КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2014 р. Справа№ 911/3013/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі:
Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача
- Коваленко В.А.

відповідача - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу
Дочірнього підприємства «Фуршет
Центр»

на рішення Господарського суду
Київської області від 11.08.2014 р.

у справі № 911/3013/14 (суддя - Щоткін О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм»

до Дочірнього підприємства «Фуршет
Центр»

про стягнення 55 381,08 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм» (далі -
позивач) звернулось з позовом до
Дочірнього підприємства «Фуршет
Центр» (далі - відповідач) про стягнення
заборгованості за договором № ФЦ013898
від 01.09.2012 р. у сумі 55 381,08 грн, з яких:
основна заборгованість у сумі 48 641,73
грн, пеня у сумі 2 525,54 грн, 3 % річних у
сумі 414,45 грн та інфляційні втрати у
сумі 3 799,36 грн.

Рішенням Господарського суду м.
Київської області у справі № 911/3013/14 від
11.08.2014 р. позовні вимоги задоволено
повністю, стягнуто з Дочірнього
підприємства «Фуршет Центр» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм» 48 641,73 грн
основної заборгованості, 2 525,54 грн пені,
414,45 грн 3 % річних та 3 799,36 грн
інфляційних втрат.

Не погоджуючись з рішенням
Господарського суду Київської області
від 11.08.2014 р., Дочірнє підприємство
«Фуршет Центр» подало апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
оскаржуване рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції було порушено
норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
відповідач посилається на те, що
всупереч вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» у видаткових
накладних, за якими здійснювалась
поставка товару, не зазначено посади
осіб, що здійснювали приймання товару,
а тому такі накладні не можуть бути
доказом здійснення господарських
операцій.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 15.09.2014 р., у
зв'язку з перебуванням судді Андрієнка
В.В. на лікарняному, визначено наступну
колегію суддів: головуючий суддя -
Буравльов С.І., судді - Шапран В.В.,
Шевченко Е.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.09.2014 р.
порушено апеляційне провадження у
справі № 911/3013/14, а розгляд справи
призначено на 02.10.2014 р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 02.10.2014 р.,
враховуючи вихід судді Андрієнка В.В. з
лікарняного, а також формування
постійного складу судових колегій
Київського апеляційного
господарського суду, визначено
наступну колегію суддів: головуючий
суддя - Буравльов С.І., судді - Шапран
В.В., Андрієнко В.В.

02.10.2014 р. через Відділ документального
забезпечення від відповідача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю останнього направити
свого представника у судове засідання
02.10.2014 р. через обставини, які не
залежать від нього.

Розглянувши в судовому засіданні
вказане клопотання, колегія зазначає
наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 28 ГПК України
справи юридичних осіб в господарському
суді ведуть їх органи, що діють у межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Керівники
підприємств та організацій, інші особи,
повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, подають господарському
суду документи, що посвідчують їх
посадове становище. Представниками
юридичних осіб можуть бути також інші
особи, повноваження яких
підтверджуються довіреністю від імені
підприємства, організації. Довіреність
видається за підписом керівника або
іншої уповноваженої ним особи та
посвідчується печаткою підприємства,
організації.

Згідно з п 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Отже, саме лише посилання сторони на
неможливість представника юридичної
особи бути присутнім у судовому
засіданні не є перешкодою для розгляду
справи по суті, оскільки учасники
судового процесу не обмежуються
законом у праві направити в судове
засідання будь-якого іншого
представника, а також забезпечити
присутність в засіданні безпосередньо
керівника юридичної особи чи іншої
посадової особи підприємства.

Враховуючи те, що Дочірнє підприємство
«Фуршет Центр» було належним чином
повідомлене про дату, час та місце
судового засідання, що підтверджується
зворотним повідомленням про вручення
поштового відправлення, будь-яких
доказів підтвердження поважності
причин відсутності в судовому
засіданні не надано, колегія суддів
відхиляє клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи як
необґрунтоване.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

01.09.2012 р. між Дочірнім підприємством
«Фуршет Центр» (далі покупець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ватфарм» (далі -
постачальник) було укладено договір №
ФЦ013898 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується в порядку
та на умовах, визначених цим договором,
та у відповідності із замовленнями
покупця, поставити товар, а покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених цим договором, прийняти
товар і оплатити його вартість за
цінами, зазначеними в накладній, та які
не можуть перевищувати цін, узгоджених
в специфікації.

