КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2014 р. Справа№ 910/14247/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Жовтун Н.Б. - старший
прокурор відділу, посв. № 019901 від 21.08.2013;

від позивача1: не викликався та не
з'явився, про місце та час судового
засідання повідомлений належним чином;

від позивача2: Боков І.О. - представник,
дов. № 3055/15/1 від 29.07.2013;

Сукманова О.В. - представник, дов. №
4550/15/1 від 22.08.2014;

від відповідача: Трохимчук О.І. -
представник, дов. № 1-11-12708 від 11.09.2012;

Кренець О.С. - представник, дов. № 13-11-3196
від 05.03.2014;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Надра"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 01.08.2014

у справі № 910/14247/14 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Заступника прокурора міста
Києва в інтересах держави в особі
Кабінету Міністрів України,

Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Надра"

про стягнення 228 140 524,16 грн.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014 склад
колегії суддів змінено.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК
України ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
29.09.2014 розгляд апеляційної скарги у
справі № 910/14247/14 відкладено на 15.10.2014.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 01.08.2014 у справі № 910/14247/14
позовні вимоги задоволено повністю,
підлягають стягненню з відповідача на
користь другого позивача відсотки за
користування чужими грошовими коштами
у розмірі 228 140 524,16 грн. та у доход
спеціального фонду Державного бюджету
України, що передбачений для
зарахування судового збору, судовий
збір у розмірі 73 080,00 грн.

Рішення мотивовано тим, що відповідач,
всупереч п.1.2 договору № 7/1 від 15.10.2008,
залишок кредиту рефінансування у
розмірі 693 695 080,00 грн. повернув позивачу
тільки 31.01.2013, що підтверджується
банківською випискою з особового
рахунку позивача 2 від 31.01.2013, таким
чином, з 10.04.2009 підстава для
користування відповідачем кредитними
коштами відпала, а тому у період з 10.04.2009
до 31.01.2013 мало місце безпідставне
користування такими коштами;
враховуючи, що ЦК України та кредитним
договором не визначено розміру
процентів, які підлягають сплаті
кредитору позичальником за весь час
користування саме чужими грошовими
коштами, то до відносин другого
позивача та відповідача у даному
випадку мають бути застосовані
положення ст.1048 ЦК України, як такі, що
подібні за змістом; надіслання
відповідачем другому позивачу листів
№ 28/3-5-6628 від 09.04.2010 та № 28/3-5-20448 від
26.09.2011 та сплата частини кредиту
рефінансування у розмірі 693 695 080,00 грн.
свідчить про визнання відповідачем
свого боргу, а отже, строк позовної
давності перервався 09.04.2010 та 26.09.2011.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Господарського суду
міста Києва від 01.08.2014 у справі № 910/14247/14
скасувати повністю з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідності
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, порушення та
неправильного застосування норм
матеріального і процесуального права
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у позові повністю.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, наявність підстав
для звернення прокурора з позовом в
інтересах держави в особі першого
позивача та другого позивача не
доведена належними та допустимими
доказами; при подачі позовної заяви
прокурором не дотримано ч.3 ст.2 ГПК
України, оскільки не доведено, в чому
саме полягає порушення інтересів
держави та не обґрунтовано
необхідність їх захисту.

Посилаючись на положення п.п. 15, 16
Статуту другого позивача, скаржник
стверджує, що звертатись з позовом про
стягнення процентів за користування
грошовими коштами за договором № 7/1 від
15.10.2008 має право виключно сам другий
позивач.

Скаржник вважає, що є наявними підстави
для залишення позову прокурора без
розгляду, у зв'язку із чим судом першої
інстанції порушено п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК
України.

