м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
товариства з обмеженою
відповідальністю "Баядера Логістик"
до товариства з обмеженою
відповідальністю «Берізка-2000»
заборгованості у сумі 36 384,05 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача Ковальчук
В.Ф.(дов.б/н від 31.07.2014 )
Від відповідача не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв`язку з неналежним
виконанням договору поставки в
розмірі 36 384,05 грн.
Звертаючись до господарського суду з
позовом, позивач послався на те, що він
свої зобов'язання за договором
поставки виконав належним чином та
поставив, а відповідач отримав товар на
підтверджується наявними в матеріалах
справи видатковим накладними,
довіреностями на отримання товару .
Відповідач, в свою чергу, поставлений
товар оплатив частково , у зв'язку з чим
у нього виникла заборгованість перед
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 29.08.2014 порушено провадження у
розгляду на 16.09.2014.
В судове засідання 16.09.2014 прибув
представник позивача, дав пояснення по
справі та надав додаткові докази.
В судове засідання 16.09.2014 представник
відповідача не з'явився, причин не явки
суд не повідомив, хоча про час та місце
розгляду справи, був належним чином
Розгляд справи було відкладено із-за
неявки відповідача на 02.10.2014.
В судове засідання 02.10.2014 сторони не
прибули, а тому суд відклав розгляд на
В судове засідання 16.10.2014 прибув
представник позивача, дав додаткові
пояснення по справі, позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити в
В судове засідання 16.10.2014 представник
відповідача втретє не з'явився, причин
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце розгляду справи був належним
Ухвала суду від 29.08.2014 отримана
відповідачем за вказаною у Витягу з
ЄДРПОУ адресою , що підтверджується
відміткою на звороті ухвали суду та
поштовим повідомленням про вручення
№03 0.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації -адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті, а тому на підставі статті 75
Господарського процесуального кодексу
України справа розглянута за наявними
в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судовому засіданні складався
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, заслухавши пояснення
представника позивача, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2011 між товариством з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»"
(далі - позивач, постачальник за
договором) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Берізка-2000» (далі
відповідач, покупець за договором) було
укладено усний договір поставки №
140-11(надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. та п. 3.1 договору
позивач(постачальник) зобов'язується
передати у власність покупця товар
(алкогольні напої) в асортименті,
кількості та за цінами, вказаними у
накладних покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти даний товар та
оплатити його на умовах, передбачених
договором. Поставка товару
здійснюється на склад покупця
транспортом постачальника та за
рахунок постачальника на умовах ДДР
(Інкотермс 2000).

Дата поставки товару вважається дата
оформлення відповідної видаткової
накладної.

Відповідно до п.4.1 договору
найменування. кількість,асортимент
товару, що поставляється, зазначається
постачальником у видаткових
накладних на товар.

Як свідчать матеріали справи, позивач
виконав взяті на себе зобов»язання
відповідно до умов, передбачених
договором, та поставив відповідачу в
червні- травні 2014 року- товар
(алкогольні напої) на загальну суму
31960,33 грн., що підтверджується
видатковими накладеними № 57016/56523 від
16.04.2014 на суму 10973,10 грн., № 60420/59425 від
19.04.2014 на суму 2599,50 грн., та іншими ( в
матеріалах справи)., а також
відповідними довіреностями на
отримання товарно- матеріальних
цінностей.

Вищевказані накладні та відповідні
довіреності приймаються судом у якості
належних доказів виконання поставки
товару відповідачу і прийняття його
останнім.

Відповідно до п. 6.1 договору розрахунки
за кожну поставлену партію товару
здійснюється в безготівковому порядку
протягом 45(сорок п»ять) календарних
днів з дня отримання товару від
постачальника.

Проте, відповідач в порушення вимог
чинного законодавства та
домовленостей між сторонами, не
виконав в повному обсязі взяті на себе
зобов'язання по оплаті поставленого
товару, а саме ним не було здійснено
оплату отриманого товару в повній мірі,
у зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 31960,33 грн., яка на момент
розгляду справи залишилась
непогашеною.

При цьому, відповідач факт поставки
товару за видатковими накладними не
заперечує. Судом встановлено, що
надані позивачем копії видаткових
накладних за поставками товару
відповідають вимогам Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", а також Положенню
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24 травня 1995 року №
8, та вважає, що наявні у справі
довіреності на отримання цінностей є
підтвердженням того, що товар був
поставлений за договором поставки № 1349
КИЕ від 08.08.2013.

Стаття 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачає, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинні
документи повинні мати обов'язкові
реквізити.

Суд встановив, що видаткові накладні,
копії яких знаходяться в матеріалах
справи, мають найменування юридичних
осіб, а також підписи осіб, які
передають та отримують товар, перелік
товару, його вартість, посилання на
договір поставки №140-11 від 01.01.2011 та
інші необхідні реквізити та прийшов до
висновку, що вони відповідають вимогам
зазначеного закону та є первинними
документами, які фіксують факт
здійснення господарської операції.

При цьому, окремі дефекти та недоліки в
оформленні цих накладних не можуть
спростовувати фактичне здійснення
господарської операції, тим більше, що
таке здійснення підтверджується діями
відповідача з часткової оплати
отриманого за зазначеними накладними
товару.

В силу частини 8 статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" відповідальність
за достовірність даних, відображених в
первинних документах несуть особи, які
склали та підписали ці документи.

Разом з тим, норми Цивільного кодексу
України не містять застережень, які б
звільнили покупця від обов'язку
оплатити отриманий товар у зв'язку з
неналежним оформленням господарських
операцій первинними документами.

За вимогами статті 692 даного Кодексу
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Судом досліджувалось та в матеріалах
справи відсутні докази того, що
відповідач не приймав до оплати
накладні з посиланням на те, що вони не
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку встановлює
порядок створення, прийняття і
відображення у бухгалтерському обліку,
а також зберігання первинних
документів, облікових регістрів,
бухгалтерської звітності
підприємствами, їх об'єднаннями та
госпрозрахунковими організаціями
(крім банків) незалежно від форм
власності (надалі - підприємства),
установ та організацій, основна
діяльність яких фінансується за
рахунок коштів бюджету (надалі -
установи), також зазначене Положення
визначає правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, а спірні
правовідносини у даній справі
пов'язані не із здійсненням
бухгалтерського обліку чи складанням
фінансової звітності, а з виконанням
договірних зобов'язань.

Господарським судом досліджено
питання щодо повноважень
представників відповідача на
отримання від позивача
товарно-матеріальних цінностей.

Судом встановлено, що отримання товару
від позивача здійснювалась за
видатковими накладними представниками
відповідача - Гордієнко О.Г. та Гуріною
В.М. ,повноваження яких були
підтверджені відповідним
повідомленням (в матеріалах справи),.
Зазначене повідомлення (яке заміняє
довіреності) засвідчені підписом
керівника та головного бухгалтера
відповідача.

Згідно з листом Міністерства фінансів
України № 31-04200-30/23-7454/6784 від 29 серпня 2005
року довіреність на отримання
цінностей, яка відповідно до пункту 8
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України № 99 від 16 травня 1996
року, є первинним документом, що фіксує
рішення посадової особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей.

Відпуск матеріальних цінностей без
довіреності є порушенням ведення
бухгалтерського обліку і тягне за
собою відповідальність, передбачену
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, але не являється
запереченням факту передачі (поставки)
товарів. Судом встановлено, що
поставка товару у даній справі
відбувалася за видатковими накладними,
в якості підстави видачі накладних
зазначено договір №140-11 від 01.01.2011. На
підставі видаткових накладних
відповідач приймав товар без
застережень та в подальшому частково
оплачував його, посилаючись при цьому
також на вищезазначений договір
поставки, тобто, вчиняв юридично
значимі фактичні дії щодо виконання
договору, тим самим не ставлячи під
сумнів його дійсність.

Згідно зі ст. 201 Податкового кодексу
України при здійсненні операцій з
постачання товарів/послуг платник
податку продавець товарів/послуг
зобов'язаний надати покупцю податкову
накладну після реєстрації в Єдиному
реєстрі податкових накладних.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що спірна поставка товару
відбулася в межах укладеного між
сторонами договору №140-11 від 01.01.2011, а
сторони, хоча і відступили від його
умов щодо документального оформлення
поставки товару, проте, своїми
конклюдентними діями підтвердили
виконання укладеного договору,
відповідно до умов якого позивач
передав у власність відповідача товар
у кількості, якості та за погодженими
цінами, які визначені у
товарно-транспортних накладних, та які
є в силу договору його специфікаціями,
а відповідач - прийняв товар, тому
зобов'язаний оплатити його на умовах,
визначених у договорі.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від 17
липня 2012 року за №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права", підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону та Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку, та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар.

Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до п. 6.1 спірного договору
відповідач зобов'язався проводити
оплату товару на умовах відстрочки
платежу на 45 календарних днів з моменту
поставки товару шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок позивача. Датою оплати
вважається дата зарахування грошових
коштів на банківський рахунок
позивача.

Судом на підставі: договору,
видаткових накладних, документів
податкової звітності, платіжних
документів достеменно встановлено та
відповідачем будь-якими доказами не
спростовано, що залишок його
заборгованості за поставлену
позивачем продукцію становить 31960.33
грн., що є у відповідності з умовами
договору та ст. 692 Цивільного кодексу
України безперечною підставою для
задоволення вказаних позовних вимог у
зв'язку з їх обґрунтованістю та
доведеністю.

Судом встановлено факт наявності
порушень відповідачем взятих на себе
господарських зобов'язань.

Предметом даного господарського спору
є матеріально-правова вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки,
яка утворилась у відповідача внаслідок
неналежного виконання зобов'язання з
оплати поставленого позивачем товару.

Внаслідок укладення договору між
сторонами згідно ст. 11 ЦК України,
виникли цивільні права та обов'язки.
Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
ГК України як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка
закріплює свободу договору, сторони
мають право як врегулювати у договорі
свої відносини, які не врегульовані
цими актами, так і відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в
договорі встановлюється за
домовленістю сторін. Зміна ціни після
укладення договору допускається у
випадках і на умовах, встановлених
договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

В силу частини 2 статті 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж.

Спірні правовідносини, які виникли у
зв'язку з неналежним виконанням
договору поставки застосовуються
положення статей 655-712 ЦК України.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Пунктами 1-3 ст. 692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. У разі прострочення оплати
товару продавець має право вимагати
оплати товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст.688 ЦК України покупець
зобов'язаний повідомити продавця про
порушення умов договору
купівлі-продажу щодо кількості,
асортименту, якості, комплектності,
тари та (або) упаковки товару у строк,
встановлений договором або актами
цивільного законодавства, а якщо такий
строк не встановлений, - в розумний
строк після того, як порушення могло
бути виявлене відповідно до характеру
і призначення товару.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України та
ст..712 ЦК України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, які б
спростовували доводи позивача та
підтверджували заперечення проти
позовних вимог про стягнення основного
боргу.

Враховуючи, що відповідач в
установленому порядку обставини, які
повідомлені позивачем, не спростував,
розміру позовних вимог не оспорив та
належних доказів на заперечення
відомостей повідомлених позивачем не
надав, господарський суд приходить до
висновку, що позовні вимоги частині
стягнення суми основного боргу
нормативно та документально доведені,
а тому підлягають задоволенню в сумі
31960, 33 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги
про стягнення з відповідача пеню у
розмірі 1154,12 грн., 20 % річних у розмірі
1032, 38 грн. та штраф у розмірі 2237,22 грн за
несвоєчасне виконання умов договору.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного або неналежно виконаного
зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, шо
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов»язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов»язання мало
бути виконано.

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що розмір пені не може
перевищувати подвійну облікову ставку
Національного Банку, що діяла в період,
за який сплачується пеня.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що у
випадку порушення покупцем строків
оплати вартості одержаного від
постачальника товару, покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від суми боргу за кожен день
порушення строків оплати, у випадку
порушення покупцем строків оплати
вартості одержаного від постачальника
товару більше ніж на 30 календарних
днів, покупець сплачує постачальнику
штраф у розмірі сім відсотків від суми
боргу.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені, суд констатує, що,
позивачем з урахуванням вірного
визначення періоду поставки (остання
поставка відбулася 27.05.2014) та строку
оплати товару, встановленого п. 6.1
договору, а також враховуючи вимоги ч. 6
ст. 232 ГК України, правомірно нараховано
пеню в розмірі 1154,12 грн. та штраф в сумі
2237,22 грн.

Крім цього, сторони у п. 9.2. договору
визначили, що у випадку порушення
покупцем строків оплати вартості
одержаного від постачальника товару,
покупець зобов'язаний сплатити
постачальнику 20% річних від суми боргу
за користування чужими грошима.

Враховуючи положення ч 6. ст. 627
Цивільного кодексу України, відповідно
до умов яких сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості, суд приходить до
висновку про обґрунтованість
заявлених позивачем вимог про
стягнення штрафу та 20% річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Таким чином,
частина 1 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлює виняток із
загального правила статті 614
Цивільного кодексу України, що
закріплює принцип вини як підставу
відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у
готівковій формі або грошових коштів
на його рахунку в банку, і як наслідок,
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання, якщо навіть у цьому немає
його провини, не звільняють боржника
від відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Виходячи з положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов»язання у вигляді 20%
річних, даний розмір відсотків
встановлений договором а не законом, не
є санкціями, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір відсотків
річних.

Отже, враховуючи факт прострочення
відповідачем виконання грошового
зобов'язання щодо сплати за
поставлений товар, суд дійшов висновку
про наявність підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача 20 %
річних у розмірі 1032,38грн. за
розрахунком позивача, з яким
погоджується суд.

Відповідно до ст. ст. 33, 43, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України з
відповідача на користь позивача
стягуються понесені позивачем витрати
по сплаті судового збору пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34,
49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю "Баядера
Логістик" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Берізка-2000" (03056 м.
Київ, Солом»янський район, вул.
Виборзька, буд.17/19, ідентифікаційний
код 30023137) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Баядера
Логістик" (84601, Донецька область, м.
Горлівка, вул. Озерянівська, буд. 2,
ідентифікаційний код 35871504) основну
суму боргу у розмірі 31960 (тридцять одна
тисяча дев»ятсот шістдесят) грн 33 коп.;
пеню у розмірі 1154 (одна тисяча сто
п'ятдесят чотири) грн 12 коп.; 20 % річних у
розмірі 1032 (одна тисяча тридцять дві)
грн 38 коп.; та штраф у розмірі 2237 (дві
тисячі двісті тридцять сім) грн 22 коп.
та витрати по сплаті судового збору у
розмір 1 827 (одна тисяча вісімсот
двадцять сім) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 23.10.2014 .

Суддя
Л.Д. Головатюк