ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2014 р.Справа № 922/3016/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання
Кролівець М.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства банк "Меркурій", м. Харків
до Товариства з обмеженою
відповідальністю Компанія з
управління активами "Фінекс Капітал",
яка діє в інтересах та за рахунок
активів Пайового закритого не
диверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду "Грот", м. Харків
про визнання недійсним договору,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення 1 533 221,00 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Бей Я.М.

відповідача - Балинська А.В.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство банк
"Меркурій" (позивач) звернулося до
господарського суду із позовною заявою
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Фінекс-Капітал",
яке діє в інтересах та за рахунок
активів Пайового закритого не
диверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду "Грот"
(відповідач), в якій просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача 1533221,00 грн. понесених збитків,
визнати недійсним договір
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної
лінії в іноземній валюті від 06.06.2012 р.,
укладений між позивачем та
відповідачем 20.12.2013 р., а також
зобов'язати відповідача повернути
позивачу оригінал договору №02/1-25К-41
невідновлюваної кредитної лінії у
іноземній валюті від 06.06.2012 р.,
укладеного між АТ Банк "Меркурій" та ПП
"Ера". Позивач також просить суд
покласти всі судові витрати на
відповідача.

04.08.2014 р. від відповідача до суду
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому він проти позовних вимог
заперечує у повному обсязі, просить суд
відмовити позивачеві у задоволенні
всіх позовних вимог. Не визнання
позовних вимог відповідач обґрунтовує
тим, що оспорюваний договір
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41 був укладений між
позивачем та відповідачем в результаті
вільного волевиявлення та з
дотриманням вимог чинного
законодавства України щодо чинності
правочину, після узгодження сторонами
всіх умов договору. Проти задоволення
позовної вимоги про стягнення збитків
відповідач заперечує з огляду на те, що,
на його думку, зазначена сума не є
збитками у розумінні ст. 22 Цивільного
кодексу України та відсутній причинний
зв'язок між діями відповідача та
збитками позивача. Відповідач
зазначає, що оригінал кредитного
договору №02/1-25К-41 йому не було передано
позивачем, а було передано лише його
нотаріально посвідчену копію. Наданий
відзив та додані до нього документи
досліджені судом та долучені до
матеріалів справи.

06.08.2014 р. від позивача надійшло
клопотання, в якому він просить суд
долучити до матеріалів справи
витребувані ухвалою суду докази.
Надане клопотання та додані до нього
докази досліджені судом та долучені до
матеріалів справи.

06.08.2014 р. від відповідача надійшло
клопотання, в якому він просить суд
залучити до матеріалів справи належним
чином завірену копію акту
приймання-передачі документів від
20.12.2013 р. до договору відступлення права
вимоги від 20.12.2013 р. за договором
№02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної
лінії в іноземній валюті від 06.06.2012 р.
Надане клопотання та додані до нього
докази досліджені судом та долучені до
матеріалів справи.

У судовому засіданні оголошувалась
перерва з 06.08.2014 р. до 17.09.2014 р. до 11:00
години.

08.08.2014 р. від відповідача надійшло
клопотання, в якому він просить суд
долучити до матеріалів справи
витребувані ухвалою суду докази,
зокрема, копії свідоцтва про включення
відповідача до державного реєстру
фінансових установ, які надають
фінансові послуги на ринку цінних
паперів від 04.07.2006 р., а також ліцензії
Державної комісії з цінних паперів та
фондового ринку на здійснення
професійної діяльності на фондовому
ринку - діяльність з управління
активами інституційних інвесторів від
14.06.2011 р. Також 08.08.2014 р. від відповідача
надійшли додаткові письмові пояснення
по справі, в яких він викладає
додаткові заперечення на позовну
заяву. Надані докази та заперечення
досліджені судом та долучені до
матеріалів справи.

12.09.2014 р. від відповідача надійшло
клопотання, в якому він просить суд
долучити до матеріалів справи копію
договору відступлення права вимоги за
договором №02/1-25К-84 невідновлюваної
кредитної лінії в іноземній валюті від
29.10.2012 р., укладеного між позивачем та
ППТФ "ЮСІ". Надане клопотання та додані
до нього документи досліджені судом та
долучені до матеріалів справи.