Як вважає скаржник, ст.ст. 536, 1214 ЦК
України не підлягають застосуванню,
оскільки правовідносини у даній справі
є договірними та виникли на підставі
кредитного договору; судовими
рішеннями у справах №№ 54/267, 34/218-22/171,
9/343-33/125, 5011-35/4877-2012, 4/517, 5011-35/14679-2012, 910/16431/13
встановлено відсутність підстав для
нарахування та стягнення процентів
взагалі за період після 10.04.2009; також
підлягає застосуванню норма ч.4 ст.35 ГПК
України; судом не враховано, що спірні
правовідносини регулюються
положеннями параграфів 1 та 2 глави 71 ЦК
України, а не главою 83 ЦК України; суд,
задовольнивши позов, допустив повторне
стягнення з відповідача на користь
другого позивача грошових коштів у
вигляді процентів.

Скаржник вказує на те, що застосування
до відносин відповідача та другого
позивача ст. 536 ЦК України є
неправомірним, оскільки ця стаття
регулює порядок користування чужими
коштами, а кредитні правовідносини, що
базуються на загальних принципах
позики, встановлені ч.1 ст.1046 ЦК України,
передбачають виникнення у
позичальника права власності на кошти,
одержані в кредит.

Як стверджує скаржник, судом порушено
ст.223 ГК України, ст.257, ч.4 ст.267 ЦК
України, тому що дата повернення
кредиту не впливає на позовну давність
щодо нарахування та стягнення
процентів, оскільки про порушення
свого права та особу, яка його порушила
ДПУ дізналася одразу після закінчення
договору № 7/1 від 15.10.2008 - 10.04.2009, а позов
подано до суду 11.07.2014, отже позовна
давність щодо вимог про стягнення
процентів за користування грошовими
коштами за період з 10.04.2009 по 11.07.2011
сплинула.

Скаржник наголошує на тому, що листи
відповідача, на які посилається суд,
стосуються суми основного боргу за
договором № 7/1 від 15.10.2008, а не
відсотків, нарахованих на підставі
ст.ст.536, 1214 ЦК України; відповідач не
вчиняв дій, які б свідчили про визнання
ним боргу за процентами, які стягнув
суд; не свідчить про визнання боргу і
обставина щодо сплати банком основної
суми заборгованості за кредитом.

На думку скаржника, судом порушено
ст.ст.4-2, 4-3, 33, 84 ГПК України.

15.10.2014 через відділ документального
забезпечення суду скаржником подано
заяву про витребування у другого
позивача доказів та заяву про
продовження строку розгляду
апеляційної скарги.

Розглянувши подані скаржником заяви,
керуючись ст.ст.38, 65, 99, 101, 102 ГПК України,
враховуючи наявні матеріали справи,
колегією суддів встановлено, що
скаржник просить витребувати у другого
позивача оригінал або належним чином
засвідчену копію позовної заяви від
23.08.2013 № 3576/15/4 та розрахунку відсотків
річних, що є додатком до зазначеної
позовної заяви, ксерокопії яких
заявником додано до цієї заяви;
відповідно до позовної заяви від 23.08.2013
№ 3576/15/4 заявник є відповідачем, отже
зазначені документи є у розпорядженні
заявника, також, другий позивач, який є
позивачем згідно із зазначеною
позовною заявою, проти наявності цих
документів не заперечує; згадані
позовна зава та розрахунок
розглядались у справі № 910/16431/13, копії
рішень у якій є наявними у матеріалах
справи; станом на 15.10.2014 встановлений
статтею 102 ГПК України двомісячний
строк розгляду апеляційної скарги не
закінчився.

Таким чином, враховуючи відсутність
обставин, встановлених ст.ст.38, 69 ГПК
України для витребування доказів та
продовження строку розгляду
апеляційної скарги, колегія суддів
відмовляє у задоволенні заяв
скаржника.

