КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2014 р. Справа№ 910/6193/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників:

від позивача: Бондар Д.М.;

від відповідачів: Матюха О.Ю.;

від прокуратури: Кузьміна К.Г.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання

"Південно-Західна
залізниця"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 27.08.2014р.

у справі №910/6193/14 (суддя
Босий В.П.)

за позовом Національного
ботанічного саду імені М.М. Гришка

НАН України

до 1) Державного
територіально-галузевого об'єднання

"Південно-Західна
залізниця" Дирекція з управління

залізнично-автомобільного мостового
переходу

через річку Дніпро в
Києві (ДН-6)

2) Державного
територіально-галузевого об'єднання

"Південно-Західна
залізниця"

за участю Київського
прокурора з нагляду за додержанням
законів

у природоохоронній
сфері

про зобов'язання
виконати умови договору

ВСТАНОВИВ:

Національний ботанічний сад імені М.М.
Гришка НАН України (далі - позивач)
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом до Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" Дирекція з
управління залізнично-автомобільного
мостового переходу через річку Дніпро
в Києві (ДН-6) (далі - відповідач-1) про
зобов'язання виконати умови договору
№04-2011/2 від 04.04.2011р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що відповідач-1
неналежним чином виконав свої
договірні зобов'язання по встановленню
шумозахисних екранів та огорожі,
відновлення систем водовідведення та
зелених насаджень, благоустрою
порушеної території.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.06.2014р., на підставі ст. 24
Господарського процесуального кодексу
України, до участі у справі як
відповідача було залучено Державне
територіально-галузеве об'єднання
"Південно-Західна залізниця" (далі -
відповідач-2).

Відповідач-1 письмових пояснень по суті
спору не надав.

Відповідач-2 проти позову
заперечував, просив в задоволенні
позовних вимог відмовити, наголошуючи
на наступному:

- позивачем обраний неналежний спосіб
захисту його прав;

- провадження у справі в частині
позовних вимог до відповідача-1 має
бути припинено, оскільки відповідач-1
не є окремою юридичною особою;

- позивач не надав доказів порушення
відповідачами умов спірного договору,
а також не направляв претензії до
відповідача-2 щодо невиконання
договірних зобов'язань в порядку,
передбаченому п.5.2 договору.

В процесі судового розгляду Київська
прокуратура з нагляду за додержанням
законів у природоохоронній сфері (далі
- прокуратура) подала місцевому
господарському суду заяву про вступ у
справу з метою захисту інтересів
держави на стороні позивача (том справи
- 1, аркуш справи - 78).

В наданих суду поясненнях прокуратура
підтримала позовні вимоги та просила
суд позов задовольнити. Зокрема,
прокуратура наголошувала на
наступному:

- невиконання відповідачами договірних
зобов'язань негативно позначається на
фауні, яка заселяє територію позивача,
а також унеможливлює облаштування
знаків ПЗФ, що призводить до
незаконного проникнення на територію
позивача сторонніх осіб;

- внаслідок проведеного «благоустрою»
території були ущільнені ґрунти,
влаштований невластивий для цих
ділянок трав'янистий покрив, порушений
механічний склад ґрунтів;

- посилання відповідача-2 на неналежний
спосіб захисту позивачем своїх прав не
може бути прийнятий судом до уваги,
оскільки згідно з ч.2 ст. 16 Цивільного
кодексу України суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 27.08.2014р. провадження у справі
№910/6193/14 в частині позовних вимог до
відповідача-1 було припинено. В іншій
частині позовні вимоги задоволено,
зобов'язано відповідача-2 виконати
умови договору №04-2011/2 від 04.04.2011р.,
укладеного між відповідачем-2 та
позивачем, в частині визначених
зобов'язань, а саме: встановлення
шумозахисних екранів та огорожі,
відновлення систем водовідведення та
зелених насаджень, благоустрою
порушеної території. Присуджено до
стягнення з відповідача-2 на користь
позивача судовий збір у розмірі 1 218,00
грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, відповідач-2 звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 27.08.2014р. у справі №910/6193/14 та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
позові.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального права. Зокрема,
відповідач-2 наголошував на наступному:

- поза увагою суду залишилося те, що
саме внаслідок невиконання позивачем
умов спірного договору відповідач-2 не
зміг виконати свої договірні
зобов'язання;

