КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2014 р. Справа№ 925/996/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін, згідно
протоколу судового засідання від 01.10.2014
року

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

товариства з обмеженою
відповідальністю «Чигиринлегпром»

на рішення господарського суду
Черкаської області від 24.07.2014 року

у справі №925/996/14 (суддя Швидкий В.А.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Максгуд компані»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Чигиринлегпром»

про стягнення 123 649,23 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 24.07.2014 року у
справі №925/996/14 позов задоволено
частково. Вирішено стягнути з ТОВ
«Чигиринлегпром» на користь ТОВ
«Максгуд компані» 100 000,00 грн. основного
боргу, 4 101,31 грн. 3% річних. У стягненні 19
547,92 грн. пені відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням,
відповідач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Черкаської області від 24.07.2014 року у
справі №925/996/14 та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ТОВ «Максгуд компані» відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.08.2014 року у
справі №925/996/14 прийнято апеляційну
скаргу ТОВ «Максгуд компані»
провадження та призначено її до
розгляду за участю уповноважених
представників сторін.

Представник відповідача у судовому
засіданні 01.10.2014 року надав пояснення,
якими підтримав доводи викладені в
скарзі та просив апеляційну скаргу
задовольнити.

Представник позивача у судовому
засіданні 01.10.2014 року надав пояснення,
якими заперечив проти доводів
викладених в скарзі та просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 28.12.2012 року між
позивачем та відповідачем укладено
договір купівлі №2812 (далі за текстом -
договір), який містить елементи
договорів купівлі - продажу та
поставки.

Відповідно до умов вказаного договору
відповідач зобов'язується поставити, а
позивач оплатити товар по цінах, в
кількості, асортименті в терміни
узгоджені сторонами і вказані в
рахунках-фактурах та видаткових
накладних, що є невід'ємною частиною
цього договору (п. 1.1 договору).

Згідно частин 1 та 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях. До договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 3.2 договору сторони
передбачили, що покупець (позивач)
оплачує товар по 100 % передплаті на
протязі 2-х банківських днів з дня
укладення договору.

На виконання умов договору позивачем
було перераховано відповідачу 100 000,00
грн. передоплати за товар вказаний у
специфікації №1 від 28.12.2012 року, що
підтверджується платіжним дорученням
№3 від 28.12.2012 року.

Відповідно до 2.2 договору поставка
товару здійснюється партіями в обсязі,
в асортименті, в строки та за цінами у
згодженими сторонами.

Згідно з п. 2.7 договору поставка товару
здійснюється згідно зі специфікацією
№1 до договору на протязі чотирнадцяти
робочих днів.

Як слідує з матеріалів справи,
сторонами було укладено, як додаток №1
до договору, специфікацію №1, якою саме
сторони погодили кількість,
номенклатуру, ціну товару, що
постачається, у зв'язку з чим
відповідач у визначений п. 2.7 договору
термін (чотирнадцять робочих днів),
зобов'язання по поставці товару не
виконав.

Згідно з ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу
України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу
України продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України та ч. 7 ст. 193 Господарського
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не допускається, крім
випадку коли право такої відмови
встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Якщо продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати ( ч. 2 ст. 693
Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Матеріалами справи підтверджується
звернення позивача до відповідача
листом №70 від 21.05.2014 року, в якому ТОВ
«Максгуд компані» повідомило ТОВ
«Чигиринлегпром» про відмову від
договору та повернення суми
передоплати в розмірі 100 000,00 грн.

Отже, з огляду на вищевикладене та
враховуючи приписи ст. 530 Цивільного
кодексу України, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача 100 000,00 грн.

Так, за змістом положень договору,
сторонами передбачена
відповідальність у вигляді пені.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку
несвоєчасної поставки товару
продавець сплачує пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, за
прострочення терміну поставки.

Частиною шостою ст. 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу
України визначено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Згідно з ст. 258 Цивільного кодексу
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, з розрахунку наданого
позивачем до позовної заяви
вбачається, що з 22.01.2013 року позивач
нараховує пеню, тобто з цієї дати
починається перебіг позовної давності.
Позивач звернувся до суду 04.06.2014 року,
однак строк позовної давності щодо
стягнення пені закінчився 22.01.2014 року.

З огляду на вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку щодо спливу строку позовної
давності в частині стягнення пені.

Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Перевіривши розрахунок трьох
процентів річних здійснений позивачем,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку стосовно задоволення вимог
про стягнення з відповідача 4 101,31 грн. 3%
річних.

Доводи скаржника стосовно того, що
договором не передбачено будь яких
додаткових зобов'язань відповідача
щодо повідомлення позивача про
готовність товару, а також те, що
продукція, яка підлягала передачі
згідно умов договору станом на початок
січня 2013 року була в наявності у
відповідача, колегією суддів
відхиляються, оскільки згідно п.п. 1.1 та
2.7 договору у відповідача було
зобов'язання щодо поставки товару, яке
ним було порушено.

Посилання відповідача на лист №1 від
13.01.2013 року, яким було повідомлено
позивача про готовність товару до
самовивозу, колегією суддів
відхиляються, оскільки журнал
реєстрації вихідної кореспонденціє
складений одноособово відповідачем не
є належним та допустимим доказом
направлення його на адресу ТОВ
«Максгуд компані».

Зокрема доказами надсилання даного
листа може бути повідомлення про
вручення поштового відправлення, а
також опис вкладення з фіскальним
чеком.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань
надати їм перевагу над встановленими
судом першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією
встановлено відсутність належних
доказів щодо обставин, передбачених ст.
104 Господарського процесуального
кодексу України, які підтверджували б
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду Черкаської
області від 24.07.2014 року у справі №925/996/14
відповідає обставинам справи, є
законним та обгрунтованим, а тому не
підлягає скасуванню. У зв'язку з цим
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Чигиринлегпром» на рішення
господарського суду Черкаської
області від 24.07.2014 року у справі №925/996/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Черкаської області від 24.07.2014 року у
справі №925/996/14 залишити без змін.

3. Справу №925/996/14 повернути до
господарського суду Черкаської
області.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського
апеляційного господарського суду може
бути оскаржено протягом 20 днів до
Вищого господарського суду України у
порядку, передбаченому ст. 109
Господарського процесуального кодексу
України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
А.Г. Майданевич

А.І. Тищенко