ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
Справа № 921/530/14-г/17

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т. Б.

суддів
Бойко С.М.

Якімець
Г.Г.

при секретарі судового засідання І. О.
Борщ

за участю представників:

позивача за первісним позовом: ОСОБА_2

відповідача за первісним позовом:
Шевчик А.Р.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вірлів-Агробізнес",
б/н, б/д

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 07.08.2014 року
(суддя Андрусик Н.О.)

у справі № 921/530/14-г/17

за первісним позовом Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи ОСОБА_6, м.Тернопіль

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вірлів-Агробізнес",
с.Вірлів, Зборівський район,
Тернопільська область

про стягнення заборгованості на суму
180 575,13 грн.

за зустрічним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Вірлів-Агробізнес", с.Вірлів,
Зборівський район, Тернопільська
область

до відповідача Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи ОСОБА_6, м.Тернопіль

про визнання недійсним, з моменту
укладення, договору поставки б/н від
22.01.2013 року

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Тернопільської області від 07.08.2014 року
у справі № 921/530/14-г/17 первісний позов
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6
задоволено. З Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вірлів-Агробізнес"
на користь первісного позивача
стягнуто 180 576,13 грн. заборгованості за
договором поставки, 3 611,52 грн. по сплаті
судового збору .У задоволенні
зустрічного позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Вірлів-Агробізнес" відмовлено.

Рішення суду про задоволення
первісного позову мотивоване тим, що
відповідачем не сплачена вартість
отриманого товару, що є порушенням умов
Договору поставки, укладеного між
сторонами. Факт отримання товару
підтверджується видатковими
накладними на загальну суму 180 576,13 грн.,
підписаними сторонами, та додатково
актом звірки взаєморозрахунків станом
на 11.03.2013 року, що підписаний сторонами
Договору, підписи яких скріплено
печатками покупця та постачальника.

Рішення суду про відмову у задоволення
зустрічного позову мотивоване тим що,
позивачем за зустрічним позовом не
доведено, що обидві сторони Договору
поставки не мали наміру створити
правових наслідків на момент його
вчинення. Навпаки, постачальник за
Договором вчинив дії, які свідчать про
здійснення поставки покупцю товару на
умовах, обумовлених Договором.

В апеляційній скарзі ТОВ
"Вірлів-Агробізнес" просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
прийняти нове рішення , яким відмовити
в задоволенні позовних вимог Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6, позовні
вимоги за зустрічним позовом
задоволити в повному обсязі - визнати
договір поставки від 22.01.2013 року
недійсним. Скаржник посилається на те
що, суд першої інстанції безпідставно
прийняв до уваги видаткові накладні як
єдиний доказ отримання товару.
Стверджує, що ним від позивача за
первісним позовом не отримано товару,
зазначеного в Договорі та у видаткових
накладних,а також про відсутність
документів, які б підтверджували факт
отримання такого товару. Вважає, що
договір поставки від 22.01.2013 року було
укладено без наміру створення правових
наслідків, жодної господарської
операції на виконання цього договору
не було вчинено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
за первісним позовом зазначає, що ним в
суді першої інстанції було подано
електронний реєстр прихідних
накладних за січень, лютий та березень
2013 року та акт звірки розрахунків
станом на 11.03.2013 року, яким підтверджено
факт здійснення господарських
операцій щодо поставки та отримання
відповідачем товару за накладними.
Посилання відповідача на відсутність у
нього документів про отримання товару
є безпідставним, оскільки
відповідальність за стан збереження
бухгалтерських документів несе сам
відповідач.

Відповідачем за первісним позовом в
суді апеляційної інстанції було подано
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи. Стверджує,
що підписи на видаткових накладних в
графі "отримав (ла) " і в паспорті
керівника підприємства не є
ідентичними, що ставить під сумнів факт
отримання відповідачем за первісним
позовом товару за договором, і як
наслідок обов'язку по його оплаті.
Таке ж клопотання ним було заявлено і в
суді першої інстанції.