У відзиві на апеляційну скаргу перший
позивач заперечує проти доводів
скарги, посилаючись, зокрема, на те, що
грошові кошти в сумі 700 000 000,00 грн., які
були надані ПАТ КБ "Надра" відповідно до
умов кредитного договору, були
залучені другим позивачем від випуску
облігацій, за якими Кабінетом
Міністрів України надавались державні
гарантії, що підтверджується листом
Міністерства фінансів України від
17.07.2013 № 31-11040-09-5/21367, отже, безпідставне
користування відповідачем грошовими
коштами після спливу строку надання
кредиту рефінансування (10.04.2009), без
сплати процентів за їх користування,
порушує майнові інтереси держави;
враховуючи те, що відповідно до п.1.4
кредитного договору відсотки за
користування кредитом рефінансування
нараховуються тільки до 10.04.2009, а з
10.04.2009 по 31.10.2013 мало місце безпідставне
користування чужими грошовими коштами,
то до спірних правовідносин мають бути
застосовані положення ст.1048 ЦК України,
оскільки вони є подібними за змістом;
посилання скаржника на
безпідставність нарахування та
стягнення процентів після 10.04.2009,
спростовуються умовами п.5.1 кредитного
договору, відповідно до яких договір
діє до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань; зміст листів від
09.04.2010 № 28/3-5-6628 та від 26.09.2011 № 28/3-5-20448, та
сплата частини кредиту рефінансування
у розмірі 693 695 080,00 грн. свідчить про
визнання відповідачем свого боргу, а
отже, строк позовної давності
перервався 09.04.2010, 26.09.2011 та 31.01.2013 (дата
повернення кредиту рефінансування).

15.10.2014 через відділ документального
забезпечення суду першим позивачем
подано клопотання про відкладення
судового засідання, у зв'язку із
перебуванням представника на
лікарняному та відсутністю можливості
направлення у судове засідання іншого
представника.

Колегія суддів, розглянувши подане
клопотання, враховуючи те, що першим
позивачем надано до матеріалів справи
письмовий відзив на апеляційну скаргу,
наявні матеріали у справі не надають
підстав для висновку про необхідність
присутності представника першого
позивача у судовому засіданні, у
зв'язку з чим представник першого
відповідача не викликався, а в ухвалі
Київського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014 у справі
№ 910/14247/14 зазначено, що нез'явлення
представників сторін в засідання
судової колегії не є перешкодою для
розгляду апеляційної скарги, дійшла
висновку про відмову в задоволенні
клопотання про відкладення судового
засідання.

Другий позивач у відзиві на апеляційну
скаргу заперечує проти доводів скарги,
посилаючись, зокрема, на те, що згідно
із Конституцією України Кабінет
Міністрів України є органом,
діяльність якого підпорядкована
забезпеченню державних інтересів,
тобто, створюючи Державну іпотечну
установу, Кабінет Міністрів України
визначив, що державні інтереси
збігаються з метою діяльності
позивача; позовні вимоги про стягнення
процентів за користування чужими
грошовими коштами на рівні облікової
ставки Національного банку України є
законними, зазначена позиція
узгоджується із судовою практикою; не
відповідає дійсності твердження
відповідача про повторне стягнення з
нього процентів, які є предметом позову
прокурора, адже стягнення таких
процентів за користування чужими
грошовими коштами є предметом тільки
даного позову, крім того, не існує
інших, ніж оскаржуване, судових рішень,
якими стягнуто з відповідача проценти,
у зв'язку з користуванням ним кредитом
рефінансування.

10.10.2014 та 13.10.2014 через відділ
документального забезпечення суду від
другого позивача надійшли письмові
додаткові пояснення, у яких другий
позивач, зокрема, обґрунтовує
твердження про відповідність закону
стягнення процентів за користування
чужими грошовими коштами незважаючи на
те, що такі чужі грошові кошти
знаходились у власності боржника на
момент виникнення обов'язку їх
передачі кредитору; стверджує, що
посилання скаржника на начебто
визначений рішеннями судів у справі №
910/16431/13 факт встановлення відсоткової
ставки на рівні 0% річних, є
безпідставними; у постанові Верховного
Суду України від 02.07.2014 № 6-36цс14
зазначено, що у частині першій статті
1048 ЦК України, що має диспозитивний
характер, установлена презумпція
оплатності позики, яка діє за умов, якщо
безоплатний характер відносин позики
прямо не передбачений ЦК України,
іншими законодавчими актами або
конкретним договором; указане правило
спрямоване на захист інтересів
позикодавця у разі, якщо договором
позики розмір процентів не визначений,
а обов'язковість судових рішень
Верховного Суду України встановлена
статтею 111-28 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників прокуратури,
другого позивача, відповідача,
враховуючи доводи відзивів на
апеляційну скаргу, письмових пояснень,
колегія суддів встановила наступне.