17.09.2014 р. від позивача надійшли письмові
пояснення по справі, в яких він
викладає свої заперечення на відзив
відповідача. Надані пояснення
досліджені судом та долучені до
матеріалів справи.

В судовому засіданні оголошувалась
перерва з 17.09.2014 року до 01.10.2014 року до
11:00 години.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов та просив суд
його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні
представник відповідача проти позову
заперечував у повному обсязі та просив
суд відмовити у його задоволенні.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, всебічно та
повно дослідивши матеріали справи та
надані учасниками судового процесу
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

20 грудня 2013 року між позивачем
(первісний кредитор) та відповідачем
(новий кредитор) було укладено договір
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-41невідновлюваної кредитної
лінії в іноземній валюті від 06.06.2012 р.

Згідно з п.1.1. договору відступлення
прав вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-41, первісний кредитор відступає
на користь нового кредитора часткове
право вимоги погашення заборгованості
Приватного підприємства "Ера" перед
первісним кредитором за договором
№02/1-25К-41з урахуванням усіх додаткових
угод до нього. Новий кредитор стає
кредитором у зобов'язаннях за
кредитним договором №02/1-25К-41 та всіма
додатковими угодами до нього частково
у сумі 397000,00 доларів США.

Відповідно до п. 2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41, за відступлення у
частковому обсязі прав вимоги, новий
кредитор (відповідач) сплачує
первісному кредитору грошову суму
(ціна договору) в розмірі 1640000,00 грн., ПДВ
не передбачено.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 179 Господарського
кодексу України, при укладенні
господарських договорів сторони
визначають зміст договору на основі
вільного волевиявлення, сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
визначено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-41 було
укладено між позивачем та відповідачем
у письмовій формі, підписано
уповноваженими особами та скріплено
печатками сторін, як цього вимагають
ст.ст.207, 208 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Згідно зі ст. 526
Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

На виконання умов договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41, позивач передав
відповідачу нотаріальну копію
кредитного договору №02/1-25К-41разом із
додатковими угодами до нього, що
підтверджується копією акту
приймання-передачі документів від
20.12.2013 р. У свою чергу, відповідач у
повному обсязі виконав зобов'язання з
перерахування позивачеві грошових
коштів у розмірі 1640000,00 грн. за
відступлення часткового права вимоги,
встановлене п.2.1. договору відступлення
права вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-41, що підтверджується платіжним
дорученням№153 від 20.12.2013 р. Факт
передачі позивачем документів
відповідачу, так само як і факт
перерахування грошових коштів
відповідачем на рахунок позивача
підтверджується також поясненнями
представників обох сторін.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилається на те, що уклавши
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-41, умови
якого суперечать ст. 38 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб", позивач поніс збитки у
розмірі 1533221,00 грн.

Судом встановлено, що у позовній заяві
як на підставу визнання недійсності
договору відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-41 позивач
посилається на ст. 38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" у редакції від 10.04.2014 р. Відповідно
до п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 38 цього Закону у
редакції від 10.04.2014 р., нікчемними є
договори, за якими було або має бути
здійснено відчуження (або передача в
користування) майна банку на умовах,
значно гірших за звичайні ринкові
умови здійснення відповідних операцій.

У зв'язку з набранням чинності Законом
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
запобігання негативного впливу на
стабільність банківської системи" від
04.07.2014 р.№15-86-VII, ст. 38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" у редакції від 10.04.2014 р. втратила
чинність.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.38 Закону України
"Про гарантування вкладів фізичних
осіб" у чинній редакції, правочини (у
тому числі договори)
неплатоспроможного банку є нікчемними,
крім іншого, якщо банк здійснив
відчуження чи передав у користування
або придбав (отримав у користування)
майно, оплатив результати робіт та/або
послуги за цінами, нижчими або вищими
від звичайних (якщо оплата на 20
відсотків і більше відрізняється від
вартості товарів, послуг, іншого майна,
отриманого банком), або зобов'язаний
здійснити такі дії в майбутньому
відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 2 ст.215 Цивільного кодексу
України, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідно до статті 43Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Підставою нікчемності договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41позивач вказує факт,
що грошова сума, за яку позивачем
відповідачу було відчужене право
вимоги до боржника, більше ніж на 20 %
відрізняється від плати за
відступлення по іншим договорам
відступлення права вимоги, які
укладалися позивачем у цей період. У
підтвердження цього факту у письмових
поясненнях позивач навів дані щодо
укладення ним трьох договорів
відступлення права вимоги з іншими
юридичними особами, вказуючи, що плата
за відступлення за ними складає від 98
до 100% від суми відступлених прав.