Згідно з п. 7.9 договору оплата за товар
здійснюється в українській
національній валюті в безготівковому
порядку шляхом перерахування коштів на
банківський рахунок постачальника
через 70 днів з моменту
приймання-передачі товару та
підписання видаткової накладної про
прийняття товару.

Як передбачено п. 14.1 договору, покупець
має право зменшити суму, що належить до
сплати постачальнику за товар, на суму
штрафних санкцій, які зобов'язаний
сплатити постачальник, вартості
товарів, повернутих постачальникові,
послуг, а також іншої заборгованості,
що має бути сплачена постачальником
згідно з цим договором або по іншим
договорам, укладених між
постачальником та покупцем, шляхом
проведення заліку зустрічних вимог,
коли це не заборонено українським
законодавством. Залік зустрічних вимог
проводиться покупцем без підписання
сторонами додаткових документів (актів
заліку зустрічних вимог, протоколів
заліку зустрічних вимог, тощо).
Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватись за письмовою заявою
покупця.

Позивачем було виконано свої
зобов'язання за договором та здійснено
поставку товарів на загальну суму 52 518,60
грн, що підтверджується видатковими
накладними, зокрема:

- № СРН-0000530 від 27.12.2013 р. на суму 5745,60 грн;

- № СРН-0000088 від 10.01.2014р. на суму 19 063,20
грн;

- № СРН-0000223 від 17.01.2014р. на суму 9 189,00
грн;

- № СРН-0000377 від 24.01.2014р. на суму 8338,80 грн;

- № СРН-0000523 від 31.01.2014р. на суму 6038,40 грн;

- № СРН-0000108 від 07.02.2014р. на суму 4143,60 грн.

Відповідач зобов'язання за договором в
частині своєчасної оплати за
поставлений товар не виконав.

24.04.2014 р. позивачем була направлена
претензія № 132 на адресу відповідача з
вимогою оплатити поставлений товар у
сумі 52 518,60 грн.

Проте, відповідач на вказану претензію
відповіді не надав, борг не оплатив.

Позивач скористався правом, наданим
йому згідно з п. 14.1 договору, та
здійснив залік однорідних вимог на
загальну суму 3 876,87 грн.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем склала 48
641,73 грн.

Як передбачено ст. 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
законодавства, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Оскільки заборгованість відповідача
перед позивачем на час прийняття
рішення не була сплачена, доказів
оплати відповідач до суду не надав,
колегія суду погоджується з висновком
місцевого суду про те, що вимога про
стягнення з відповідача 48 641,73 грн боргу
за поставлений товар підлягає
задоволенню.

Стосовно доводів скаржника про те, що
надані позивачем видаткові накладні не
можуть бути доказом про здійснення
господарської операції, оскільки в них
не зазначено посади осіб, що
здійснювали приймання товару, що
суперечить вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 9 вказаного Закону
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Встановлено, що видаткові накладні,
надані позивачем, в графі «отримав»
містять лише підпис та прізвище особи,
яка отримувала товар, без зазначення її
посади.

Як передбачено ст. 241 ЦК України,
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Відповідач не надав доказів повернення
товару позивачеві або доказів
направлення претензій щодо його
якості, кількості та комплектності, а
також доказів щодо відсутності
трудових відносин між відповідачем та
особами, які підписували первинні
документи, тому колегія суддів прийшла
до висновку, що відповідач такими
своїми діями схвалив правочин.

До того ж, крім підписів, дані накладні
містять відтиск штампу підприємства.

Підпис сторони (сторін) на правочині
підтверджує лише форму правочину, в
якій його вчинено - письмову, а
відповідно, сам факт вчинення
правочину юридичними особами
підтверджується наявністю печатки на
документі, вчиненому в письмовій формі.

Наявність печатки на спірних накладних
є свідченням скріплення не підпису
особи, а самого документу.

Відповідальність і контроль за
дотриманням порядку зберігання
печаток і штампів, а також законністю
користування ними покладається на
керівників підприємств, установ і
організацій, господарських об'єднань,
суб'єктів господарської діяльності. У
разі втрати печаток і штампів
керівники підприємств зобов'язані
негайно повідомити про це органи МВС
України та вжити заходів для їх
розшуку.

Відповідачем, в свою чергу, не надано
суду доказів втрати, підробки печатки
чи передачі штампу іншій особі.

Наведене узгоджується з правовою
позицією Вищого господарського суду
України, викладеною в постановах від
01.112011 р. у справі № 21/235-09, від 21.08.2013 р. у
справі № 5015/3143/12 та від 13.03.2013 р. у
справі №
5028/7/17/2012.

Таким чином, підписані обома сторонами
видаткові накладні та скріплені
печатками, на основі укладеного
договору, підтверджують отримання
відповідачем товару, а сам по собі факт
незазначення у видатковій накладній
посади осіб, що здійснили отримання
товару не означає, що отриманий товар
не підлягає оплаті.

Отже посилання скаржника на те, що
надані в якості доказу видаткові
накладні не містять зазначення посади
особи, яка прийняла товар, та що подібні
недоліки не дають змоги
використовувати видаткові накладні в
якості доказу поставки товару за
договором № ФЦ013898 від 01.09.2012 р. не є
підставою для неоплати поставленого
позивачем товару.

За прострочення виконання грошового
зобов'язання позивач нарахував та
просить стягнути з відповідача 2 525,54
грн пені за період з 10.03.2014 р. по 14.07.2014 р.

Відповідно до п. 8.11 договору,
доповненого протоколом розбіжностей
від 01.09.2012 р., при порушенні покупцем
терміну оплати за поставлений товар,
покупець сплачує постачальнику пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який нараховується пеня, від
суми невиконаного грошового
зобов'язання за кожний день прострочки
платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статті 1, 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та ч. 2
ст. 343 ГК України обмежують граничний
розмір пені подвійною обліковою
ставкою НБУ.

Отже, розмір пені не може перевищувати
той розмір, який установлено законом як
граничний, тобто за прострочення
платежу за договором може бути
стягнуто лише пеню, сума якої не
перевищує ту, що обчислена на підставі
подвійної облікової ставки
Національного банку України. Таку ж
правову позицію підтримує і Верховний
Суд України (постанова ВСУ від 24.10.2011р. у
справі № 25/187).

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
суду про те, що вимога позивача про
стягнення з відповідача пені за період
з 10.03.2014 р. по 14.07.2014 р. у сумі 2 525,54 грн є
обґрунтованою, розмір її перевірений
судом, відповідає вимогам чинного
законодавства та умовам укладеного
договору.

Також позивач просить стягнути з
відповідача 414,45 грн. 3% річних та 3 799,36
грн. інфляційних втрат.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду про те, що
вимога позивача про стягнення з
відповідача 414,45 грн 3% річних та 3 799,36
грн інфляційних втрат за період з 10.03.2014
р. по 14.07.2014 р. є обґрунтованою, розмір їх
перевірений судом, є правильним та
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції про повне задоволення позову
та стягнення з відповідача на користь
позивача 48 641,73 грн основного боргу, 2
525,54 грн пені, 414,45 грн 3% річних та 3 799,36
грн інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги наведеного
не спростовують та відхиляються
колегією суддів як необґрунтовані.

З огляду на вказані обставини,
ґрунтуючись на матеріалах справи,
апеляційний суд вважає, що рішення
Господарського суду Київської області
від 11.08.2014 р. прийнято з повним та
всебічним дослідженням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Дочірнього
підприємства «Фуршет Центр»
задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
ГПК України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього
підприємства «Фуршет Центр» залишити
без задоволення, рішення
Господарського суду Київської області
від 11.08.2014 р. у справі № 911/3013/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/3013/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя
С.І. Буравльов

Судді
В.В. Андрієнко

В.В. Шапран