Згідно ст.41 Господарського
процесуального кодексу України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає
експертизу .

Офіційне визначення поняття судова
експертиза наводиться в ст. 1 Закону
України «Про судову експертизу»:
судова експертиза - це дослідження
експертом на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні
органів дізнання, досудового та
судового слідства.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду "Про деякі питання
практики призначення судової
експертизи" № 4 від 23.03.2012 року, судова
експертиза призначається лише у разі
дійсної потреби у спеціальних знаннях
для встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Суд вважає, що видаткові накладні
оформлені належним чином з урахуванням
вимог чинного законодавства,
підписані представниками обох сторін
та скріплені їхніми печатками та
підтверджують прийняття відповідачем
за первісним позовом товару на суму 180
056,13 грн., тому в даному випадку є
належним та допустимим доказом у
справі.

Апеляційний суд вважає, що в матеріалах
справи наявні достатні докази для
прийняття рішення по суті.

Враховуючи вищенаведене, судова
колегія дійшла висновку відмовити у
задоволенні клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, та відзиві на неї,
колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду першої
інстанції слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.01.2013 року між
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6,
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Вірлів-Агробізнес" (замовник) укладено
договір поставки (далі Договір), згідно
якого Постачальник зобов'язався
передати у власність Покупця пісок та
щебінь (далі товар), згідно накладних,
котрі додаються до цього договору та є
його невід'ємною частиною, а останній
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його вартість на умовах
даного Договору.

Згідно п. 5.1 Договору, розрахунок
Покупця за даним договором
здійснюється шляхом оплатою по
розрахунковому рахунку. За
домовленістю сторін розрахунок може
бути здійснений шляхом переведення
боргу Продавця згідно договору
переведення боргу.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що
партія товару вважається переданою
Постачальником і прийнята Покупцем в
день підписання накладних на Товар.

Із матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов Договору позивач за
первісним позовом поставив
відповідачу товар на суму 180 576,13 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними №РН-0000003
від 23.01.2013р., №РН-0000004 від 25.01.2013р.,
№РН-0000005 від 25.01.2013р., №РН-0000006 від
01.02.2013р., №РН-0000007 від 04.02.2013 р., які
підписані і скріплені печаткою
представниками сторін Договору.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідач за первісним позовом не
провів розрахунку за отриманий товар, і
як наслідок в нього виникла
заборгованість на суму 180 576,13 грн.

Предметом первісного позову є
стягнення з відповідача за первісним
позовом заборгованості на суму 180 576,13
грн.

Предметом зустрічного позову є
визнання, з моменту укладення,
договору поставки б/н від 22.01.2013 року
недійсним.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають зокрема, з
договору.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193
ГК України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 ЦК України,
ч. 7 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ч.2ст.712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не передбачено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо
у зобов'язанні встановлений термін
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

За умовами Договору сторонами не було
встановлено строку виконання
зобов'язання по оплаті товару,
враховуючи приписи ст.ст.691, 692 ЦК
України, п.1 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" та п.1
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
29.04.2013р. №01-06/767/2013 "Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" відповідач за
первісним позовом повинен був
оплатити позивачу вартість отриманого
товару в день його отримання на
підставі видаткових накладних.

Факт отримання товару
підтверджується видатковими
накладними на суму 180 576,13 грн., що
підписані представниками обох сторін
та скріплені їхніми печатками. Крім
того, позивачем за первісним позовом
до матеріалів справи долучено реєстри
прихідних накладних за січень, лютий та
березень 2013 року (а.с.53-55).