- позивач надав відповідачу-1 документи,
які підтверджують факт розроблення
проекту землеустрою та вартість
витрат, але не надав технічну
документацію із встановленням меж
земельних ділянок внатурі (на
місцевості), в якій чітко визначені
межі земельних ділянок, на яких
необхідно встановити огорожу. Тобто,
позивач не забезпечив відповідача-2
належною документацією для виконання
договірних зобов'язань, що в свою чергу
унеможливлює виконання відповідачем-2
умов договору в частині встановлення
огорожі;

- в матеріалах справи відсутні
відомості про обстеження фахівцями
території позивача, не з'ясовано кому
належить земельна ділянка, а також чи є
всі правові підстави виконати ці
роботи відповідно до вимог
законодавства у сфері містобудування;

- поза увагою місцевого господарського
суду залишилися доводи відповідача-2
про неналежний спосіб захисту
позивачем своїх прав, оскільки
примусове виконання обов'язку внатурі
неможливе, якщо боржник з незалежних
від нього причин втрачає можливість
виконання робіт (надання послуг).

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.09.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 13.10.2014р.

В судовому засіданні 13.10.2014р.
представник відповідачів підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 27.08.2014р. у справі
№910/6193/14 скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в позові.

В судовому засіданні 13.10.2014р.
представники позивача та прокуратури
заперечували проти доводів
апеляційної скарги відповідача-2,
просили суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити оскаржуване рішення
місцевого господарського суду без змін
як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 13.10.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 20.10.2014р.

В судовому засіданні 20.10.2014р.
представник відповідачів підтримав
пояснення, надані в попередньому
судовому засіданні, просив суд
апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 20.10.2014р.
представники позивача та прокуратури
також підтримали раніше надані
пояснення, просили суд залишити
апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 20.10.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників сторін та
прокуратури, перевіривши матеріали
справи, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

04.04.2011р. між відповідачем-2 в особі в.о.
начальника відповідача-1 (сторона-1) та
позивачем (сторона-2) було укладено
договір №04-2011/2 (далі - Договір), за
умовами якого сторона-2 бере на себе
зобов'язання відчужити земельні
ділянки площею по 0,09 га та 0,41 га по вул.
Тимірязєвській, 1 у м. Києві згідно з
чинним законодавством, які є складовою
частиною Національного ботанічного
саду ім. М.М. Гришка, для будівництва
залізнично-автомобільного мостового
переходу через р. Дніпро у м. Києві (далі
- мостовий перехід), а сторона-1
зобов'язується компенсувати таке
відчуження згідно з вимогами чинного
законодавства України.

Зобов'язання сторін погоджене в
розділі 2 Договору. Так, сторона-1
зобов'язана: за власні кошти розробити
та узгодити зі стороною-2
проектно-кошторисну документацію та
виконати комплекс робіт, пов'язаних з
використанням земельних ділянок, які
знаходяться в нинішніх межах
ботанічного саду, для будівництва на
Наддніпрянському шосе транспортної
розв'язки залізнично-автомобільного
мостового переходу через р. Дніпро
(спорудження підпірних стінок,
встановлення шумозахисних екранів та
огорожі, відновлення систем
водовідведення та зелених насаджень,
благоустрій порушеної території);
компенсувати стороні-2 затрати,
пов'язані з переоформленням проекту
землеустрою. Сторона-2 зобов'язана:
узгодити проектно-кошторисну
документацію на виконання комплексу
робіт, пов'язаних з використанням
земельних ділянок, які знаходяться в
нинішніх межах ботанічного саду, для
будівництва на Наддніпрянському шосе
транспортної розв'язки
залізнично-автомобільного мостового
переходу через р. Дніпро (спорудження
підпірних стінок, встановлення
шумозахисних екранів та огорожі,
відновлення систем водовідведення та
зелених насаджень, благоустрій
порушеної території); надати стороні-1
завірені належним чином копії
документів (договір, акти виконаних
робіт, рахунки), які підтверджують факт
розроблення проекту землеустрою та
його вартості.

Згідно з п.3.1 Договору за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язань за
Договором сторони несуть
відповідальність згідно з вимогами
чинного законодавства України.

В п.5.1 Договору передбачено, що останній
набирає чинності з моменту його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення
його печатками сторін і діє до 31.12.2011 р.,
але в будь-якому випадку до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим договором.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що відповідач-1 в
односторонньому порядку припинив
виконання взятих на себе зобов'язань по
ліквідації наслідків будівництва
мостового переходу.

