ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.10.14р. Справа № 9/64

За позовом: державного підприємства
"Національна атомна енергогенеруюча
компанія "Енергоатом", м. Київ

до публічного акціонерного товариства
"Євраз Баглійкокс", м. Дніпродзержинськ
Дніпропетровської області

про стягнення 399 615, 96 грн.

Суддя:
Євстигнеєва Н.М.

Представники:

Від позивача: Пальченко О.А.,
довіреністю № 61/10 від 15.04.2014 року,
представник

Від відповідача: Корсун С.О.,
довіреність №66-101/ЮР/Д від 27.12.2013 р.,
представник

СУТЬ СПОРУ:

У січні 2006 року державне підприємство
"Національна атомна енергогенеруюча
компанія "Енергоатом" звернулось до
господарського суду із позовом, яким, з
урахуванням заяви про збільшення суми
позовних вимог (вих. №1430/10 від 09.02.2006р.,
а.с.57-61, т.1), просить стягнути з
відкритого акціонерного товариства
"Баглійкокс" на свою користь грошові
кошти в сумі 399 615,96 грн. податку на
додану вартість за ставкою 20%, що була
додатково пред'явлена до сплати
відповідачу по здійснених вексельних
платежах у зв'язку із внесенням змін до
податкового законодавства, внаслідок
яких податок з операцій по продажу
електроенергії став справлятися за
повною ставкою.

Відповідач позов не визнає,
посилаючись на те, що поставка
електроенергії здійснювалась в період
з вересня 1998 року по липень 1999 року,
коли згідно до п. 6.2.5 Закону України "Про
податок на додану вартість" (в редакції
на момент здійснення поставки
електроенергії) операції з продажу
обчислювались за нульовою ставкою, в
зв'язку із чим нарахування податку на
додану вартість не здійснювалось.
Вказує, що розрахувалось за куплену
електроенергію шляхом передачі
векселів. Вважає необґрунтованими
здійснені позивачем донарахування
тому, що видача векселя при розрахунку
за товар не може вважатись бартерною
операцією, оскільки передбачається
зарахування грошових коштів на рахунок
продавця, а вексель у даному випадку не
є товаром. Вказує, що 17.01.2000 року
відносно підприємства господарським
судом Дніпропетровської області було
порушено справу про банкрутство №Б
15/29-2000 і введений мораторій на
задоволення вимог кредиторів. Позивач
мав право звернутись до суду з заявою
про стягнення заборгованості, яка є
поточними вимогами, в порядку
позовного провадження, а тому строк
позовної давності пропущено і доказів,
які б підтверджували поважність причин
його пропуску не надано.

Також відповідач заявляє про
застосування позовної давності.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 25.10.11 р.
розгляд справи був зупинений у зв'язку
із тим, що подальший розгляд даної
справи неможливий до вирішення
пов'язаної із нею справи №25/411-А, яка
розглядається Окружним
адміністративним судом м. Києва.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 07.07.2012р.
провадження у справі було поновлено, у
зв'язку з тим, що постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
15.07.11р. по справі 2а-4805/11/2670 (25/411-А)
адміністративний позов задоволено
частково та ця постанова набрала
законної сили.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 19.07.2012р.
провадження у справі зупинено до
остаточного вирішення пов'язаної із
нею іншої справи №2а-4805/11/2670 Вищим
адміністративним судом України.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 26.07.2013р.
справу №9/64 прийнято до провадження
суддею Євстигнеєвою Н.М.

На запит господарського суду
Дніпропетровської області від 09.07.2014р.
Окружним адміністративним судом м.
Києва надані копії постанови Окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.02.2013р., ухвали Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013р., ухвали Вищого
адміністративного суду України від
14.05.2014р. по даній справі.

Ухвалою господарського суду від
28.07.2014р. провадження у справі було
поновлено.

Розгляд справи відкладався з 26.08.2014р. на
23.09.2014р., з 23.09.2014р. на 15.10.2014р.

У судовому засіданні 15.10.2014 р. оголошені
вступна та резолютивна частини
рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В:

01.07.1998р. між державним підприємством
"Національна атомна енергогенеруюча
компанія "Енергоатом" (продавець) та
відкритим акціонерним товариством
"Баглійкокс", яке відповідно до рішення
чергових загальних зборів акціонерів
відкритого акціонерного товариства
"Баглійкокс" від 28.03.2011р. №19, з метою
приведення діяльності товариства у
відповідність до Закону України "Про
акціонерні товариства", змінив
найменування на публічне акціонерне
товариство "ЄВРАЗ Баглійкокс"
(покупець), укладений договір поставки
№45-359, відповідно до п.1 якого продавець
передає покупцю промислову
електроенергію шляхом поставки з
оптового ринку електроенергії України
через електромережі НДЦ України і
Дніпрообленерго в об'ємах,
встановлених щомісячними додатковими
угодами і погодженим графіком.

Відповідно до п.3.1. договору ціна
електроенергії за 1кВт/г
встановлюється в доларах США і
погоджується письмово сторонами в
додатку №1 до договору.