Відповідно до ч.2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Згідно з ч. 2 ст. 36 цього
Кодексу, письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином
засвідченій копії. Якщо для вирішення
спору має значення лише частина
документа, подається засвідчений витяг
з нього.

Так, факт укладення договору може бути
підтверджено шляхом подання до суду
оригіналу, належним чином завіреної
копії договору або засвідченого витягу
з нього. Позивачем до суду були надані
письмові пояснення, в яких було
викладено інформацію щодо укладення
позивачем трьох договорів
відступлення права вимоги у період з
грудня 2013 по лютий 2014 (включно) та
вартості прав вимоги, що були за ними
відчужені. Тим самим позивач лише
стисло відтворив зміст цих правочинів,
при цьому не надавши на розгляд суду
належних письмових доказів, які б
підтвердили факт їх укладення, а також
те, що ціна цих договорів дійсно
відповідає тому рівню, на який вказує
позивач у письмових поясненнях.
Оскільки дані, викладені позивачем,
жодним чином не підтверджені, суд не
вважає письмові пояснення позивача
належним доказом того, що права вимоги
відчужувалися позивачем за цінами,
вищими, ніж ціна, визначена договором
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41.

За клопотанням відповідача від 12.09.2014 р.
до матеріалів справи було долучено
копію договору від 11.01.2014 р., укладеного
між позивачем та ППТФ "Юсі" за кредитним
договором №02/1-25К-84. За умовами цього
договору, право вимоги було відчужене
позивачем за вартістю, яка складала 41,67
% від розміру відступленої вимоги. З
аналізу умов цього договору
вбачається, що право вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-84 було
відчужене позивачем ППТФ "Юсі" за ціною,
нижчою, ніж визначена оспорюваним
договором відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-41.

Згідно з п.п.14.1.71.Податкового кодексу
України, звичайна ціна - ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору, якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Якщо не доведено зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню ринкових цін.

Крім того, згідно з п.2.14 Постанови
Пленуму Вищого Господарського суду
України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними",
звичайними є ціни, які за подібних
обставин зазвичай сплачувалися за
аналогічне майно у відповідний момент
часу у відповідному регіоні.

Об'єктом відчуження за договором
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41є безпосередньо
право вимоги. З доказів, які були надані
на розгляд суду позивачем, неможливо
зробити висновок щодо рівня звичайних
цін на подібне майно, що діяли протягом
грудня 2013-лютого 2014, відповідно,
неможливо встановити факт
відповідності чи невідповідності
звичайним цінам вартість права вимоги,
визначену позивачем та відповідачем у
договорі відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-41.

У своїх поясненнях відповідач
зазначив, що розглядаючи спір між
позивачем та відповідачем, слід
відокремити поняття "розмір вимоги" та
"вартість права вимоги". Відповідач
вказує на те, що вартість права вимоги -
це сума грошових коштів, яка є платою за
відступлення (передачу новому
кредитору) права вимоги, розмір якої, як
того вимагає чинне законодавство
України, було визначено за
домовленістю позивача та відповідача у
1640000,00 грн. під час укладення договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41. У свою чергу,
розмір вимоги - це сума у розмірі 3173221,00
грн., сплати якої на свою користь має
право вимагати відповідач (як новий
кредитор за оспорюваним договором) від
боржника (ПП "Ера").

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми Закону, суд погоджується з
відповідачем, що позивач безпідставно
прирівняв вартість права вимоги до
розміру безпосередньо вимоги до
боржника, і визначив вартість права
вимоги в розмірі 3173221,00 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимогам цієї статті, позивач
не надав до суду доказів того, що право
вимоги до боржника було відчужене
відповідачу за ціною, яка є на 20% нижчою
від звичайних цін на аналогічне майно.
В свою чергу, відповідачем були надані
докази того, що відчуження права вимоги
за кредитним договором
№02/1-25К-41відбулося за вартістю, яка
відрізнялась не більше ніж на 20% від
рівня ціни за аналогічним договором,
укладеним позивачем з ППТФ "Юсі" за
кредитним договором №02/1-25К-84.