Прокурор звернувся до господарського
суду в інтересах держави із позовною
заявою, у якій просив стягнути на
користь другого позивача з відповідача
228 140 524,16 грн. процентів, керуючись ст.536
ЦК України.

Відповідачем подана заява від 28.07.2014
про застосування позовної давності.
Також, про застосування позовної
давності заявлено відповідачем й у
відзиві на позовну заяву від 28.07.2014.

Як вбачається із матеріалів справи,
15.10.2008 між другим позивачем та
Відкритим акціонерним товариством
комерційний банк "Надра" укладено
кредитний договір № 7/1 під заставу
майнових прав за іпотечними житловими
кредитами, згідно із п.1.1 якого другий
позивач, за договором кредитор, надає
Відкритому акціонерному товариству
комерційний банк "Надра", за договором
позичальник, на умовах цього договору,
а відповідач зобов'язується прийняти,
використати за цільовим призначенням
та повернути другому позивачу грошові
кошти в сумі 700 000 000,00 грн. (далі - кредит
рефінансування) та сплатити відсотки
за користування кредитом
рефінансування в порядку та на умовах,
визначених цим договором.

Як вбачається із Витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, Відкрите
акціонерне товариство комерційний
банк "Надра" ідентифікаційний код 20025456
у подальшому було перетворене у
Публічне акціонерне товариство
"Комерційний банк "Надра"
ідентифікаційний код 20025456.

23.03.2009 сторонами укладено додаткову
угоду № 1 до кредитного договору № 7/1
від 15.10.2008, якою доповнено п.1.1 першого
розділу кредитного договору
підпунктами 1.1.1, 1.1.2, згідно із якими з
23.03.2009 сума кредиту рефінансування, яку
другий позивач надає відповідачу, а
останній зобов'язується повернути,
складає 693 595 080,00 грн.; зменшення суми
кредиту рефінансування, згідно з пп.
1.1.1, не вважається достроковим
погашенням відповідно до п.2.3.1
кредитного договору. Згідно з п.2
зазначеної додаткової угоди № 1 суму
коштів 6 404 920,00 грн. відповідач повинен
перерахувати 23.03.2009 на рахунок другого
позивача.

В п.1.2 договору № 7/1 встановлено, що
кредит рефінансування надається
відповідачу на строк до 10.04.2009.

Згідно із п.2.1.1 договору № 7/1 другий
позивач зобов'язався у день підписання
цього договору та за умови виконання
відповідачем вимог п.1.3 цього договору,
перерахувати відповідачу кредит
рефінансування у сумі згідно з п.1.1
цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку; майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України
зобов'язаннями є правовідношення, в
якому одна сторона, (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти; до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до витягу із особового
рахунку за 15.10.2008, другим позивачем
перераховано відповідачу суму 700 000 000,00
грн. кредитного рефінансування згідно
із договором № 7/1 від 15.10.2008.

В п.2.2.2 договору № 7/1 встановлено
обов'язок відповідача в строки,
обумовлені цим договором, погасити
кредит рефінансування та своєчасно у
визначені цим договором строки
сплачувати відсотки за користування
кредитом рефінансування, а у випадку
неналежного виконання взятих на себе
зобов'язань по цьому договору на першу
вимогу кредитора сплатити штрафні
санкції, а також у повному обсязі всі
інші платежі та відшкодувати
спричинені збитки.