Оплата за поставлену електроенергію
здійснюється покупцем щомісячно в
національній валюті України по курсу
гривні України до долару США, шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок продавця
протягом тридцяти календарних днів з
моменту підписання сторонами акта
приймання-передачі електроенергії
(п.3.4. договору).

Згідно п.3.5. договору оплата за
поставлену продукцію може проводитися
шляхом видачі простих векселів, зі
строком погашення 45 банківських днів,
на користь продавця в порядку і строки -
у відповідності з п.3.4. цього договору.

20.07.1999р. відокремлений підрозділ
"Рівненська АЕС" НАЕК "Енергоатом" та
фірма "Скорпіо" в рахунок погашення
заборгованості ВП Рівненська АЕС НАЕК
"Енергоатом" перед фірмою "Скорпіо"
згідно договору №17 від 10.11.1995р та акту
звірки між сторонами підписали Акт
приймання-передачі векселів:

№76 від 15.12.1998р. номінальною
вартістю 28 665,14грн.,

№7324 від 01.04.1999р. номінальною
вартістю 379 031,09грн.,

№6325 від 01.04.1999р. номінальною
вартістю 272 330,58грн.,

№6316 від 11.12.1998р. номінальною
вартістю 225 828,29грн.,

№6315 від 11.12.1998р. номінальною
вартістю 346 946,52грн.,

№6317 від 12.02.1999р. номінальною
вартістю 390 000,00грн.

Кожен вексель зі строком платежу "за
пред'явленням".

Виходячи з наведеного, вбачається, що
відповідач (покупець по договору №45-359
від 01.07.1998р.) належно виконав
зобов'язання по оплаті за поставлену
електроенергію відповідно до умов
договору, за куплену електричну
енергію розрахувався з ДП НАЕК
"Енергоатом" шляхом передачі векселів.

У зв'язку з тим, що відповідач
розрахувався за поставлену
електроенергію векселями, позивач,
вважаючи векселі товаром, а операції по
проведенню розрахунку - бартерними
операціями, 04.05.2001р., вих. №4261/10, на
адресу відповідача направив претензію
про сплату донарахованого податку на
додану вартість у сумі 481 215,31грн. (20%).

Листом від 31.05.2001 року претензія
позивача була визнана відповідачем
частково на суму 45 165,66грн. по векселю
№6316 (а.с.13-14, т.1).

На підставі платіжної вимоги №19 від
30.07.2001р. та №25 від 06.12.2001р. в безспірному
порядку було списано з рахунків
відповідача суму 1 396,8грн. (а.с.15-16, т.1).

В подальшому позивачем було проведено
сторно надлишково нарахованого
податку на додану вартість за
електроенергію за жовтень-грудень 1998р.
та за електроенергію за лютий - квітень,
червень - липень 1999р. в розмірі 80 202,55грн.

Сума боргу, яка не сплачена
відповідачем за заявленою претензією,
з урахуванням вищенаведених
коригувань, складає 399 615,96грн.

Позивач просить стягнути з відповідача
на свою користь грошові кошти в сумі 399
615,96 грн. податку на додану вартість за
ставкою 20%, що була додатково
пред'явлена до сплати відповідачу по
здійснених вексельних платежах у
зв'язку із внесенням змін до
податкового законодавства, внаслідок
яких податок з операцій по продажу
електроенергії став справлятися за
повною ставкою, проти чого заперечує
відповідач, що і є причиною спору.

При цьому позивач посилається на п.1.19
ст.1 Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" та ст. 12 Указу
Президента України від 07.08.1998р. №857/98.

За визначенням, що міститься у п.1.19 ст.1
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств" (та в силу вимог
пункту 1.1. статті 1 Закону України "Про
податок на додану вартість"), бартер
(товарний обмін) - господарська
операція, яка передбачає проведення
розрахунків за товари (роботи, послуги)
у будь-якій формі, іншій, ніж грошова,
включаючи будь-які види заліку та
погашення взаємної заборгованості, в
результаті яких не передбачається
зарахування коштів на рахунки продавця
для компенсації вартості таких товарів
(робіт, послуг).

Товари - матеріальні та нематеріальні
активи, а також цінні папери та
деривативи, що використовуються у
будь-яких операціях, крім операцій з їх
випуску (емісії) та погашення (п.1.6. ст.1
Закону України "Про оподаткування
прибутку підприємств").

Відповідно до п.1.4. ст.1 названого Закону
цінний папір - документ, що засвідчує
право володіння або відносини позики
та відповідає вимогам, установленим
законодавством про цінні папери.

Цінні папери - грошові документи, що
засвідчують право володіння або
відносини позики, визначають
взаємовідносини між особою, яка їх
випустила, та їх власником і
передбачають, як правило, виплату
доходу у вигляді дивідендів або
процентів, а також можливість передачі
грошових та інших прав, що випливають з
цих документів, іншим особам (ст. 1
Закону України "Про цінні папери і
фондову біржу"), в редакції, що діяла
станом на час виникнення спірних
правовідносин.

