ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2014 р.
Справа № 914/2688/13

За позовом: Заступника прокурора
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
в інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції у
спірних правовідносинах

позивача 1: Міністерства оборони
України, м. Київ,

позивача 2:Концерну "Військторгсервіс",
м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Транспортні
системи", м.Львів-Брюховичі,

третя особа 1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача: Фонд державного
майна України , м.Київ,

третя особа 2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача: Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області, м.Львів,

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та зобов'язання
повернути майно.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Гелеш Г.М.

Прокурор: Покора К.В.

Представники:

від позивача 1: ОСОБА_1;

від позивача 2: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_2;

від третьої особи 1: ОСОБА_3;

від третьої особи 2: ОСОБА_3

На розгляд господарського суду
Львівської області подано позовну
заяву Заступника прокурора
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
в інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції у
спірних правовідносинах, Міністерства
оборони України та Концерну
"Військторгсервіс" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Транспортні системи" про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
зобов'язання повернути майно.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 02.12.2013р. у
задоволенні позову відмовлено
повністю. Постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014р. рішення господарського суду
Львівської області від 02.12.2013р.
залишено без змін. Постановою Вищого
господарського суду України від
31.07.2014р. рішення господарського суду
Львівської області та постанову
Львівського апеляційного
господарського суду скасовано, справу
направлено на новий судовий розгляд.
При цьому касаційний суд зазначив,
зокрема, таке.

«На момент укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу відчуження
державного нерухомого майна могло
здійснюватись позивачем 2 лише за
наявності погодженого з Фондом
державного майна рішення Міністерства
оборони України про надання згоди на
відчуження такого майна.

При вирішенні спору попередні судові
інстанції залишили поза увагою чинні
на момент укладення оспорюваного
договору вимоги пп.и) ч.2 ст. 7 Закону
України "Про управління об'єктами
державної власності" та п.6 постанови
Кабінету Міністрів України "Про
затвердження Порядку відчуження
об'єктів державної власності", за
змістом яких необхідною умовою для
відчуження державного нерухомого
майна на момент укладення оспорюваного
договору є наявність згоди Фонду
державного майна України. При цьому,
посилаючись на необізнаність
відповідача з наявними обмеженнями
Концерну "Військторгсервіс" щодо
відчуження спірного нерухомого майна,
суди не врахували, що необхідність
отримання відповідних дозволів на
відчуження державного майна
передбачена нормативно-правовими
актами, опублікованими у встановленому
законом порядку.

Судами не враховані вимоги ст.5
Цивільного кодексу України про дію
актів цивільного законодавства в часі.

Також слід зазначити, що судами не
повному обсязі досліджено питання про
повноваження особи, яка підписала від
імені Концерну "Війсьторгсервіс"
договір купівлі-продажу від 29.12.2008. Так,
як було зазначено вище, Міністерство
оборони України уповноважило
начальника головного управління
торгівлі тилу Міноборони ОСОБА_4
здійснювати представництво майнових
та інших немайнових інтересів
довірителя довіреністю №220/2071 від
04.10.2004 зі строком дії до 01.10.2007 (а.с.90 т.1).
В свою чергу начальник головного
управління торгівлі тилу Міноборони
ОСОБА_4 12.09.2007 видав довіреність
начальнику філії Концерну
"Військторгсервіс" ОСОБА_5 на право
укладати договори від імені Концерну
"Війсьторгсервіс" щодо відчуження
належного Концерну будь-якого
нерухомого майна з терміном дії такої
довіреності до 12.09.2010.

При цьому, поза увагою судів попередніх
інстанцій залишилися вимоги,
закріплені ч.2 ст.247 Цивільного кодексу
України, яка передбачає, що строк
довіреності, виданої в порядку
передоручення, не може перевищувати
строку основної довіреності, на
підставі якої вона видана.

Більше того, генеральний директор
Концерну "Війсьторгсервіс" ОСОБА_4
видав нотаріально посвідчену
довіреність начальнику філії Концерну
"Військторгсервіс" ОСОБА_5 на право
відчуження належного концерну майна
після відкликання окремим дорученням
Міноборони від 12.02.2005 довіреності,
виданої ОСОБА_4 № 220/2071 від 04.10.2004.»

Згідно проведеного автоматичного
розподілу 13.08.2014р. справа передана для
розгляду судді Яворському Б.І.

Ухвалою суду від 15.08.2014р. справу
призначено до розгляду на 08.09.2014 р.
Ухвалою суду від 09.10.2014р. строк розгляду
справи продовжувався на 15 днів. Рух
справи відображено у відповідних
ухвалах суду.

