КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
Справа№ 910/2648/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Авдеєва П.В.

Куксова В.В.

секретар судового засідання - Пугачова
А.С.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 14.10.2014
року по справі № 910/2648/14 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф" на рішення
господарського суду міста Києва від
27.08.2014 року (оформленого відповідно до
ст. 84 ГПК України 01.09.2014 року) по справі
№ 910/2648/14 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Перший заступник
прокурора Дніпровського району міста
Києва

в інтересах держави в особі
Київської міської ради

до приватного акціонерного
товариства "Дніпровська пристань"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - товариство з обмеженою
відповідальністю "Стілф"

про розірвання договору оренди
земельної ділянки та повернення

земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора
Дніпровського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Приватного акціонерного
товариства "Дніпровська пристань" про
розірвання договору оренди земельної
ділянки та повернення земельної
ділянки.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 року залучено участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача -
товариство з обмеженою
відповідальністю "Стілф".

Рішенням господарського суду міста
Києва від 27.08.2014 року у справі № 910/2648/14
позов Першого заступника прокурора
Дніпровського району міста Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради задоволено повністю.
Розірвано договір оренди земельної
ділянки від 15.05.2002 року, укладений між
Київською міською радою та Закритим
акціонерним товариством "Дніпровська
пристань", посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 15.05.2002 року
за реєстровим № 4297 та зареєстрований
Київським міським управлінням
земельних ресурсів 10.07.2002 року за
№66-6-00055. Зобов'язано приватне
акціонерне товариство "Дніпровська
пристань" повернути Київській міській
раді земельну ділянку площею 179 100 кв.м.,
що знаходиться за адресою: просп.
Генерала Ватутіна у Дніпровському
районі м. Києва. Стягнуто з приватного
акціонерного товариства "Дніпровська
пристань" в дохід Державного бюджету
України судовий збір 2 436,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, третя особа, товариство з
обмеженою відповідальністю "Стілф",
звернулась з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду та просить
скасувати рішення та прийняти нове,
яким у позові відмовити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду обставинам
справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф" на рішення
господарського суду міста Києва від
27.08.2014 року по справі № 910/2648/14 передано
на розгляд колегії суддів Київського
апеляційного господарського суду у
складі: Яковлєва М.Л. (головуючий),
Авдеєва П.В., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.09.2014 року по
справі № 910/2648/14 прийнято апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф" до
провадження і призначено перегляд
рішення на 14.10.2014 року.

Першим заступником прокурора
Дніпровського району міста Києва,
Київською міською радою та приватним
акціонерним товариством "Дніпровська
пристань" на підставі ст. 96 ГПК України
не надано до суду відзивів на
апеляційну скаргу.

Представник прокуратури та позивача в
судовому засіданні надавали свої
пояснення та просили рішення
господарського суду міста Києва від
27.08.2014 року залишити без змін, а
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Стілф" -
без задоволення.

Представники відповідача та третьої
особи в судове засідання не з'явились,
причини неявки не повідомили, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень.

Враховуючи викладене, а також
наявність в матеріалах справи всіх
необхідних для перегляду рішення
доказів, апеляційний суд вважає за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутністю представників
відповідача та третьої особи, проти
чого також не заперечують представники
сторін, присутні у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступи представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
27.08.2014 року по справі № 910/2648/14 -
залишається без змін, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються, зокрема, Цивільним
кодексом України, Земельним кодексом
України, Законом України «Про оренду
землі».

Згідно зі статтею 13 Конституції
України земля є об'єктом права
власності українського народу, від
імені якого права власника здійснюють
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування в межах,
визначених Конституцією України.

Стаття 14 Конституції України
встановила, що право власності на землю
гарантується. Останнє набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

В статті 19 Конституції України
зазначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

Відповідно до ст.ст. 142-144 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування, крім інших
об'єктів, належить земля, управління
якою здійснюють територіальні громади
через органи самоврядування в межах їх
повноважень шляхом прийняття рішень,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що органи місцевого самоврядування та
їх посадові особи діють лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією і
законами України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання відповідно до
закону щодо регулювання земельних
відностин.

