м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного підприємства
«Укрсервіс Мінтрансу»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕЛІТ ТРЕЙД»
про стягнення 1 910,00 грн
суддя Пукшин Л.Г.
від позивача: Кучеренко І.О. -
представник за довіреністю № 34/11-01 від
від відповідача: не з'явився
В судовому засіданні 22.10.2014 в порядку
ст. 85 ГПК України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Державного підприємства «Укрсервіс
Мінтрансу» про стягнення з Товариства
з обмеженою відповідальністю «ЕЛІТ
ТРЕЙД» грошові кошти у розмірі 1 910,00
грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що на підставі
рахунку-фактури від 01.08.2014 р. № СФЦ-000758,
здійснив передоплату за товар на
рахунок відповідача у розмірі 1 910,99
грн, що підтверджується платіжним
дорученням № 8926 від 06.08.2014 р. За
доводами позивача, відповідачем так і
не було поставлено товар, що оплачений
позивачем. Позивач звернувся до
відповідача з листом № 34/664-08 від 14.08.2014
р. про відвантаження товару протягом
семи днів або повернення попередньої
оплати за непоставлений товар
відповідно до ст. 693 ЦК України.
Оскільки, відповідачем товар не
поставлено і не повернено грошові
кошти, позивач звернуся до суду з
вимогою стягнути грошові кошти з
відповідача на користь позивача у
розмірі 1 910,00 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 25.09.2014 за вказаною позовною заявою
порушено провадження у справі № 910/20288/14
та призначено справу до розгляду у
судовому засіданні на 22.10.2014 р.

У судове засідання 22.10.2014 з'явився
представник позивача,вимоги ухвали
суду виконав у повному обсязі, позовні
вимоги підтримав та просив суд
задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, про дату та час проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвала Господарського суду міста Києва
від 25.09.2014 було надіслано на адресу
відповідача, зазначену в позовній
заяві та у витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців: - 03191, м. Київ, вул.
Лятошинського, буд. 14, отже відповідач
не реалізував своє процесуальне право
на участь в судовому засіданні
господарського суду.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив.

У відповідності до статті 193
Господарського кодексу України суб'єкт
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До вимог господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
врахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України
цивільні права і обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202
ЦК України).

За змістом приписів статей 205 та 206
Цивільного кодексу України вбачається,
що правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом, однак, усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Як вбачається з матеріалів справи на
підставі, виставленого ТОВ «ЕЛІТ
ТРЕЙД» (відповідач), рахунку-фактури
від 01.08.2014 р. № СФЦ-000758, Державне
підприємство «Укрсервіс Мінтрансу»
(позивач) здійснив передоплату за товар
на рахунок відповідача у розмірі 1 910,00
грн, що підтверджується платіжним
дорученням № 8926 від 06.08.2014 р.

За доводами позивача, відповідач в
порушення домовленостей та норм
чинного законодавства товар не
поставив позивачу. З метою
врегулювання спору позивачем
направлялася вимога № 34/664-08 від 14.08.2014
р. на адресу відповідача про
відвантаження товару протягом семи
днів або повернення попередньої оплати
за непоставлений товар відповідно до
ст. 693 ЦК України. Дана вимога
відповідачем була залишення без
реагування.

Отже, спір у справі виник у зв'язку з
неналежним виконання відповідачем
зобов'язань щодо вчасності поставки
товару.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача підлягають
задоволенню повністю з наступних
підстав.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525 ЦК
України).

Дослідивши представлені позивачем
документи, господарський суд вважає, що
вони свідчать про вчинення позивачем
та відповідачем правочину в усній
формі, який за своєю правовою природою
є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України
предметом поставки є визначені
родовими ознаками продукція, вироби з
найменуванням, зазначеним у
стандартах, технічних умовах,
документації до зразків (еталонів),
прейскурантах чи товарознавчих
довідниках. Предметом поставки можуть
бути також продукція, вироби, визначені
індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України
продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Матеріалами справи підтверджується
факт перерахування на рахунок
відповідача грошових у розмірі 1 910,00
грн на підставі, виставленого
відповідач рахунку-фактури від 01.08.2014 р.
№ СФЦ-000758, що підтверджується
платіжним дорученням № 8926 від 06.08.2014 р.

За доводами позивача, товар на вказану
вище суму відповідачем не був
поставлений.

Позивач звернувся до відповідача з
вимогою № 34/664-08 від 14.08.2014 р. на адресу
відповідача про відвантаження товару
протягом семи днів або повернення
попередньої оплати за непоставлений
товар відповідно до ст. 693 ЦК України.
Дана вимога відповідачем була
залишення без реагування.

Згідно ст. 663 Цивільного кодексу
України, продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень ст. 530 ЦК
України.

На підставі ч. 2 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 Цивільного
кодексу України, якщо продавець
передав покупцеві меншу кількість
товару, ніж це встановлено договором
купівлі-продажу, покупець має право
вимагати передання кількості товару,
якої не вистачає, або відмовитися від
переданого товару та його оплати, а
якщо він оплачений, - вимагати
повернення сплаченої за нього грошової
суми.

Враховуючи той факт, що відповідач не
здійснив поставку товару і отриману
від позивача попередню оплату в сумі 1
910,00 грн. не повернув, суд, вважає що
позовна вимога позивача про стягнення
з відповідача грошової суми у розмірі 1
910,00 грн є обґрунтованою, документально
підтвердженою та такою, що підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Таким чином,
обов'язок доказування законодавчо
покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Це стосується відповідача, який мав
довести суду, що він зобов'язання щодо
поставки товару виконав своєчасно та в
повному обсязі. Проте, відповідач не
надав суду доказів виконання
зобов'язань та доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача є правомірними та
обґрунтованими, а тому підлягають
задоволенню повністю.

Судові витрати позивача по сплаті
судового збору відповідно до положень
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК
України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕЛІТ ТРЕЙД» (03191, м.
Київ, вул. Лятошинського, буд. 14,
ідентифікаційний код 36686455) на користь
Державного підприємства «Укрсервіс
Мінтрансу» 901135, М. Київ, проспект
Перемоги, буд. 14, ідентифікаційний код
30218246) грошові кошти у розмірі 1 910 (одну
тисячу дев'ятсот десять) грн 00 коп. та 1
827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового
збору.

3. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 24.10.2014 р.

Суддя

Л.Г. Пукшин