КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р. Справа№ 910/21565/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Сітайло Л.Г.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: Савченко С.І. -
представник, дов. б/н від 12.08.2014;

від відповідачів: 1. Винник О.П. -
представник, дов. б/н від 17.07.2012;

2. Винник О.П. - представник, дов. № 982 від
27.12.2013;

від третіх осіб: 1. не викликався та не
з'явився, про місце та час судового
засідання повідомлений належним чином;

2. Маслова В.М. - представник, дов. №
18-208/1340-3206 від 03.03.2011;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Практика"

на рішення Господарського суду міста
Києва 25.04.2014

у справі № 910/21565/13 (головуюча суддя
Шкурдова Л.М., судді: Отрош І.М., Сташків
Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Практика"

до Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк",

Публічного акціонерного товариства
"Кредитпромбанк"

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідачаОСОБА_5,

Національний банк України

про зобов'язання вчинити дії

Розпорядженнями Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 та від
06.10.2014 склад колегії суддів для
розгляду апеляційної скарги у справі №
910/21565/13 змінювався.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК
України ухвалами Київського
апеляційного господарського суду від
04.08.2014 та від 27.08.2014 розгляд апеляційної
скарги у справі № 910/21565/13 відкладався
на 27.08.2014 та 06.10.2014, відповідно.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 25.04.2014 у справі № 910/21565/13 у
позові відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що правила
проведення реституції, передбачені
ст.ст.215, 216 ЦК України, не
застосовуються у разі застосування
норм ст.228 ЦК України, яку позивач,
згідно із уточненням позовних вимог
від 24.12.2013, визначив правовою підставою
для задоволення позовних вимог;
відповідно до норм чинного
законодавства здійснення списання
коштів з депозитного рахунку є
забороненою операцією, заборонено
здійснення обмеження прав клієнта за
банківським вкладним рахунком, банки
не можуть передавати права або кошти за
договором банківського вкладу без
волевиявлення вкладника; позивачем не
надано належних та допустимих доказів
в обґрунтування позову, порушення
своїх прав та інтересів укладенням між
відповідачами у даній справі
правочинів щодо передачі активів,
стороною яких позивач не є.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 25.04.2014 у справі № 910/21565/13
скасувати з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідності висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права і прийняти
нове рішення, яким позовну заяву
задовольнити у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, судом першої
інстанції не враховано той факт, що дії
по переведенню активів від другого
відповідача до першого відповідача
прямо пов'язані з підготуванням до
штучного банкрутства другого
відповідача та не надано належної
оцінки наслідкам цього, що порушують
права позивача та норми чинного
законодавства.

Скаржник зазначає, що з наведеної у
позовній заяві інформації про такі дії,
як завершення 28.02.2013 процедури
придбання основним акціонером першого
відповідача - ОСОБА_5 100% акцій другого
відповідача; укладення відповідачами
договорів, які передбачали перехід
активів від другого відповідача на
баланс першого відповідача; проведення
заходів по інтеграції першого та
другого відповідачів, що
підтверджується повідомленнями на
офіційному веб-сайті другого
відповідача, ухвалами різних судів про
заміну сторони у виконавчому
провадженні з другого відповідача до
першого відповідача; наявність на
офіційному сайті другого відповідача
повного переліку його старих відділень
та дати відкриття на їхньому місці
відділень першого відповідача,
вбачається порушення прав позивача, як
кредитора другого відповідача.

Як зазначає скаржник, надіслані ним
другому відповідачу, згідно із
договором № 0052/ДС-49.8.1-10 від 05.07.2010,
письмові вимоги вих. № 14/05-2013, про
сплату процентів, залишились без
задоволення і скаржник вважає, що
причиною невиконання другим
відповідачем вимог укладеного
договору, є переведення активів з цього
банку на баланс першого відповідача, що
мало місце в той час, коли настав строк
повернення коштів за договором - 09.07.2013.

Скаржник посилається на вміщені на
сайтах повідомлення ОСОБА_5, який є
учасником першого відповідача та
одноосібним учасником другого
відповідача, зокрема, щодо пропозицій
вкладникам повернути лише 20% вкладів;
вміщення на інформаційному порталі
інформації про зниження активів
другого відповідача, наявність
відомостей у засобах масової
інформації про продовження передачі
активів другим відповідачем на баланс
першого відповідача, скорочення
власного сукупного капіталу другого
відповідача, що підтверджується
квартальною звітністю другого
відповідача, вміщеному на офіційному
сайті банку.