Пунктом 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України
передбачено, що до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів, крім
земель, переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів відповідні органи
виконавчої влади.

У ст. 12 Земельного кодексу України
встановлено повноваження сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин.

До повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: а) розпорядження землями
територіальних громад; б) передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу; в) надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
г) вилучення земельних ділянок із
земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп
земельних ділянок для суспільних
потреб відповідних територіальних
громад сіл, селищ, міст; д) організація
землеустрою; е) координація діяльності
місцевих органів земельних ресурсів; є)
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; ж)
обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства; з) підготовка висновків
щодо вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу; и) встановлення та зміна меж
районів у містах з районним поділом; і)
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок; ї)
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; й) вирішення земельних
спорів; к) вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Статтею 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» встановлено,
що рада в межах своїх повноважень
приймає нормативні та інші акти в формі
рішень.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» територіальним громадам сіл,
селищ, міст, районів у містах належить
право комунальної власності на рухоме
і нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження.

Частиною 5 статті 60 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року передбачено, що органи місцевого
самоврядування від імені та в
інтересах територіальних громад
відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Згідно з ч. 5 ст. 16 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» від імені та
в інтересах територіальних громад
права суб'єкта комунальної власності
здійснюють відповідні ради.

Громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування (ст. 116
Земельного кодексу України).

Статтею 3 Земельного кодексу України
передбачено, що земельні відносини
регулюються Конституцією України,
Земельним Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» вирішення
відповідно до Закону питань
регулювання земельних відносин є
виключною компетенцією пленарних
засідань сільських, селищних, міських
рад. Рішення ради приймається на її
пленарному засіданні у порядку,
передбаченому ст. 59 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні».

Приписами ст. 42 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що селищний, сільський голова укладає
договори від імені територіальної
громади та на підставі відповідних
рішень сільської ради.

Згідно частини 2 ст. 181 ГК України проект
договору може бути запропонований
будь-якою з сторін. У разі, якщо проект
договору викладено як єдиний документ,
він надається другій стороні у двох
примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні або
надсилає відповідь на лист, факсограму
тощо у двадцятиденний строк після
одержання договору (ч. 3 ст. 181 ГК
України).

Поняття договору оренди землі, вимоги
до його форми та умови договору оренди
землі визначено у розділі І Закону
України «Про оренду землі».

Типова форми договору затверджуються
постановою Кабінету Міністрів України.

Стаття 15 Закону України «Про оренду
землі» визначає істотні умовами
договору оренди землі. За її приписами
до істотних умов належить: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки), строк дії договору,
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату, умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду, умови
збереження стану об'єкта оренди, умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю та повернення її
орендодавцеві, існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки, визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини та відповідальність сторін,
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

За згодою сторін у договорі оренди
землі можуть зазначатися і інші умови.
Частиною 2 наведеної норми встановлено,
що відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 Закону України «Про
оренду землі» є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Крім того, за приписами статті 15
зазначеного Закону невід'ємною
частиною договору оренди землі є: план
або схема земельної ділянки, яка
передається в оренду, кадастровий план
земельної ділянки з відображенням
обмежень (обтяжень) у її використанні
та встановлених земельних сервітутів,
акт визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), акт
приймання-передачі об'єкта оренди,
проект відведення земельної ділянки у
разі його розроблення згідно із
законом.

Рішенням Київської міської ради № 178/1612
від 27.12.2001 року товариству передано в
довгострокову оренду на 25 років
земельну ділянку загальною площею 17,90
га для будівництва, подальшої
експлуатації та обслуговування
житлових будинків з об'єктами
соціально-культурного та побутового
призначення, будівництва транспортної
розв'язки і тягової підстанції на
просп. Генерала Ватутіна у
Дніпровському та Деснянському районах
м. Києва (а.с. 92-96).

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі вказаного рішення 15.05.2002 року
між Київською міською радою
(орендодавець, позивач) та закритим
акціонерним товариством "Дніпровська
пристань", після зміни найменування -
товариство, (орендар, відповідач) був
укладений договір оренди земельної
ділянки (договір, а.с. 16-19).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Укладені договори оренди за своєю
правовою природою є договором найму та
піднайму.

Згідно статті 759 ЦК України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк; законом можуть
бути передбачені особливості
укладення та виконання договору найму
(оренди).

За змістом даних норм Цивільного та
Господарського кодексів України
договір оренди - реальний, двосторонній
та оплатний договір. Договір оренди є
двостороннім, оскільки кожна із сторін
цього договору несе обов'язки на
користь іншої сторони.

Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
„Про оренду державного та
комунального майна" від 10.04.1992 року №
2269-XII, в редакції Закону України від
23.12.1997 року № 768/97-ВР, цей Закон регулює
організаційні відносини, пов'язані з
передачею в оренду майна державних
підприємств та організацій.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України „Про
оренду державного та комунального
майна", в редакції Закону України від
29.06.2004 року № 1905-IV, орендою є засноване
на договорі строкове платне
користування майном, необхідним
орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до п. 1 договору
орендодавець на підставі рішення
Київської міської ради від 27.12.2001 року
№ 178/1612 передає, а орендар приймає в
оренду строком на 25 років земельні
ділянки (кадастрові номери 66016003, 66016011)
загальною площею 179 100,0 кв.м на просп.
Генерала Ватутіна у Дніпровському р-ні
м. Києва для будівництва, подальшої
експлуатації та обслуговування
житлових будинків з об'єктами
соціально-культурного призначення в
межах, які перенесені у натуру (на
місцевість) і зазначені в планах, що ж
невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору за оренду
земельних ділянок орендар сплачує
орендодавцеві орендну плату у грошовій
формі незалежно від результатів своєї
діяльності.

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що
орендна плата вноситься орендарем
щомісячно до п'ятнадцятого числа
наступного місяця за звітним на
рахунок орендодавця.

Поняття договору оренди землі, вимоги
до його форми та умови договору оренди
землі визначено у розділі І Закону
України «Про оренду землі».

Типова форми договору затверджуються
постановою Кабінету Міністрів України.

Стаття 15 Закону України «Про оренду
землі» визначає істотні умовами
договору оренди землі. За її приписами
до істотних умов належить: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки), строк дії договору,
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату, умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду, умови
збереження стану об'єкта оренди, умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю та повернення її
орендодавцеві, існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки, визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини та відповідальність сторін,
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

За змістом п. 13 договору дія цього
договору припиняється, зокрема, у
випадку дострокового розірвання цього
договору за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у випадку: а)
неналежного виконання іншою стороною
умов цього договору; б) випадкового
знищення чи пошкодження земельної
ділянки, яке суттєво перешкоджає
використанню земельної ділянки за її
цільовим призначенням; в) з інших
підстав, визначених законодавством
України.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ
у Дніпровському районі м. Києва ГУ
Міндоходів України у міста Києві
листом № 251/9/26-53-13-24 від 21.01.2014 року (а.с.
22) на запит прокуратури Дніпровського
району міста Києва повідомив про
невиконання орендарями земельних
ділянок у Дніпровському районі міста
Києва договорів в частині оплати
орендної плати, серед яких є приватне
акціонерне товариство "Дніпровська
пристань", у останнього виникла
заборгованість з 30.08.2012 року та станом
на 22.01.2014 року становить 2 737 881,67 грн. (а.с.
23-59).

У зв'язку з чим, перший заступник
прокурора Дніпровського району міста
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Приватного акціонерного
товариства "Дніпровська пристань" про
розірвання договору оренди земельної
ділянки та повернення земельної
ділянки.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення договору,
коли внаслідок завданої цим шкоди
друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частин 3 та 4 ст. 31 Закону
України "Про оренду землі" договір
оренди землі може бути розірваний за
згодою сторін. На вимогу однієї із
сторін договір оренди може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в порядку, встановленому законом.
Розірвання договору оренди землі в
односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом або цим договором.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України "Про
оренду землі" на вимогу однієї із
сторін договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24 і 25
цього Закону та умовами договору, в
разі випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди, яке істотно
перешкоджає передбаченому договором
використанню земельної ділянки, а
також на підставах, визначених
Земельним кодексом України та іншими
законами України.

Як було зазначено вище, п. 13 договору
дія цього договору припиняється,
зокрема, у випадку дострокового
розірвання цього договору за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у
випадку: а) неналежного виконання іншою
стороною умов цього договору, а пунктом
2.5 договору передбачено, що орендна
плата вноситься орендарем щомісячно до
п'ятнадцятого числа наступного місяця
за звітним на рахунок орендодавця.

Листом ДПІ у Дніпровському районі м.
Києва ГУ Міндоходів України у м. Києві
№251/9/26-53-13-24 від 21.01.2014 року та
проведеною перевіркою прокуратури (а.с.
14-15) було встановлено, що найбільшим
боржником є приватне акціонерне
товариство "Дніпровська пристань" з
заборгованістю у розмірі 2 737 881,67 грн. у
період з 30.08.2012 року до 22.01.2014 року.

Доказів протилежного ані до суду
першої інстанції ані до суду
апеляційної інстанції не надано.

Крім того, із акту камеральної
перевірки податкової звітності з плати
за землю № 4107-15/30605029 від 15.10.2012 року
вбачається, що у період з березня по
червень 2012 року (тобто, до порушення
провадження у справі про банкрутство
товариства) відповідачем порушувалися
законодавчо встановлені строки
внесення орендної плати за земельні
ділянки (а.с. 48).

Доказів оскарження зазначеного акту
сторони до суду не надано.

Зазначене може вважаться належним
доказом невиконання відповідачем умов
договору, оскільки статтею 782 ЦК
України передбачено, що підставою для
розірвання договору оренди є
невнесення плати за користування річчю
протягом трьох місяців підряд.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо того, що позовні
вимоги прокурора про розірвання
договору оренди земельної ділянки від
15.05.2002 року, укладеного між Київською
міською радою та товариством,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_2 15.05.2002 року за реєстровим
№ 4297 та зареєстрованого Київським
міським управлінням земельних
ресурсів 10.07.2002 року за №66-6-00055, є
правомірними, обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Прокурор також просить зобов'язати
товариство повернути Київській
міській раді земельну ділянку площею 179
100 кв.м, що знаходиться за адресою:
просп. Генерала Ватутіна у
Дніпровському районі м. Києва,
кадастрові номери - :66:016:003 та
:66:016:011.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 653
Цивільного кодексу України у разі
розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України
"Про оренду землі" у разі припинення або
розірвання договору оренди землі
орендар зобов'язаний повернути
орендодавцеві земельну ділянку на
умовах, визначених договором. Орендар
не має права утримувати земельну
ділянку для задоволення своїх вимог до
орендодавця.

Відповідно до п. 8 договору після
припинення дії договору оренди орендар
зобов'язаний повернути орендодавцеві
земельну ділянку у стані не гіршому у
порівнянні з тим, в якому він її одержав
у оренду.

Оскільки, як було зазначено вище,
спірний договір оренди розірвано, то
позовні вимоги про повернення спірної
земельної ділянки Київській міській
раді також підлягають задоволенню.

Внаслідок цього, доводи апеляційної
скарги є безпідставними та
необґрунтованими та не можуть бути
підставою для скасування рішення
місцевого суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду міста Києва від 27.08.2014 року у
справі № 910/2648/14 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Стілф" на
рішення господарського суду міста
Києва від 27.08.2014 року (оформленого
відповідно до ст. 84 ГПК України 01.09.2014
року) по справі № 910/2648/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 27.08.2014 року у справі № 910/2648/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2648/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
П.В. Авдеєв

В.В. Куксов