В силу ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Проаналізувавши наявні у справі докази
та норми чинного законодавства
України, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовної вимоги про визнання недійсним
договору відступлення права вимоги за
договором №02/1-25К-41невідновлюваної
кредитної лінії в іноземній валюті від
06.06.2012 р., укладеного між позивачем та
відповідачем 20.12.2012 р.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача збитки
у сумі 1533221,00 грн., посилаючись на те, що
в результаті укладення договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-41на невигідних для
позивача умовах, останній зазнав
збитків. Як на підставу своєї вимоги
позивач посилається на ст. 22 Цивільного
кодексу України.

Згідно з п.2 ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу
України, збитками є доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Необхідними умовами для відшкодування
збитків є доведення факту спричинення
збитків саме тією особою, до якої
висунуто вимогу про їх відшкодування.
Крім того, заявлені до стягнення збитки
мають бути завданими внаслідок
порушення відповідачем цивільного
права позивача у справі, а розмір
збитків має перебувати у необхідному і
безпосередньому причинному зв'язку із
вчиненням відповідачем
правопорушення. Стаття 224
Господарського кодексу України
передбачає відшкодування збитків
стороною, що припустилася неналежного
виконання зобов'язання.

З матеріалів справи встановлено, що
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-41було
укладено з дотриманням вимог чинного
законодавства України щодо укладення
правочинів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Докази, наявні у справі, не
спростовують факту, що при укладенні
цього договору сторони визначили його
зміст на основі вільного волевиявлення
та погодили на свій розсуд всі його
умови, та те, що сторони мали на меті
настання певних для них наслідків.

Тому суд приходить до висновку, що у
діях відповідача з укладення з
позивачем договору відступлення права
вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-41на умовах, визначених
безпосередньо сторонами, відсутні
ознаки протиправної поведінки по
відношенню до позивача. Крім того,
відсутній причинний зв'язок між діями
відповідача та понесенням позивачем
збитків. Суд погоджується з
твердженням відповідача стосовно того,
що відповідач не є особою, діями якої
позивачу було спричинено збитки.

Проаналізувавши норми чинного
законодавства України щодо підстав
стягнення збитків, суд не погоджується
з позивачем, що сума у розмірі 1533221,00
грн., яку просить стягнути позивач з
відповідача, є збитками.

Звертаючись до суду, позивач просить
стягнути з відповідача збитки у
вигляді упущеної вигоди. Суд вважає
недоведеним той факт, що позивач міг би
реально отримати доходи, якби не уклав
з відповідачем договір відступлення
права вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-41.

Судом встановлено, що позивач є
банківською установою. Поняття доходу
банківської установи наведено у п. п.
135.4.2. Податкового кодексу України,
відповідно до якої, безпосередньо суми
кредитів, виданих банками за
кредитними договорами, до доходу не
відносяться, вони є лише грошовими
коштами, які надані боржникам на
поворотній основі.

Всупереч ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України,
позивачем не доведено факту понесення
саме збитків та факту понесення їх в
результаті дій відповідача. Тому суд не
вбачає підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
грошових коштів у 1533221,00 грн.

Щодо позовної вимоги про повернення
оригіналу Договору не відновлюваної
кредитної лінії в національній валюті
від 06.06.2012 р. №02/1-25К-41, укладеного між
позивачем та божником суд зазначає
наступне.

Згідно з п.3.1. Договору відступлення
права вимоги, первісний кредитор
зобов'язується передати новому
кредитору нотаріально засвідчені
копії Кредитного договору та всіх
додаткових умов.

На виконання цього зобов'язання
відповідачу була передана саме
нотаріальна копія, а не оригінал
Кредитного договору. Оригінал цього
Договору у відповідача відсутній, тому
зазначена позовна вимога не може бути
задоволена судом.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали справи, повно та всебічно
дослідивши обставини справи в їх
сукупності та докази на їх
підтвердження, вважає позовні вимоги
позивача необґрунтованими, не
доведеними суду належними доказами,
спростованими відповідачем, у зв'язку з
чим вони не підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
та оскільки позивач звільнений від
сплати судового збору на підставі п.22
ст.5 Закону України "Про судовий збір",
судовий збір за цією справою не
стягується.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 06 жовтня 2014
року.

Суддя С.Ч. Жельне