У судовому засіданні 20.10.2014р. прокурор
та представник позивача 1 позовні
вимоги підтримали з підстав,
викладених у позовній заяві, заяві про
уточнення позовних вимог від 24.07.2013р. та
письмових поясненнях, просили визнати
недійсним договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення магазину « 1-17»
загальною площею 412,4 кв.м, що становить
13/100 частин житлового будинку, яке
знаходяться за адресою: Львівська обл.,
м.Сколе, вул.Котляревського, 13,
укладеного 29.12.2008р. між Концерном
«Військторгсервіс» в особі начальника
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_5 та ТзОВ
«Транспортні системи», та зобов'язати
повернути це майно до державної
власності в особі Міністерства оборони
України у повне господарське відання
Концерну «Військторгсервіс». В
обгрунтування своїх вимог зазначили,
що спірний правочин необхідно визнати
недійсним, оскільки відчуження майна
відбулося без відповідного дозволу
Міністерства оборони України та
погодження з Фонду державного майна
України. На їхнє переконання строк
позовної давності звернення до суду
прокурор не пропустив. Крім того,
просили розглянути заяву про
забезпечення позову, оскільки раніше
вона не була розглянута.

Позивач 2 участі повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, хоча був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду, у попередніх
судових засіданнях позовні вимоги
підтримав, просив їх задоволити.

У судовому засіданні 20.10.2014р.
представник відповідача проти
задоволення позову заперечив з
підстав, викладених у відзиві,
доповненні до відзиву та письмових
поясненнях. Крім того, підтримав вимогу
про застосування строку позовної
давності.

У судовому засіданні 20.10.2014р.
представник третіх осіб дав усне
пояснення по суті спору, у якому
повідомив, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, повно, всебічно і об'єктивно
з'ясувавши усі обставини справи в їх
сукупності, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, судом
встановлено таке.

04.10.2004р. Міністерством оборони України
в особі Міністра оборони України
ОСОБА_7 видано довіреність №220/2071 від
04.10.2004р., якою було уповноважено
начальника Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України ОСОБА_4 на представництво
майнових та інших немайнових інтересів
Міністерства оборони України, зокрема,
з правом надання від імені
Міністерства оборони України
підприємствам (установам) військової
торгівлі висновків (дозволів) на
укладення договорів, які не заборонені
чинним законодавством, з питань
розпорядження майном, що закріплене за
ними на праві господарського відання.
Термін дії довіреності до 01.10.2007р.

Листом №140/3/1312 від 06.10.2004р. начальник
Головного управління торгівлі тилу
Міністерства оборони України ОСОБА_4
повідомив Начальника ДП МО України «УТ
Західного ОК» ОСОБА_5, що Головне
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України дозволяє провести
відчуження нежилих приміщень магазину
№46 (загальна площа 412,3 кв.м.),
розташованих за адресою: Львівська
область, м.Сколе, вул.Котляревського,13.

Окремим дорученням Міністра оборони
України від 12.02.2005р. відкликано
довіреності на право укладення
договорів (угод, контрактів) термін дії
яких не закінчився.

Супровідним листом від 14.02.2005р. №1235/з на
виконання окремого доручення Міністра
оборони України начальник Головного
управління торгівлі ОСОБА_4 повернув
перший примірник довіреності
Міністерства оборони України від
04.10.2004р. №220/2071.

31.01.2006р. наказом Міністра оборони
України №47 про реорганізацію
Головного управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України
припинено діяльність Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України реорганізувавши його
шляхом приєднання до державного
господарського об'єднання
"Військторгсервіс", визначивши останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України.

05.04.2007р. наказом Міністра оборони
України №135 про реорганізацію
державного підприємства Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування",
припинено діяльність державного
підприємства Міністерства борони
України "Управління торгівлі Західного
оперативного командування"
реорганізувавши його шляхом
приєднання до Концерну
"Військторгсервіс", визначивши останнє
правонаступником всіх майнових прав та
обов'язків державного підприємства
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування".

12.09.2007р. Концерн "Військторгсервіс" в
особі директора ОСОБА_4 видав
довіреність, якою уповноважив
начальника Філії "Управління торгівлі
Західного оперативного командування"
ОСОБА_5 на відчуження належного
Концерну нерухомого майна з дозволу
органу управління майном Концерну -
Міністерства оборони України.

21.11.2008р. Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржою
"Прайс" затверджено Протокол №1104-н про
хід публічних торгів, згідно якого ТзОВ
"Транспортні системи" отримало право на
укладення договору купівлі-продажу
нерухомого об'єкта за адресою:
Львівська обл., м.Сколе,
вул.Котляревського, 3.

Згідно Витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно №21312113 від 18.12.2008р. 13/100
магазину, що знаходиться за адресою:
Львівська область, м.Сколе,
вул.Котляревського,13, є
загальнодержавною власністю, що
перебуває у повному господарському
віданні державного підприємства
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування».

На підставі даного протоколу 29.12.2008р.
між Концерном "Військторгсервіс" в
особі начальника Філії "Управління
торгівлі Західного оперативного
командування Концерну
"Військторгсервіс" ОСОБА_5 та ТзОВ
"Транспортні системи" укладено договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення магазину "1-17", загальною
площею 412,4кв.м, що становить 13/100 частин
житлового будинку, які знаходяться за
адресою: Львівська обл., м.Сколе,
вул.Котляревського, 13.