На думку скаржника, кінцевою метою
вказаних дій є злиття обох банків
протягом 3-6-ти місяців, в результаті
якого залишиться лише перший
відповідач.

Скаржник наполягає на тому, що у якості
правових наслідків визнання правочину
таким, що суперечить публічному
порядку, судом мають застосовуватися
загальні правові наслідки, передбачені
ст.216 ЦК України, зокрема, двостороння
або одностороння реституція та
відшкодування збитків.

Посилаючись на положення ст.14
Податкового кодексу України, п.1.12
Методичних рекомендацій щодо
вдосконалення корпоративного
управління в банках України,
затвердженого Постановою Правління
Національного банку України № 98 від
28.03.2007, скаржник зазначає, що ОСОБА_5 є
фізичною особою, яка уповноважена
виконувати від імені обох банків
юридичні дії, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
правових відносин і одноособово
здійснює контроль за діяльністю обох
банків, тому є очевидним, що перший
відповідач, другий відповідач та
ОСОБА_5 є пов'язаними особами та,
враховуючи обставини, повідомлені у
засобах масової інформації, останній
не володіє бездоганною діловою
репутацією.

04.08.2014 через відділ документального
забезпечення суду надійшла заява
скаржника у порядку ст.ст.65, 79 ГПК
України, про звернення до державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів
України, з метою надання наступних
відомостей: інформації про кількість
та предмет правочинів, укладених між
другим та першим відповідачами в
період з 28.02.2013 по дату подання позовної
заяви; інформації про розмір та
найменування майна (активів), які були
передані другим відповідачем до
першого відповідача; бухгалтерської
звітності за останню звітну дату;
відомостей про переведення активів від
однієї банківської установи до іншої
без залучення пасивів і чи дійсно такі
дії мають місце.

Також 13.08.2014 через відділ
документального забезпечення суду
надійшло від скаржника клопотання про
надсилання матеріалів до державної
податкової інспекції, з метою
перевірки фінансового стану першого та
другого відповідачів, у порядку ст.79
ГПК України, у якому скаржник просив
звернутись до державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів України, з
метою проведення перевірки
фінансового стану другого та першого
відповідачів та про надання
відомостей, про які вже було зазначено
у заяві скаржника, яка надійшла до суду
04.08.2014.

Згідно із ст.99 ГПК України апеляційний
господарський суд, переглядаючи
рішення в апеляційному порядку,
користується правами, наданими суду
першої інстанції.

В ст.38 ГПК України передбачено, що
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів; у клопотанні повинно бути
зазначено: який доказ витребовується,
обставини, що перешкоджають його
наданню, підстави, з яких випливає, що
цей доказ має підприємство чи
організація; обставини, які може
підтвердити цей доказ.

Відповідно до ст.65 ГПК України з метою
забезпечення правильного і
своєчасного вирішення господарського
спору суддя вчиняє в необхідних
випадках такі дії по підготовці справи
до розгляду, зокрема, зобов'язує
сторони, інші підприємства, установи,
організації державні та інші органи, їх
посадових осіб виконати певні дії;
витребує від них документи, відомості,
висновки, необхідні для вирішення
спору; вчиняє інші дії, спрямовані на
забезпечення правильного і
своєчасного розгляду справи.

У вищезазначених заяві та клопотанні
скаржника не вказано які саме докази
витребовуються, оскільки не вказано
дату та номер правочину, дата та номер
документу про передання майна
(активів), не вказано підстав, з яких
випливає, що ці докази має державна
податкова інспекція ГУ Міндоходів
України.

Згідно із ст.69 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" від 07.12.2000 №
2121-ІІІ із змінами і доповненнями, банк
зобов'язаний протягом місяця,
наступного за звітним періодом,
розповсюджувати на веб-сайті банку, а
також розміщувати у приміщеннях банку,
до яких мають доступ клієнти, у тому
числі вкладники, квартальний баланс,
звіт про фінансові результати банку та
примітки до звітів, перелік яких
визначається Національним банком
України; банк зобов'язаний
оприлюднювати аудиторський висновок
та перевірені аудиторською фірмою
річну фінансову звітність і річну
консолідовану фінансову звітність.

Отже, зазначені відомості є
загальнодоступними.

Наявні матеріали справи не надають
підстав для висновку про необхідність
витребування документів на підставі
ст.65 ГПК України, також відсутні
підстави для звернення до державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів
України, з метою проведення перевірки
фінансового стану другого та першого
відповідачів.

