ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2014 р.Справа № 922/1218/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання
Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дослідний завод
"ГНЦЛС" (м. Харків) до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Топаз" (м.
Москва) про стягнення 520000,00 рублів РФ
за участю представників сторін:

позивача - Корюк О.Б. (довіреність
№01юр/851 від 08.04.2014 р.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "Дослідний завод "ГНЦЛС"
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою,
в якій просить суд стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Топаз" на свою
користь заборгованість, яка виникла у
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за контрактом №52,
укладеним між сторонами 16.06.2009 р.
Відповідно вимог позовної заяви,
заявлена до стягнення сума
заборгованості становить 520000,00 рублів
РФ (еквівалент 132444,00 грн.). Свої позовні
вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідач не виконав взяті на себе
зобов'язання передбачені контрактом
№52 від 16.06.2009 р. щодо своєчасної оплати
за поставлений товар. Судові витрати
просить суд покласти на відповідача.

Порушуючи провадження у справі, суд
дійшов висновку щодо підсудності даної
справи Господарському суду
Харківської області на підставі
наступного.

За статтею 76 Закону України "Про
міжнародне приватне право" суди можуть
приймати до свого провадження і
розглядати будь-які справи з іноземним
елементом, зокрема у випадку, якщо
сторони передбачили своєю угодою
підсудність справи з іноземним
елементом судам України, крім випадків
виключної підсудності у справах з
іноземним елементом, передбачених у
статті 77 цього Закону. Таким чином, якщо
сторони передбачили своєю угодою
підсудність справи з іноземним
елементом судам України, крім випадків
виключної підсудності (пункт 1 частини 1
статті 76 Закону України "Про міжнародне
приватне право") спір підлягає
вирішенню в господарських судах
України з урахуванням вимог розділу III
ГПК.

Дослідивши документи, долучені до
позовної заяви, суд встановив, що
відповідно до п. 12.2 Контракту №52 від
16.06.2009 р. та додаткової угоди до цього
контракту від 30.10.2013 р., у разі
недосягнення згоди в ході проведених
переговорів, виникла спірна ситуація
щодо всіх питань пов'язаних з
виконанням своїх зобов'язань сторонами
при виконанні цього контракту
передається на вирішення до
Господарського суду Харківської
області із застосуванням
матеріального та процесуального права
України.

Представник позивача в судовому
засіданні 23.06.2014 р. підтримав позовні
вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання 23.06.2014 р. не з'явився, про
причину неявки суд не повідомив. Про
час і місце слухання справи був
повідомлений належним чином
відповідно до ст.ст 5, 15 Гаазької
конвенції про вручення за кордоном
судових та позасудових документів.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи,
повно та всебічно дослідивши обставини
та докази на їх підтвердження,
вислухавши уповноваженого
представника відповідача, судом
встановлено наступне.

16.06.2009 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Дослідний завод
"ГНЦЛС" (за контрактом продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ТОПАЗ" (за контрактом
покупець) укладено контракт № 52 і
додаткові угоди до нього від 13.04.2012р. та
28.11.2012г., згідно з яким продавець продає
і поставляє партіями фармацевтичні
товари, іменовані товари, згідно
специфікаціям, а покупець купує і
оплачує товари.

Відповідно до п. 3.1 контракту, оплата за
товар проводиться на підставі рахунку
або рахунку-фактури. Оплата
здійснюється в рублях Російської
Федерації шляхом прямого банківського
переказу з розрахункового рахунку
покупця на розрахунковий рахунок
продавця.

Згідно п. 3.5 контракту, право власності
на товари переходить від продавця до
покупця в момент розмитнення вантажу
покупцем (дата в ВМД).

Відповідно до п. 3.2 контракту в редакції
додаткової угоди від 31.10.2013 р.,
відстрочка платежу 75 календарних днів
з моменту оформлення митної декларації
в країні продавця.