В силу ст. 21 Закону України "Про цінні
папери і фондову біржу", вексель
визначається, як цінний папір, який
засвідчує безумовне грошове
зобов'язання векселедавця сплатити
після настання строку визначену суму
грошей власнику векселя
(векселедержателю).

Зі змісту наведеного вбачається, що
прості векселі в правовідносинах, які
виникли між ДП НАЕК "Енергоатом" та ПАТ
"ЄВРАЗ Баглійкокс", не підпадають під
визначення товару і мають характер
розрахункового документу.

Оскільки видача векселів при
розрахунку за товар передбачає
зарахування грошових коштів на рахунок
продавця, то така операція не має ознак
бартерної операції, а вексель у даному
випадку не є товаром.

На час виникнення спірних
правовідносин особливості
оподаткування податком на додану
вартість операцій з використанням
векселів визначалися пунктом 4.8 статті
4 Закону України "Про податок на додану
вартість".

Відповідно до абзацу третього цього
пункту для цілей оподаткування згідно
з цим Законом векселі (крім податкових
векселів), видані або отримані, не
вважаються засобом платежу та не
змінюють суму податкового кредиту або
податкового зобов'язання з цього
податку, крім податкових векселів.

Отже, видача векселя (крім податкового)
не супроводжується виникненням
будь-яких додаткових податкових
зобов'язань у платника податку,
зокрема, у вигляді нарахувань податку
на додану вартість на вартість векселя.
Наведене поширюється на всі векселі,
визначені у пункті 4.8 статті 4 Закону
України "Про податок на додану
вартість": векселі, видані
безпосередньо платником податку чи
емітовані третіми особами та в
подальшому передані в розрахунок за
товари чи послуги, зокрема в порядку
індосаменту. При цьому норма пункту 4.8
статті 4 вказаного Закону є спеціальною
відносно інших норм Закону, які
визначають об'єкти оподаткування
(пункт 3.1 статті 3 цього ж Закону), а
також правила оподаткування податком
на додану вартість цінних паперів
(підпункт 3.2.1 пункту 3.2 статті 3 Закону
України "Про податок на додану
вартість").

Бартерний характер операцій з
використанням векселів для
компенсації вартості придбаних
товарів чи послуг не впливає на
необхідність нарахування податкових
зобов'язань у розглядуваних операціях,
оскільки пункт 4.8 статті 4 Закону
України "Про податок на додану
вартість" не ставить у залежність
незмінність податкових зобов'язань під
час видачі (передачі) векселів від
способу розрахунків. Пункт 4.8 статті 4
Закону є імперативною нормою, яка
встановлює відсутність додаткових
податкових зобов'язань для всіх
випадків використання векселів
платниками податку, в тому числі в
межах бартерних операцій. Крім того, як
випливає зі змісту пункту 3.1 статті 3
Закону, бартерні операції не є окремим
самостійним об'єктом оподаткування, а
тому нарахування податку на додану
вартість під час здійснення таких
операцій повинно здійснюватися
залежно від того, чи оподатковується
цим податком кожна окрема поставка
товару, що відбувається в межах певної
бартерної операції.

У разі коли платник податку здійснює за
згодою векселедержателя зустрічну
поставку товарів (робіт, послуг)
замість грошового погашення суми
боргу, зазначеного у векселі, базою
оподаткування є договірна вартість
таких товарів (робіт, послуг) без
врахування дисконтів або інших знижок
з номіналу такого векселя, а за
процентними векселями - договірна
вартість таких товарів (робіт, послуг),
збільшена на суму процентів,
нарахованих або таких, що мають бути
нараховані на суму номіналу такого
векселя.

Наведене узгоджується з правовою
позицією Вищого адміністративного
суду України від 14.05.2014р. по справі
№2а-17419/12/2670 за позовом державного
підприємства "Національна атомна
енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
до окружної державної податкової
служби - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків Державної податкової служби
про визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень. Вищий
адміністративний суд України,
залишаючи без змін постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.02.2013р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.12.2013р. у справі №2а-17419/12/2670,
зазначив, що Державною податковою
службою не встановлено під час
перевірки та не доведено під час
судового розгляду справи факту оплати
векселів, а тому, у межах спірних
правовідносин, позивач (державне
підприємство "Національна атомна
енергогенеруюча компанія "Енергоатом")
не повинен був оподатковувати операції
з розрахунками векселями, які не
оплачені.

З огляду на встановлені вище фактичні
обставини справи, наведені положення
чинного на час виникнення спірних
правовідносин законодавства, суд
вважає заявлені позивачем вимоги
неправомірними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Суд відхиляє клопотання відповідача
про застосування позовної давності до
спірних правовідносин.

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення (постанова пленуму Вищого
господарського суду України, від 29.05.2013,
№ 10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів").

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 1, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог -
відмовити повністю.

Судові витрати віднести на позивача.

Суддя
Н.М.Євстигнеєва

Повне рішення складено, - 17.10.2014р.