З огляду на викладене, колегія суддів
подані скаржником заяву та клопотання
залишає без задоволення, як такі, що не
ґрунтуються на нормах законодавства та
не враховують обставини справи.

У письмовому поясненні Національний
банк України, посилаючись на положення
ст.5 Закону України "Про банки і
банківську діяльність", п.10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", просить
вирішити справу відповідно до чинного
законодавства України.

05.09.2014 через відділ документального
забезпечення суду другим відповідачем
надані документи.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представника позивача,
представника відповідачів,
представника третьої особи-2, колегія
суддів встановила наступне.

Позивачем подано до суду першої
інстанції позов про зобов'язання
першого відповідача в порядку
реституції повернути другому
відповідачу активи (готівка,
дебіторська заборгованість,
обладнання та майно підприємства), які
перейшли до першого відповідача від
другого відповідача за період з 28
лютого 2013 року по дату винесення
судового рішення у даній справі;
стягнення солідарно з відповідачів на
користь позивача суму оплаченого ним
судового збору, керуючись ст.559 ЦК
України, ст.ст.1, 2, 4, 54, 56, 57 ГПК України.

24.12.2013 позивачем до суду першої
інстанції подано уточнення заявлених
вимог, з посиланням на норми права, а
саме, ст.228, ч.1 ст.1058 ЦК України, ч.ч.1, 2, 7
ст.193 ГК України, ст.2 Закону України "Про
банки і банківську діяльність", у якому
позивач стверджує, що з метою захисту
прав вкладників, в тому числі і прав
позивача, слід застосувати норму ст.216
ЦК України, яка передбачає, що у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Як вбачається із матеріалів справи,
05.07.2010 між позивачем та другим
відповідачем укладено договір №
0052/ДС-49.8.1.1-10 строкового банківського
вкладу в національній валюті юридичної
особи - резидента (далі - договір від
05.07.2010), згідно із п.1.1 якого, в редакції
додаткової угоди № 01 від 17.05.2012,
позивач, який діє під власним іменем,
але за рахунок активів Пайового
недиверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду закритого типу
"Київщина 1", за договором вкладник,
передає другому відповідачу, за
договором банку, а банк приймає від
вкладника на строковий депозитний
рахунок № (надалі - рахунок) грошові
кошти в зазначеному розмірі (далі -
вклад) строком на 3 роки та 4 дні, а саме з
05 липня 2010 року до 09 липня 2013 року та
зобов'язується повернути вкладнику
суму вкладу, що надійшла на рахунок і
проценти на неї на умовах та у порядку,
встановлених цим договором.

Згідно із витягом із рахунку, грошові
кошти позивачем перераховані другому
відповідачу 05.07.2010.

Відповідно до п.2.5 договору від 05.07.2010, в
редакції додаткової угоди № 01, банк за
повний строк зберігання вкладу
нараховує та сплачує вкладнику
проценти у розмірі 16% річних за період з
05.07.2010 по 05.07.2012 та у розмірі 18% річних за
період з 06.07.2012 по 09.07.2013, з урахуванням
п.п.2.4., 2.6 цього договору.

Відповідно до п.4.1.4 договору від 05.07.2010
банк зобов'язаний перерахувати
вкладнику всю суму вкладу і належні
йому проценти на його поточний рахунок,
вказаний у п.2.5 цього договору у
порядку, передбаченому договором та за
умови виконання вкладником п.4.3.5 цього
договору.

Листом від 14.05.2013 за № 14/05-2013 позивач
повідомив другого відповідача про
несплату останнім 07.05.2013 відсотків за
договором від 05.07.2010, нарахованих на
вклад позивача за квітень 2013р. на
загальну суму 3 120 992,88 грн. та вимагав у
найближчий термін виконати умови
договору, а саме: виплатити відсотки за
квітень 2013р., а також пеню, передбачену
п.5.2 договору, із врахуванням усього
терміну прострочення.

До матеріалів справи позивачем надано
роздруківки повідомлень із газети
"Комерсант України", із сайтів другого
відповідача, першого відповідача,
інших сайтів, копії звітів про
фінансовий стан, про фінансові
результати другого відповідача, про
окремі показники діяльності
відповідача за 1- 3 квартали 2013 р.

Згідно із ч.1 ст.1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про
банки і банківську діяльність" від
07.12.2000 № 2121-ІІІ вклад (депозит) - це кошти
в готівковій або у безготівковій формі,
у валюті України або в іноземній
валюті, які розміщені клієнтами на їх
іменних рахунках у банку на договірних
засадах на визначений строк зберігання
або без зазначення такого строку і
підлягають виплаті вкладнику
відповідно до законодавства України та
умов договору.

Як стверджує позивач у позовній заяві,
другим відповідачем не виконано
зобов'язання за договором від 05.07.2010, в
редакції додаткової угоди № 01, чим
порушено вимоги ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України
та ст.629 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.216 ЦК України у
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування;
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою.

Статтею 228 ЦК України встановлено
правові наслідки вчинення правочину,
який порушує публічний порядок,
вчинений з метою, що суперечить
інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.228 ЦК України
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У позовній заяві та уточненні
заявлених позовних вимог позивач
зазначає про те, що своєю
бездіяльністю, що полягає в
ігноруванні умов договору та відмови
від повернення коштів, внесених на
рахунок банку, у якості строкового
банківського вкладу та процентів, банк
порушує взяті на себе зобов'язання за
договором, а відчуження активів
другого відповідача призводить до їх
зменшення та до збільшення ризику
можливості неповернення банківських
вкладів у майбутньому.

Однак, позов у даній справі № 910/21565/13 не
заявлено про стягнення суми вкладу та
процентів, відповідно до умов договору
№ 0052/ДС-49.8.1-10 строкового банківського
вкладу в національній валюті юридичної
особи - резидента від 05.07.2010, укладеного
між другим відповідачем та позивачем.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Однак, у матеріалах справи № 910/21565/13
відсутні докази наявності конкретного
правочину, укладеного між першим
відповідачем та другим відповідачем,
який має ознаки, встановлені у ч.1 ст.228
ЦК України та який підпадає під
визначення правочину, що порушує
публічний порядок.

Також відсутні докази того, що якийсь
конкретний правочин, укладений між
першим відповідачем та другим
відповідачем, визнаний судом
недійсним.

В ч.1 ст.202 ЦК України встановлено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Надані позивачем до матеріалів справи
повідомлення, що були розміщені у
засобах масової інформації, на сайтах,
порталах сторін, не містять будь-яких
фактичних даних про вчинення
конкретного правочину, який
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним, тобто, має ознаки, за
наявності яких нормою ч.1 ст.228 ЦК
України вчинені правочини відносяться
до таких, що порушують публічний
порядок.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.20 ГК України
держава забезпечує захист прав і
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів; кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання та захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Згідно із ст.1 ГПК України підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Матеріалами справи № 910/21565/13 не
підтверджено того, що першим
відповідачем чи другим відповідачем
порушено або оспорюються права або
охоронювані законом інтереси позивача,
таким чином, у позивача відсутні
підстави для їх захисту.

Доводи апеляційної скарги є такими, що
не ґрунтуються на матеріалах справи,
враховуючи викладене та наступні
обставини.

Статтею 2 ГПК України встановлено, що
господарський суд порушує справи про
банкрутство за письмовою заявою
будь-кого з кредиторів боржника.

Однак, справа № 910/21565/13 не є справою про
банкрутство, отже, питання, пов'язані із
банкрутством другого відповідача, на
що посилається скаржник, у даній справі
не підлягають дослідженню.

Слід зазначити, що майнові вимоги до
боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, у тому числі
вимоги про визнання недійсними
будь-яких правочинів (договорів),
укладених боржником, є предметом
окремих позовів.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Як вже зазначалось, позивачем не надано
до матеріалів справи доказів того, що є
конкретний правочин, укладений між
першим та другим відповідачами, який
визнано недійсним.

У главі 7 "Загальні положення про
юридичну особу" ЦК України визначені
права юридичної особи, у тому числі й
злиття, приєднання, поділ та
перетворення.

Отже, наявність одних лише повідомлень
у засобах масової інформації, які
надають підстави для висновку про
здійснення, як зазначає скаржник,
інтеграції першого та другого
відповідачів, не свідчить про вчинення
відповідачами дій, які порушують норми
чинного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.92 ЦК України юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону. У
матеріалах справи відсутні докази
того, що ОСОБА_5 вчинив дії, наслідком
яких була недійсність конкретного
правочину або конкретних правочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, встановлених нормами
законодавства та відповідно до
матеріалів справи, для задоволення
апеляційної скарги та скасування або
зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 25.04.2014 у справі № 910/21565/13
залишити без змін, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Практика" без
задоволення.

2. Справу № 910/21565/13 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
Л.Г. Сітайло

Н.Ф. Калатай