20.03.2013р. Фонд державного майна
України повідомив прокуратуру
Центрального регіону України з нагляду
за додержанням законів у воєнній сфері
щодо дотримання порядку відчуження
майна Концерном «Військторгсервіс» (в
тому числі і того, яке є предметом
спору). Зокрема, фонд зазначив, що
розпорядчі акти (рішення) Міністерства
оборони України щодо надання згоди на
відчуження майна відсутні, а фонд у
встановленому порядку погодження на
відчуження спірного майна не надав і
відомостей щодо погодження такого
продажу немає.

Згідно витягу з кримінального
провадження від 15.07.2013р. №0000004 до
ЄДРДР 21.03.2013р. внесено наступну
інформацію: у період з квітня 2005р. по
грудень 2011р. ОСОБА_4, будучи генеральним
директором Концерну
«Військторгсервіс», в порушення
діючого законодавства України,
зловживаючи службовим становищем в
інтересах третіх осіб, надав
підпорядкованим підприємствам
нотаріально завірені довіреності на
реалізацію об'єктів нерухомості, на
підставі виданих ним же у 2004р. дозволів
(термін дії яких минув), на реалізацію
об'єктів нерухомості. Внаслідок цього
відчужено шляхом продажу 46 об'єктів
нерухомого майна, яке перебувало на
балансі Концерну «Військторгсервіс»
на загальну суму 28'001'013,00 грн.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно з ч.1 ст.36-1 Закону України «Про
прокуратуру» представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави (ч.3
ст.36-1 Закону України «Про
прокуратуру»).

Формами представництва є звернення до
суду з позовами або заявами про захист
прав і свобод іншої особи,
невизначеного кола осіб, прав
юридичних осіб, коли порушуються
інтереси держави, або про визнання
незаконними правових актів, дій чи
рішень органів і посадових осіб (ч.2
ст.36-1 Закону України «Про
прокуратуру»).

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99
з урахуванням того, що «інтереси
держави» є оціночним поняттям,
прокурор у кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах. Державні
інтереси закріплюються як нормами
Конституції України, так і нормами
інших правових актів. Інтереси держави
відрізняються від інтересів інших
учасників суспільних відносин. В
основі перших завжди є потреба у
здійсненні загальнодержавних
(політичних, економічних, соціальних
та інших) дій, програм, спрямованих на
захист суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону,
гарантування державної, економічної,
інформаційної, екологічної безпеки,
охорону землі як національного
багатства, захист прав усіх суб'єктів
права власності та господарювання
тощо.

Прокурором подано позов на захист
інтересів держави в особі Міністерства
оборони України, Концерну
«Військторгсервіс», а тому суд вважає,
що прокурором доведено право на
звернення з відповідним позовом.

Як підставу позову прокурор визначає
порушення порядку відчуження
нерухомого державного майна -
відсутність згоди Міністерства
оборони України та погодження Фонду
державного майна України на продаж
майна. В обґрунтування заперечень
відповідач покликається на таке:

- дотримання вимог законодавства щодо
необхідного обсягу дієздатності та
наявності волевиявлення власника
майна покладається на Концерн
«Військторгсервіс»; порушення, якими
прокурор обґрунтовує недійсність
правочину, якщо й мали місце, то
допущені самим концерном; відповідач
не знав і не міг знати про обмеження
концерну щодо розпорядження майном;
відповідач не вчинив жодного порушення
законодавства при придбанні спірного
майна;

- довіреністю від 04.10.2004р. МОУ
уповноважило начальника ГУТТ МОУ
ОСОБА_4 на надання від імені
міністерства висновків (дозволів) на
відчуження майна, що закріплене за ними
на праві господарського відання; лист
начальника Головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України ОСОБА_4 №140/3/1312 від 06.10.2004р. і є
тим дозволом міністерства; міністр
скасував довіреність лише через 3
місяці після видачі дозволу, а
скасування довіреності не тягне за
собою втрату чинності дозволів та угод,
які були вчинені на підставі і в межах
довіреності; у дозволі не вказано
строку його дії, а його чинність
пов'язана із вчиненням конкретної дії;

- у 2006р. Генеральною прокуратурою
України зроблено висновок про
законність дій щодо надання дозволу та
про його чинність у майбутньому;

- відбулося наступне схвалення
правочину шляхом прийняття платежу
концерном, що в силу ст.241 ЦК України
призводить до його дійсності;

- згідно ст.1 Першого протоколу
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950р. (далі -
Конвенція) та рішення Європейського
суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від
24.06.2003р. у справі «Стретч проти
Об'єднаного Королівства Великої
Британії» є неприпустимим визнання
недійсним договору, відповідно до
якого покупець отримав майно від
держави, та подальше позбавлення його
цього майна на підставі того, що
державний орган порушив закон;

- прокурором обрано невірний спосіб
захисту, оскільки захист права особи,
яка є власником майна, у
речово-правових відносинах можливий
лише шляхом задоволення
віндикаційного позову у порядку ст.388
ЦК України, а не шляхом пред'явлення
позову про визнання правочину
недійсним і застосування правових
наслідків такої недійсності; оскільки
міністерство не є стороною договору, то
воно не може бути позивачем у спорі про
визнання такого договору недійсним;

- позов в інтересах концерну
«Військторгсервіс» та Міністерства
оборони України подано після спливу
3-річного строку звернення за захистом
права; міністерству та органам
прокуратури було відомо про реалізацію
концерном майна ще влітку 2009р.