Щодо доводів відповідача за первісним
позовом про те, що підпис особи, яка
отримала товар за видатковими
накладними, засвідчений неосновною
печаткою юридичної особи ТОВ
"Вірлів-Агробізнес", а печаткою за
номером "1", апеляційний суд зазначає, що
згідно п.73 Інструкції про порядок
обліку, зберігання і використання
документів, справ, видань та інших
матеріальних носіїв інформації, які
містять службову інформацію № 1893 від
27.11.1998 року, у разі порушення правил
обліку зберігання і використання
печаток, штампів і бланків, спеціально
призначена комісія повинна провести
службове розслідування, про що скласти
відповідний акт. Проаналізувавши дану
норму, слід зазначити, що
відповідальність за порушення
використання печатки несе
підприємство.

В матеріалах справи відсутні будь-які
документи, які б підтверджували факт
втрати, підробки чи незаконного
використання іншими особами печатки
ТОВ "Вірлів-Агробізнес".

Апеляційний господарський суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що відтиск печатки №1
ТОВ "Вірлів-Агробізнес", що
проставлений на видаткових накладних,
дає змогу ідентифікувати суб'єкта
господарювання, який отримав товар та є
свідченням участі такого товариства,
як юридичної особи, у здійсненні
відповідної господарської операції, у
даному випадку - у прийнятті товару.

Щодо посилання відповідача за
первісним позовом на відсутність у
позивача дозволу на видобуток корисних
копалин місцевого значення, слід
зазначити, що за умовами договору ФОП
ОСОБА_6 зобов'язався передати товар, а
саме пісок та щебінь, у власність ТОВ
"Вірлів-Агробізнес". В даному випадку,
договором передбачені зобов'язання
щодо поставки товару, згідно даних з
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців станом на 16.06.2014 року,
де зазначено що одним із видом
діяльності позивача є
неспеціалізована оптова торгівля.

Відтак , апеляційний господарський суд
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про
задоволення первісної позовної вимоги
про стягнення суми основного боргу 180
576, 13 грн.

Щодо зустрічного позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Вірлів-Агробізнес" про визнання
недійсним, з моменту укладення,
договору поставки б/н від 22.01.2013 року,
апеляційний господарський суд
зазначає наступне.

Підставою зустрічного позову про
визнання договору поставки від 22.01.2013
року недійсним позивач зазначив
фіктивний характер даного договору,
при цьому керуючись ст.. 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання
договору недійсним є одним із способів
захисту, який застосовується судом у
випадку та порядку,визначеному
цивільним законодавством.

Згідно ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Зокрема, умовами чинності (дійсності)
правочину є такі вимоги:

1) зміст правочину не може суперечити
ЦК, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що зумовлені ним;

6) мають бути дотримані спеціальні
вимоги до укладення певних видів прав.

Проаналізувавши договір поставки б/н
від 22.01.2013 року, апеляційний суд дійшов
висновку, що даний договір відповідає
вимогам чинного законодавства,
укладений з дотриманням положень ст.203
ЦК України, тому підстав для визнання
його недійсним не вбачає.

Відповідно до ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють такий правочин лише для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином.
Фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений, його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

Постанова Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
передбачає, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно (що в даному випадку
мало місце), такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний. (п.24).
Матеріалами справи підтверджено
передання то отримання товару.

Апеляційний судом встановлено, що
позивачем за зустрічним позовом , який
звертається з вимогою про визнання
правочину фіктивним, не доведено факт
відсутності в учасників правочину
наміру створити юридичних наслідків. З
матеріалів справи, вбачається, що
Постачальник поставив товар (пісок та
щебінь), а Покупець його отримав.

Відтак, підстави для визнання договору
поставки б/н від 2201.2013 року фіктивним -
відсутні.

Апеляційний господарський суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
зустрічного позову.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте з урахуванням усіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору залишаються на
скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського
суду Тернопільської області від 07.08.2014
року у справі № 921/530/14-г/17 залишити без
змін, апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Вірлів-Агробізнес " б/н, б/д - без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу
місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
20.10.2014 року.

Головуючий суддя
Т. Б. Бонк

Суддя
С.М.Бойко

Суддя
Г.
Г.Якімець