Позивач звернувся до відповідача-1 з
листом від 30.07.2013р. №112/8-433, в якому
вимагав терміново вжити заходів для
виконання умов п.п.2.1.1 Договору, а саме:
розробити та узгодити з позивачем
проектно-кошторисну документацію;
виконати комплекс робіт, пов'язаних з
використанням земельних ділянок, які
знаходяться в нинішніх межах
ботанічного саду, для будівництва на
Наддніпрянському шосе транспортної
розв'язки залізнично-автомобільного
мостового переходу через р. Дніпро (в
т.ч. спорудити підпірні стінки,
встановити шумозахисні екрани та
огорожі, відновити системи
водовідведення та зелених насаджень,
благоустрій порушених територій) (том
справи - 1 , аркуш справи - 15).

Однак звернення позивача до
відповідача-1 було залишено без
належного реагування, у зв'язку з чим
позивач просив суд зобов'язати
відповідача-1 виконати умови договору
№04-2011/2 від 04.04.2011р. в частині
встановлення шумозахисних екранів та
огорожі, відновлення систем
водовідведення та зелених насаджень,
благоустрою порушеної території.

Місцевий господарський суд
задовольнив позовні вимоги в частині
зобов'язання відповідача-2 виконати
умови Договору по встановленню
шумозахисних екранів та огорожі,
відновленню систем водовідведення та
зелених насаджень, благоустрою
порушеної території, визнавши вказані
вимоги обґрунтованими та
підтвердженими належними доказами. В
частині позовних вимог до відповідача-1
провадження у справі було припинено на
підставі п.1 ч.1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України,
оскільки відповідач-1 не має статусу
юридичної особи, а тому не може бути
стороною в господарському процесі.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В ст. 626 Цивільного кодексу України
визначено, що договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

З матеріалів справи вбачається, що спір
виник у зв'язку з невиконанням
відповідачами умов п.п.2.1.1 Договору.

Відповідно до вказаного пункту
Договору відповідач-2 (в особі
відповідача-1) зобов'язався за власні
кошти розробити та узгодити з
позивачем проектно-кошторисну
документацію та виконати комплекс
робіт, пов'язаних з використанням
земельних ділянок, які знаходяться в
нинішніх межах ботанічного саду, для
будівництва на Наддніпрянському шосе
транспортної розв'язки
залізнично-автомобільного мостового
переходу через р. Дніпро (спорудження
підпірних стінок, встановлення
шумозахисних екранів та огорожі,
відновлення систем водовідведення та
зелених насаджень, благоустрій
порушеної території).

Згідно з положеннями ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Як вірно зазначив у своєму рішенні
місцевий господарський суд, в Договорі
сторони не погодили строк виконання
зобов'язань, визначених в п.п.2.1.1
Договору, а тому в даному випадку
настання строку виконання зобов'язань
названого пункту безпосередньо
пов'язується з пред'явленням позивачем,
як кредитором у зобов'язанні,
відповідної вимоги.

Позивач звернувся до відповідача-1 з
листом №112/8-433 від 30.07.2013р., в якому
вимагав виконати умови п.п.2.1.1 Договору.

Відповідач-1 в листі №ДН-6-6/757 від
07.08.2013р. повідомив позивача про те, що
станом на 31.07.2013р. відповідач-2 повністю
компенсував позивачу витрати,
пов'язані з переоформленням проекту
землеустрою. Однак до цього часу не
прийнято постанову Верховної Ради
України «Про погодження вилучення
земельної ділянки з користування
Національного ботанічного саду ім.
М.М.Гришка НАН України». Окрім того, в
листі зазначалося, що відповідачем-1,
згідно умов Договору та узгодженої з
позивачем проектної документації по
будівництву автодорожньої розв'язки з
Наддніпрянським шосе, виконуються
роботи, зазначені в п.2.1.1 Договору. Ці
роботи призупинені у зв'язку з
обмеженням фінансування об'єкту. По
відновленню фінансування, роботи по
влаштуванню огородження ботанічного
саду та шумозахисних екранів будуть
виконані в повному обсязі з
послідуючим підписанням акту, окремо
по кожному виду робіт (том справи - 1,
аркуш справи - 16).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся за захистом своїх
прав до суду у квітні 2014 року. Тобто, в
силу положень ч.2 ст. 530 Цивільного
кодексу України, на час звернення
позивача до суду строк виконання
відповідачем-2 зобов'язань по п.2.1.1
Договору настав. Проте, відповідач свої
договірні зобов'язання перед позивачем
не виконав.

В розділі 4 Договору сторони погодили
умови звільнення від відповідальності
(форс-мажорні обставини). Однак
відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
існування обставин, з якими
законодавство та умови укладеного між
сторонами Договору пов'язують
звільнення від відповідальності за
невиконання зобов'язань.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що саме позивач не виконав своїх
зобов'язань за Договором не може бути
прийнято судом до уваги, оскільки
жодних звернень з цього приводу до
позивача відповідач не направляв.
Матеріали справи не містять листування
сторін (претензій, вимог відповідачів)
відносно невиконання (неналежного
виконання) позивачем умов п.п.2.2.1, 2.2.2.
Доказів на підтвердження протилежного
ані місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599
Цивільного кодексу України).

Окрім того, в процесі судового розгляду
було встановлено, що відповідач-1 є
відокремленим підрозділом
відповідача-2, відноситься до сфери
управління Державної адміністрації
залізничного транспорту України
(Укрзалізниці) та не має статусу
юридичної особи. Наведене
підтверджується наявними в матеріалах
справи поясненнями відповідача-2,
витягами з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців та Положенням про Дирекцію
з будівництва
залізнично-автомобільного мостового
переходу через р. Дніпро в м. Києві (том
справи - 1, аркуші справи - 33-43).

Отже, відповідач-1 не може бути стороною
в господарському процесі, у зв'язку з
чим колегія суддів вважає правомірним
припинення провадження у справі в
частині вимог до відповідача-1 на
підставі п.1 ч.1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України.

Доводи відповідача-2 про те, що
позивачем обрано неналежний спосіб
захисту своїх прав не приймаються
судом до уваги, з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.
Господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

З вищенаведеного випливає, що правом на
пред'явлення позову до господарського
суду наділені, зокрема, юридичні особи,
а суд шляхом вчинення позовного
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються. Встановивши наявність у
особи, яка звернулася з позовом,
суб'єктивного матеріального права або
охоронюваного законом інтересу, на
захист яких подано позов, суд з'ясовує
наявність чи відсутність факту
порушення або оспорення і відповідно
ухвалює рішення про захист порушеного
права або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.
Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Згідно зі ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу
України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

При цьому захистом цивільних прав є
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Колегією враховано посилання
відповідача-2 на положення ст. 16
Цивільного кодексу України, згідно з
частиною 2 якої способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Вищевказані норми кореспондуються зі
ст. 20 Господарського кодексу України.

Однак поза увагою відповідача-2
залишилися положення ч.3 ст. 16
Цивільного кодексу України, яка
передбачає, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Окрім того, положення ст. 216
Господарського кодексу України та ст.
622 Цивільного кодексу України не
звільняють боржника (в даному випадку
відповідача-2) від виконання прийнятих
на себе зобов'язань в натурі без згоди
кредитора навіть після відшкодування
неустойки та/або відшкодування
завданих збитків.

Тобто, позивач вправі скористатися
таким способом захисту свого права, як
зобов'язання відповідача-2 виконати
умови Договору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням наведених обставин
справи в їх сукупності, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що позов
підлягає задоволенню в частині
зобов'язання відповідача-2 виконати
умови п.п.2.1.1 Договору, а саме:
встановлення шумозахисних екранів та
огорожі, відновлення систем
водовідведення та зелених насаджень,
благоустрою порушеної території.

При цьому необхідно зазначити, що
відповідно до ст. 4-2 Господарського
процесуального кодексу України
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Колегією суддів не приймаються до
уваги додані відповідачем-2 до
апеляційної скарги документи, зокрема,
витяги з попередніх висновків №652 від
20.01.2012р. та №654 від 10.04.2012р. з обстеження
та випробування
залізнично-автомобільного мостового
переходу через р. Дніпро відповідно до
ДБН В.2.3-6-2009 (додаток 5 до апеляційної
скарги), оскільки згідно з положеннями
ст. 101 Господарського процесуального
кодексу України додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обгрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що
незалежали від нього.

Натомість в порушення вимог названої
статті відповідачем-2 не наведено
жодного обгрунтування неможливості
подання вищевказаних доказів
місцевому господарському суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідачем-2 не надано належних та
допустимих доказів на спростування
висновків місцевого господарського
суду.

За результатами перегляду справи
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що рішення суду першої інстанції
прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а також з повним і всебічним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, тоді як доводи
апеляційної скарги не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи, у зв'язку з чим апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за її подання
покладаються на відповідача-2
(апелянта).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" залишити
без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
27.08.2014р. у справі №910/6193/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/6193/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
М.М. Новіков

А.І. Мартюк