Оцінивши контракт, з якого виникли
права та обов'язки сторін, суд дійшов
висновку, що укладений між сторонами
правочин за своїм змістом та правовою
природою є договором поставки, який
підпадає під правове регулювання норм
§3 глави 54 Цивільного кодексу України
та §1 глави 30 Господарського Кодексу
України.

Факт відвантаження позивачем та
прийняття відповідачем товару,
вартість поставленого товару і
настання терміну оплати
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями міжнародною
товарно-транспортної накладної (СМR)
№0655850, експортної вантажної митної
декларацією №807100000/2013/062093 та інвойсом
№76 від 05.12.2013 р.

Судом встановлено, що позивач виконав
свої обов'язки у повному обсязі,
поставив відповідачеві товар -
медтовари на загальну суму 520000,00
(п'ятсот двадцять тисяч) рублів РФ,
проте відповідач в порушення норм
чинного цивільного та господарського
законодавства України, та умов
контракту №52 від 16.06.2009 р., не оплатив
отримані товари.

Відповідачем було порушено вказані
норми законодавства та умови
контракту, чим порушено права та
законні інтереси позивача, що стало
підставою для звернення позивача до
господарського суду в порядку ст.ст. 1, 4
ГПК України.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України №01-06/928/2012
від 17.07.2012 р. "Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права", відповідно до
частини першої статті 692 ЦК України
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо інше не встановлено укладеним
сторонами договором або актом
цивільного законодавства, перебіг
строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 названого
Кодексу, в якій ідеться про строк
(термін) виконання боржником обов'язку,
що не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується.

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до положень ст. 53 Конвенції
ООН "Про договори міжнародної
купівлі-продажу товарів" від 11 квітня
1980 року, покупець зобов'язаний сплатити
вартість товару і прийняти поставку
товару згідно з вимогами договору та
цієї Конвенції.

Згідно до приписів ст. 62 Конвенції ООН
"Про договори міжнародної
купівлі-продажу товарів" від 11 квітня
1980 року продавець може вимагати від
покупця сплати ціни, прийняття
поставки або виконання ним інших
зобов'язань, якщо тільки продавець не
вдався до засобу правового захисту, не
сумісного з такою вимогою.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та
приймаючи до уваги вимоги ст. 526
Цивільного Кодексу України, а саме те,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, враховуючи те, що
відповідач не надав суду жодного
документу, який би спростовував
наявність заборгованості перед
позивачем, хоча мав можливість
скористуватись своїми процесуальними
правами та надати документи в
обґрунтування своєї позиції по справі,
визнав заборгованість та позов в
цілому в відзиві на позовну заяву, суд
дійшов висновку про те, що позовна
вимога позивача про стягнення
заборгованості за отриманий товар в
сумі 520000,00 рублів РФ (еквівалент 132444,00
грн.) правомірна та обґрунтована, така,
що не спростована відповідачем, тому
підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших
підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Якщо спір виник внаслідок
неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Судовий
збір, від сплати якого позивач у
встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші
витрати, пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає за необхідне
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в сумі 2648,88 грн.,
оскільки з його вини спір було доведено
до суду.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
Конвенції про вручення за кордоном
судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах,
Закону України "Про приєднання України
до Конвенції про вручення за кордоном
судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах", ст.
ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Топаз" (142605,
Російська федерація, м. Орехово-Зуєво,
3-й Луговий пр-д., б. 7; основний державний
реєстраційний номер 216; ІПН ;
ОКПО 18193666; р/с , поточний
валютний: , транзитний
валютний: в АКБ РосЄвроБанк
(ОАО), ІПН банку - , ОКПО банку -
40198845; к/с , БИК 044585777, SWIFT -
COMKRUMM) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дослідний завод
"ГНЦЛС" (61057, м. Харків, Київський р-н.,
вул. Воробйова, буд. 8; ;
р/р 5353 в ПАТ "ПУМБ" м. Донецьк, МФО
334851) заборгованість в розмірі 520000,00
рублів РФ (еквівалент 132444,00 грн.) та
судовий збір в сумі 2648,88 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 01.07.2014 р.

Суддя Г.І. Сальнікова