З даного приводу суд відзначає
наступне.

- дотримання вимог законодавства щодо
необхідного обсягу дієздатності та
наявності волевиявлення власника
майна покладається на Концерн
«Військторгсервіс»; порушення, якими
прокурор обґрунтовує недійсність
правочину, якщо й мали місце, то
допущені самим концерном; відповідач
не знав і не міг знати про обмеження
концерну щодо розпорядження майном;
відповідач не вчинив жодного порушення
законодавства при придбанні спірного
майна;

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст.202 ЦК
України). Зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності (ст.203 ЦК
України).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України
(ч.1 ст.215 ЦК України). Недійсний правочин
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю
(ст.216 ЦК України). Таким чином,
правочини, які не відповідають вимогам
закону, не породжують будь-яких бажаних
сторонам результатів, незалежно від
волі сторін та їх вини у вчиненні
незаконного правочину. Визнання
правочину господарським судом
недійсним є наслідком його вчинення з
порушенням закону, а не заходом
відповідальності сторін. Для такого
визнання, як правило, не має значення,
чи усвідомлювали (або повинні були
усвідомлювати) сторони протиправність
своєї поведінки під час вчинення
правочину (п.2.5 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»). Тому покликання
відповідача на те, що він не знав і не
міг знати про відсутність у концерну
повноважень на укладення договору, а
також на те, що саме концерн як
продавець, а не товариство як покупець,
допустив порушення закону, не впливає
на факт дійсності чи недійсності
правочину.

- довіреністю від 04.10.2004р. МОУ
уповноважило начальника ГУТТ МОУ
ОСОБА_4 на надання від імені
міністерства висновків (дозволів) на
відчуження майна, що закріплене за ними
на праві господарського відання; лист
начальника Головного управління
торгівлі тилу Міністерства оборони
України ОСОБА_4 №140/3/1312 від 06.10.2004р. і є
тим дозволом міністерства; міністр
скасував довіреність лише через 3
місяці після видачі дозволу, а
скасування довіреності не тягне за
собою втрату чинності дозволів та угод,
які були вчинені на підставі і в межах
довіреності; у дозволі не вказано
строку його дії, а його чинність
пов'язана із вчиненням конкретної дії;

Пунктом 1.1 статуту Концерну
«Військторгсервіс» визначено, що
концерн є державним господарським
об'єднанням, заснованим на державній
власності та належить до сфери
управління Міністерства оборони
України.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що
право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Згідно з ч.2 та ч.3 ст.326 ЦК України від
імені та в інтересах держави Україна
право власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Статтею 136 ГК України визначено, що
право господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами.

Згідно ст.3 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» об'єктами управління
державної власності є, зокрема, майно,
яке передане державним господарським
об'єднанням. Відповідно до ч.1 ст.5
даного закону Кабінет Міністрів
України є суб'єктом управління, що
визначає об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.
Суб'єктом управління об'єктами
державної власності є, зокрема,
міністерства та Фонд державного майна
України (ч.1 ст.4 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності»).

Фонд державного майна України дає
дозвіл (погодження) на відчуження
нерухомого та іншого окремого
індивідуально визначеного державного
майна у випадках, визначених законом
(ч.2 ст.7 Закону України «Про управління
об'єктами державної власності»).

Згідно з п.6 постанови Кабінету
Міністрів України «Про затвердження
Порядку відчуження об'єктів державної
власності» відчуження майна
здійснюється безпосередньо суб'єктом
господарювання, на балансі якого
перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу (далі -
згода) відповідного суб'єкта
управління майном, який є
представником власника і виконує його
функції у межах, визначених
законодавчими актами. Рішення про
надання згоди на відчуження нерухомого
майна, а також повітряних та морських
суден, суден внутрішнього плавання та
рухомого складу залізничного
транспорту приймається суб'єктами
управління лише за погодженням з
Фондом державного майна. Рішення про
надання згоди на відчуження майна
приймається відповідним суб'єктом
управління у формі розпорядчого акта, а
про відмову в наданні такої згоди - у
формі листа. Рішення про погодження чи
відмову в погодженні відчуження майна
надається Фондом державного майна у
формі листа (п.8 постанови).

Відповідно до ст.5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності. Спірний договір був
укладений 29.12.2008р., отже при оцінці його
на предмет дійсності чи недійсності
повинно застосовуватися
законодавство, яке діяло на момент його
вчинення. Тому на момент укладення
спірного правочину повинні були бути,
по-перше, рішення Міністерства оборони
України про надання згоди на
відчуження нерухомого майна, а,
по-друге, таке рішення мало бути
погоджене Фондом державного майна
України. При чому, у п.50 Прикінцевих
положень Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Порядку відчуження
об'єктів державної власності»
зазначено, що рішення про надання згоди
суб'єкта управління на відчуження
майна діє не більш як 12 місяців з дати
його прийняття.

У даному випадку пройшло більше, ніж 12
місяців між моментом вступу в дію
постанови КМУ та укладенням спірного
правочину. Крім того, лист №140/3/1312 від
06.10.2004р., на який покликається
відповідач, не є рішенням у розумінні
п.8 постанови, а погодження ФДМ України
взагалі відсутнє. Дані обставини
відзначив і суд касаційної інстанції,
направляючи справу на новий розгляд.

Окремо суд звертає увагу на те, що,
підписуючи лист №140/3/1312 від 06.10.2004р.,
який на переконання відповідача є
згодою міністерства на відчуження
майна, ОСОБА_4 не виступив як
представник Міністерства оборони
України, оскільки: а) у даному документі
немає жодної згадки про довіреність
04.10.2004р., якою міністерство уповноважує
ОСОБА_4 виступати його представником; б)
підписуючи такий документ ОСОБА_4
зазначив «Начальник Головного
управління торгівлі, полковник
ОСОБА_4», не вказавши, що він є
представником міністерства; в) у листі
зазначено, що Головне управління
торгівлі Тилу МОУ, а не Міністерство
оборони України, дозволяє провести
відчуження нежилих приміщень. Те, що
ОСОБА_4 на момент складання листа мав
довіреність міністерства автоматично
не надає такому листу статусу
документа МОУ, адже, отримавши
довіреність, ОСОБА_4 не втратив свого
статусу керівника Головного
управління торгівлі Тилу МОУ і міг
вступати у правовідносини з іншими
суб'єктами як керівник управління (що і
було у даному випадку), або ж як
представник міністерства.

Таким чином, лист від 06.10.2004р. - це
документ виданий Головним управлінням
тилу МОУ, і в будь-якому випадку не може
бути згодою Міністерства оборони
України.

Тому суд робить висновок, що при
укладенні спірного договору концерн не
мав достатніх повноважень щодо
відчуження майна, що перебувало у
державній власності. Як наслідок -
правочин вчинений особою, яка не мала
необхідного обсягу дієздатності, що є
порушенням ч.2 ст.203 ЦК України і
підставою для визнання його недійсним
у порядку ст.215 ЦК України.

- у 2006р. Генеральною прокуратурою
України зроблено висновок про
законність дій щодо надання дозволу та
про його чинність у майбутньому; -
відбулося наступне схвалення
правочину шляхом прийняття платежу
концерном, що в силу ст.241 ЦК України
призводить до його дійсності.

Суд не бере до уваги заперечення
відповідача про те, що у 2006р.
прокуратура перевіряла законність дій
ОСОБА_4 по наданню дозволу на
відчуження майна, оскільки, у даному
висновку чітко не вказано, чи був
об'єктом перевірки лист від 06.10.2004р., та
й предметом спору у справі є не лист, а
договір, який був укладений тільки у
2008р. Про наступне схвалення правочину
через прийняття платежу, на яке
наголошує відповідач, можна говорити
тільки щодо концерну. Однак у
матеріалах справи відсутні докази
такого схвалення міністерством.

- згідно рішення ЄСПЛ від 24.06.2003р. у
справі «Стретч проти Об'єднаного
Королівства Великої Британії» є
неприпустимим визнання недійсним
договору, відповідно до якого покупець
отримав майно від держави, та подальше
позбавлення його цього майна на
підставі того, що державний орган
порушив закон.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач
покликається на ст.1 Першого протоколу
до Конвенції та рішення ЄСПЛ від
24.06.2003р. у справі «Стретч проти
Об'єднаного Королівства Великої
Британії», зазначаючи, що
неприпустимим є визнання недійсним
договору, відповідно до якого покупець
отримав майно від держави, та подальше
позбавлення його цього майна на
підставі того, що державний орган
порушив закон. З даного приводу суд
відзначає таке.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції кожна фізична та юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод є попередження
свавільного захоплення власності,
конфіскації, експропріації та інших
порушень безперешкодного користування
своїм майном. При цьому в своїх
рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на
необхідність дотримання справедливої
рівноваги між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання
фундаментальних прав окремої людини
(наприклад, рішення у справі «Спорронг
і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982р.,
«Новоселецький проти України» від
11.03.2003р., «Федоренко проти України» від
1.06.2006р.). Необхідність забезпечення
такої рівноваги відображено в
структурі статті 1. Зокрема, необхідно
щоб була дотримана обґрунтована
пропорційність між застосованими
заходами та переслідуваною метою, якої
намагаються досягти шляхом
позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено
її власності лише в інтересах
суспільства, на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права, а при вирішенні
питання про можливість позбавлення
особи власності мусить бути дотримана
справедлива рівновага між інтересами
суспільства та правами власника.

Також ЄСПЛ у своїй практиці відзначає,
що при визначенні суспільних інтересів
завдяки безпосередньому знанню
суспільства та його потреб національні
органи мають певну свободу розсуду,
оскільки вони першими виявляють
проблеми, які можуть виправдовувати
позбавлення власності в інтересах
суспільства та знаходять засоби для їх
вирішення (наприклад, рішення у справах
«Хендісайд проти Сполученого
Королівства» від 7.12.1976р., «Джеймс та
інші проти Сполученого Королівства»
від 21.01.1986р.).

Тому створена Конвенцією система
захисту покладає саме на національні
органи влади обов'язок визначальної
оцінки щодо існування проблеми
суспільного значення, яка виправдовує
як заходи позбавлення права власності,
так і необхідність запровадження
заходів з усунення несправедливості
(див. постанову Верховного Суду України
у від 18.09.2013р. у справі №6-92цс13).

За обставинами справи «Стретч проти
Об'єднаного Королівства Великої
Британії», на яку покликається
відповідач, заявник в 1969р. уклав
договір оренди земельної ділянки
строком на 22 роки. Відповідно до умов
договору він за власні кошти побудував
на цій земельній ділянці кілька
будівель для легкої промисловості, які
здав в суборенду. Договір оренди також
надавав йому право в подальшому
продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990р.
заявник повідомив місцеву владу про
намір продовжити договір оренди, в
процесі переговорів він погодився на
збільшення орендної плати. Однак, орган
місцевої влади повідомив заявника, що
продовження договору оренди відбутися
не може, оскільки, погодившись з умовою
договору про можливість його
пролонгації орган місцевої влади,
перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення ст.1 Першого
протоколу до Конвенції до обставин
цієї справи ЄСПЛ вказав на таке.
Заявник погодився з умовами договору
оренди з огляду на те, що надалі він
зможе продовжити термін його дії, і
жодна із сторін не знала, що існувала
якась юридична перешкода цій умові. У
ситуації, яка склалася, заявник мав
право, принаймні, очікувати на законних
підставах, що він зможе продовжити
термін дії договору, і таке очікування
можна вважати - в цілях застосування
положень ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції - складовою частиною його
права власності, наданого йому за
договором оренди.

Дії місцевої влади ЄСПЛ розцінив як
порушення права заявника на законне
очікування виконання певних умов і,
таким чином, вони утворювали акт
втручання у реалізацію його права
власності.

Вирішуючи питання про те, чи був
дотриманий сторонами справедливий
баланс між інтересами суспільства та
правами заявника ЄСПЛ відзначив, що
місцева влада отримала узгоджену з
заявником орендну плату і не стояло
питання про те, що дії органу влади були
спрямовані проти інтересів
суспільства чи що порушувалися
інтереси якоїсь третьої сторони, або що
продовження терміну оренди могло бути
всупереч з якою-небудь передбаченою
законом функцією органу влади.
Оскільки сама місцева влада при
укладенні договору вважала, що вона має
право продовжити термін його дії, то
заявник міг на розумних підставах
сподіватися на виконання цих умов. Він
не тільки мав право законного
очікування отримання майбутніх
доходів від зроблених ним
капіталовкладень, але можливість
продовження терміну дії договору
оренди була важливим елементом його
підприємницької діяльності з огляду на
зобов'язання, взяті ним на себе у
зв'язку з експлуатацією побудованих
будівель, і взагалі періоду часу, що
скоротився, за який він міг
розраховувати на відшкодування своїх
витрат. За таких обставин ЄСПЛ прийняв
рішення на користь заявника.

Однак у даній справі (№914/2688/13)
обставини є іншими. Фактично звернення
прокурора до суду спрямоване на
задоволення суспільної потреби у
відновленні законності при вирішенні
суспільно значимого питання про
недійсність договору купівлі-продажу
державного майна та повернення такого
майна, яке незаконно вибуло з державної
власності, у власність держави.

Вирішуючи питання про справедливу
рівновагу між інтересами суспільства і
конкретної особи ЄСПЛ у справі
«Трегубенко проти України» від 02.11.2004р.
зазначив, що правильне застосування
законодавства незаперечно становить
суспільний інтерес. У даному випадку
при укладенні спірного договору якраз
і не було дотримано чинного
законодавства.

Отже, обставини даної справи і справи
«Стретч проти Об'єднаного Королівства
Великої Британії» істотно різняться,
тому висновки щодо справедливої
рівноваги між інтересами суспільства і
особи в кожній з цих справ не можуть
бути тотожними, а висновок ЄСПЛ про
порушення прав заявника у справі
«Стретч проти Об'єднаного Королівства
Великої Британії» не може бути
безумовним прецедентом при вирішенні
справи, яка розглядається. Аналогічну
правову позицію висловив Верховний Суд
України у постанові від 18.09.2013р. у
справі №6-92цс13.

- прокурором обрано невірний
спосіб захисту, оскільки захист права
особи, яка є власником майна, у
речово-правових відносинах можливий
лише шляхом задоволення
віндикаційного позову у порядку ст.388
ЦК України, а не шляхом пред'явлення
позову про визнання правочину
недійсним і застосування правових
наслідків такої недійсності; оскільки
міністерство не є стороною договору, то
воно не може бути позивачем у спорі про
визнання такого договору недійсним;

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Таким чином, пред'являти позови про
визнання правочину недійсним може як
сторона такого правочину, так і
будь-яка інша особа, за умови, що
правочин порушує її законні інтереси.
Про це також зазначається у п.2.9
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними». Оскільки предметом
спірного договору є майно, яке належить
до державної власності в особі
Міністерства оборони України, то
останнє може бути позивачем у спорі з
такою вимогою поряд з Концерном
«Військторгсервіс» як стороною
правочину.

У постанові Верховного Суду України по
справі №6-58цс13, на яку покликається
відповідач, суд робить висновок щодо
прав третіх осіб на повернення майна:
права третіх осіб на повернення майна
не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача майна з
використанням правового механізму,
установленого ст.ст.215,216 ЦК України;
такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені ст.388 ЦК України. У даній
постанові не сказано про неможливість
особі, яка не є стороною правочину,
пред'являти позов про визнання його
недійсним. У зв'язку з цим твердження
відповідача про невірний спосіб
захисту інтересів держави в особі
міністерства щодо визнання правочину
недійсним суд відхиляє.

Щодо вимоги про зобов'язання ТзОВ
«Транспортні системи» повернути до
державної власності спірне майно через
недійсність правочину, то у порядку
ст.216 ЦК України її вправі пред'являти
тільки сторона правочину - у нашому
випадку - Концерн «Військторгсервіс».
Міністерство, оскільки не було
стороною правочину, не вправі вимагати
повернення майна у порядку ст.216 ЦК
України, про що відзначає і Верховний
Суд України у згаданій вище постанові.
Тому тут суд погоджується з
відповідачем, одночасно зазначаючи
таке.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Пленум Вищого господарського суду у
постанові №18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
відзначає, що під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення (у даному випадку
предметом є визнання недійсним
договору та повернення у власність
держави майна, що вибуло поза волею
органу, що уповноважений на управління
таким майном). Підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги щодо захисту
права та охоронюваного законом
інтересу (у даному випадку - відчуження
майна відбулося без відповідного
дозволу Міністерства оборони України
та погодження з Фонду державного майна
України, а, отже, не з їхньої волі). Не
вважаються зміною підстав позову
доповнення його новими обставинами при
збереженні в ньому первісних обставин
та зміна посилання на норми
матеріального чи процесуального права.
Водночас і посилання суду в рішенні на
інші норми права, ніж зазначені у
позовній заяві, не може розумітися як
вихід суду за межі позовних вимог. У
зв'язку з цим господарський суд,
з'ясувавши у розгляді справи, що
сторона або інший учасник судового
процесу в обґрунтування своїх вимог
або заперечень послалися не на ті
норми, що фактично регулюють спірні
правовідносини, самостійно здійснює
правильну правову кваліфікацію
останніх та застосовує у прийнятті
рішення саме такі норми матеріального
і процесуального права, предметом
регулювання яких є відповідні
правовідносини (п.3.12 постанови).

Звертаючись до суду за захистом
інтересів держави в особі Міністерства
оборони України та Концерну
«Військторгсервіс», прокурор просить
захисти порушене право власності
держави в особі міністерства, при цьому
у позовній заяві зазначаючи положення
ст.216 ЦК України. Однак, як уже
згадувалося, право міністерства як
власника уповноваженого від імені
держави може бути захищено у порядку
ст.388 ЦК України шляхом витребування
майна від добросовісного набувача.
Враховуючи те, що порушене право
підлягає захисту, на що неодноразово
звертав увагу ЄСПЛ у своїх рішеннях, а
прокурор та позивач щодо другої
позовної вимоги посилаються не на ті
норми, що фактично регулюють спірні
правовідносини, суд, здійснивши
правову кваліфікацію, застосовує до
такої позовної вимоги ст.388 ЦК України.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст.388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо це майно,
зокрема, вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України).

Тобто, якщо за відплатним договором із
володіння власника або законного
володільця вибуло майно, то
витребувати його у добросовісного
набувача можна тільки тоді, коли воно
вибуло поза волею власника або
законного володільця. Встановивши, що
спірне нерухоме майно з володіння
Міністерства оборони України,
уповноваженого власником - Державою
Україна - здійснювати управління
майном, вибули без його згоди на
підставі недійсного договору
купівлі-продажу, де продавцем виступив
Концерн «Військторгсервіс», не маючи
для цього необхідного обсягу цивільної
дієздатності, суд робить висновок про
наявність підстав для задоволення і
цієї позовної вимоги та витребовує
майно від ТзОВ «Транспортні системи».
Аналогічна правова позиція висловлена
Вищим господарським судом України у
постанові від 04.06.2014р. у справі №43/440-6/231
та підтримана Верховним Судом України
у постанові від 30.09.2014р.

- позов в інтересах концерну
«Військторгсервіс» та Міністерства
оборони України подано після спливу
3-річного строку звернення за захистом
права; міністерству та органам
прокуратури було відомо про реалізацію
концерном майна ще влітку 2009р.;

Суд не погоджується із твердженням
відповідача про пропуск міністерством
строку позовної давності для захисту
свого права. Так, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу
(ст.256 ЦК України). Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила (ст.261
ЦК України).

Верховний Суд України, розглядаючи
спір про визнання недійсним договорів,
у постанові від 20.08.2013р. зробив висновок
про те, що, оскільки прокурор та
позивачі не є сторонами оспорюваних
угод, початок перебігу позовної
давності слід обраховувати не з
моменту, коли прокуратурі стало відомо
про наявність оспорюваних правочинів,
а з моменту, коли органи прокуратури
дізнались про факт відсутності у
представника підприємства необхідного
обсягу дієздатності.

Відповідач подав письмові
обґрунтування та докази того, що
міністерству та прокуратурі було
відомо про укладення спірного договору
ще у 2009р. Однак, з моменту укладення
договору строк позовної давності
рахується тільки щодо сторони
правочину (даному випадку для Концерну
«Військторгсервіс» і щодо нього такий
строк дійсно сплив). Щодо прокурора та
міністерства, оскільки вони не були
сторонами спірного правочину та не
знали про незаконність відчуження
майна, строк позовної давності слід
обчислювати з моменту, коли вони
дізналися саме про порушення закону
при укладенні такого договору. Наявні у
матеріалах справи докази
підтверджують, що про факт допущення
порушень як міністерство, так і органи
прокуратури дізналися після
проведення Фондом державного майна
України перевірки щодо дотримання
порядку відчуження майна Концерном
«Військторгсервіс» та складання
відповідного висновку від 20.03.2013р.
№10-24-3491. Одразу наступного дня, 21.03.2013р.,
до єдиного реєстру досудових
розслідувань було внесено відповідну
інформацію. Тому строк позовної
давності для звернення до суду за
захистом інтересів держави в особі
Міністерства оборони України не минув.

Разом з позовною заявою прокурором
було подано заяву про забезпечення
позову, у якій просив заборонити
відповідачу вчиняти будь-які дії по
відчуженню спірного майна. Свою вимогу
обґрунтовує тим, що дане державне майно
використовується відповідачем для
власних потреб і у випадку відчуження
майна, виконання рішення суду буде
ускладнено. Прокурор та представник
позивача 1 вимоги заяви про
забезпечення позову підтримали.
Відповідач проти її задоволення
заперечив.

Розглянувши заяву про забезпечення
позову, заслухавши учасників процесу,
суд вважає, що вона не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 66
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд за заявою
сторони, прокурора або з своєї
ініціативи має право вжити
передбачених статтею 67 цього Кодексу
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №16
від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних
вимог, передбачених статтею 33 ГПК
України, обов'язковим є подання
доказів наявності фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного заходу до забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

У абзаці 2 пункту 3 даної постанови
передбачено, що достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Звертаючись із заявою про вжиття
заходів до забезпечення позову
прокурор не обґрунтував та не подав
доказів вчинення відповідачем дій, які
утруднять чи зроблять неможливим
виконання можливого рішення
господарського суду про задоволення
позову, тому суд відмовляє у
задоволенні такої заяви.

Згідно ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до ст.111-12 ГПК України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Згідно ст.111-28 ГПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковими для
всіх судів.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо
в разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з
мотивів неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Виходячи з наведеного вище, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

У п.4.4. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» від 21.02.2013 р. №7
зазначено, що у випадках скасування
рішення господарського суду і передачі
справи на новий розгляд розподіл
судового збору у справі, в тому числі й
сплаченого за подання апеляційної
та/або касаційної скарги або заяви про
перегляд рішення за нововиявленими
обставинами, здійснює господарський
суд, який приймає рішення за
результатами нового розгляду справи,
керуючись загальними правилами
розподілу судових витрат.

У силу вимог ст.49 ГПК України судовий
збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
п.п.6,8 постанови Кабінету Міністрів
України «Про затвердження Порядку
відчуження об'єктів державної
власності», ст.ст.3,4,7 Закону України
«Про управління об'єктами державної
власності»,
ст.ст.5,15,16,202,203,215,216,256,257,261,326,328, 330,388
Цивільного кодексу України, ст.136
Господарського кодексу України та
ст.ст.3,12,29,33,34,35,44,49,82,84,85,111-12,111-28
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні заяви про вжиття
заходів до забезпечення позову
відмовити.

2. Позовні вимоги задоволити.

3. Визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення магазину "1-17", загальною
площею 412,4кв.м, яке знаходяться за
адресою: Львівська обл., м.Сколе,
вул.Котляревського, 13, укладений
29.12.2008р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Транспортні
системи» та Концерном
«Військторгсервіс».

4. Витребувати у Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Транспортні системи» (79058, Львівська
обл.., м.Львів, вул.Липинського, 6,
квартира 24, код ЄДРПУО 32638759) приміщення
магазину "1-17", загальною площею 412,4 кв.м,
яке знаходяться за адресою: Львівська
обл., м.Сколе, вул.Котляревського, 13, та
повернути його до державної власності
в особі Міністерства оборони України у
господарске відання Концерну
«Військторгсервіс» (03151, м.Київ,
вул.Молодогвардійська, 28-А, код ЄДРПУО
33689922).

5. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Транспортні
системи» (79058, Львівська обл.., м.Львів,
вул.Липинського, 6, квартира 24, код
ЄДРПУО 32638759) 9' 712,87 грн. судового збору у
дохід Державного бюджету України.

6. Накази видати відповідно до ст.116
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні 20.10.2014р.
судом проголошено вступну та
резолютивну частини рішення, повний
текст складений та підписаний 24.10.2014 р.

Суддя
Яворський Б.І.