Згідно із ч.1 ст.193 ГК України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

В ст.526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідачем, в порушення умови п.1.2
договору № 7/1, було погашено кредит
рефінансування по кредитному договору
№ 7/1 від 15.10.2008, додаткової угоди № 1 від
23.03.2009, у сумі залишку - 693 695 080,00 грн.,
лише 31.01.2013, про що свідчить витяг із
особового рахунку другого позивача за
31.01.2013.

Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як вже зазначалось, згідно із п.1.2
кредитного договору № 7/1 відповідач
повинен був повернути наданий кредит у
строк до 10.04.2009, отже, після 10.04.2009
підстава для користування наданим
відповідачу кредитом відпала, у зв'язку
з чим останній безпідставно
користувався одержаними грошовими
коштами протягом періоду з 11.04.2009 по
30.01.2013.

Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами;
розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Договором № 7/1, а також законом або
іншим актом цивільного законодавства
не встановлено розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
відповідно до ст.536 ЦК України.

Згідно із ст.8 ЦК України якщо цивільні
відносини не врегульовані цим
Кодексом, іншими актами цивільного
законодавства або договором, вони
регулюються тими правовими нормами
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, що регулюють подібні за
змістом цивільні відносини (аналогія
закону).

Таким чином, є підстави до
правовідносин другого позивача та
відповідача, які виникли згідно із
кредитним договором № 7/1, застосувати
положення ст.1048 ЦК України, як таких, що
є подібними за змістом.

Відповідно до ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом; розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором; якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України; у
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

У постанові Верховного Суду України
від 02.07.2014 встановлено, що у частині
першій статті 1048 ЦК України, що має
диспозитивний характер, установлена
презумпція оплатності позики, яка діє
за умов, якщо безоплатний характер
відносин позики прямо не передбачений
ЦК України, іншими законодавчими
актами або конкретним договором;
указане правило спрямоване на захист
інтересів позикодавця у разі, якщо
договором позики розмір процентів не
визначений.

Статтею 111-28 ГПК України встановлено, що
суди зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верховного Суду України.

Як вбачається із розрахунку сум, що
стягуються, доданому до позовної заяви,
сума позовних вимог у розмірі 228 140 524,16
грн. процентів нарахована із
застосуванням облікової ставки
Національного банку України до суми
боргу в розмірі 693 595 080,00 грн. за період з
10.04.2009 по 30.01.2013. Зазначене відповідає
вищенаведеним нормам законодавства та
ґрунтується на матеріалах справи.

Наведена правова позиція узгоджується
із судовою практикою. Зокрема, у
постанові Вищого господарського суду
України від 27.10.2011 у справі № 02/07/2076
встановлено, що з аналізу норм чинного
законодавства користування чужими
грошовими коштами це не тільки
зобов'язання, основним предметом яких є
надання грошових коштів у тимчасове
користування (позика, кредит,
банківський вклад тощо), але і випадки
прострочення сплати грошей за
будь-яким оплатними зобов'язанням і
виключення із даного правила, тобто
звільнення боржника від сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами, може бути
встановлена тільки договором між
фізичними особами, а юридичні особи не
можуть бути звільнені від цього
зобов'язання.

Проценти, зазначені у статті 536 ЦК
України, - це плата за користування
чужими коштами, в тому числі
безпідставно одержаними, збереженими
грішми (стаття 1214 ЦК України);
підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є факт користування чужими
коштами та встановлення розміру
відповідних процентів договором або
чинним законодавством (наприклад,
статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України (п.6
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№ 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Доводи апеляційної скарги немає
підстав визнати такими, що ґрунтуються
на нормах чинного законодавства та
матеріалах справи, враховуючи
викладене та наступні обставини
справи.

Статтею 2 ГПК України встановлено, що
господарський суд порушує справи за
позовними заявами, у тому числі й
прокурорів, які звертаються до
господарського суду в інтересах
держави; прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах; у разі відсутності
такого органу або відсутності у нього
повноважень щодо звернення до
господарського суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві.

У позовній заяві прокурора вказано
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах і наведено
обґрунтування в чому полягає порушення
інтересів держави та необхідність їх
захисту; інтереси держави чітко
сформульовані й умотивовані
прокурором.

У Рішенні Конституційного Суду України
від 08.04.1999 № 3-рп/99 Справа № 1-1/99 вказано,
що у процесі дослідження встановлено,
що державні інтереси закріплюються як
нормами Конституції України, так і
нормами інших правових актів та в їх
основі завжди є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист, у тому
числі й прав усіх суб'єктів права
власності та господарювання тощо.

Перевіривши, суд апеляційної інстанції
погоджується із висновком суду першої
інстанції про дотримання прокурором
вимог ст.2 ГПК України.

За наявними матеріалами справи підстав
для застосування п.1 ч.1 ст.81 ГПК України
та залишення позову прокурора без
розгляду, немає.

Твердження скаржника про допущення
повторного стягнення з відповідача на
користь другого позивача грошових
коштів у вигляді процентів є
голослівним, адже відсутнє інше судове
рішення, ніж у даній справі, яким
стягнуто із відповідача на користь
другого позивача проценти за
користування чужими грошовими коштами
на підставі ст.536 ЦК України за період з
10.04.2009 по 30.01.2013.

Згідно із ст.35 ГПК України обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме фактам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), а не правовій оцінці таких
фактів, здійсненій іншим судом; під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення;
підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу (п.п.2.6, 3.12 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" із
змінами і доповненнями).

Таким чином, оскільки відсутнє рішення
господарського суду, який в межах своєї
компетенції вирішив господарський
спір між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав, що й у справі
№ 910/14247/14, то немає підстав для
застосування ст.35 ГПК України.

Відповідно до ст.177 ЦК України об'єктами
цивільних прав є речі, у тому числі
гроші та цінні папери, інше майно,
майнові права, результати робіт,
послуги, результати інтелектуальної,
творчої діяльності, інформація, а також
інші матеріальні і нематеріальні
блага.

Згідно із ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Проте, оскільки відповідачем отримано
кредит на умовах повернення у
встановлений кредитним договором
строк, то немає підстав для твердження
про те, що неповернутий відповідачем
кредит не є для нього чужими грошовими
коштами, якими відповідач неправомірно
користувався.

Статтями 256, 257 ЦК України встановлено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу; загальна позовна
даність встановлюється тривалістю у
три роки. Позов у даній справі
подано 14.07.2014.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Також, статтею 264 ЦК України
встановлено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку;
після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач у листах, адресованих
другому позивачу, від 09.04.2010 № 28/3-5-6628 та
від 26.09.2011 за № 28/3-5-20448 просив
розглянути пропозицію з
реструктуризації заборгованості за
кредитним договором № 7/1 від 15.10.2008,
визнав існування заборгованості,
пропонував узгодити іншу черговість
погашення вимог кредитора, обіцяв
погасити заборгованість, а 31.01.2013
повернув кредит рефінансування.

У зв'язку з наведеним, суд апеляційної
інстанції погоджується із висновком
суду першої інстанції про те, що
перебіг позовної давності за позовними
вимогами переривався 09.04.2010, 26.09.2011,
31.01.2013.

Судом апеляційної інстанції не
виявлено порушень норм процесуального
права, які відповідно до ст.104 ГПК
України є підставою для скасування
рішення місцевого господарського суду.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, встановлених нормами
законодавства та відповідно до
матеріалів справи, для задоволення
апеляційної скарги та скасування або
зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 01.08.2014 у справі № 910/14247/14
залишити без змін, апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Надра" без
задоволення.

2. Справу № 910/14247/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха