ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року Справа № 918/237/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді:Добролюбової Т.В.
(доповідач)суддівГоголь Т.Г., Швеця
В.О.розглянувши матеріали касаційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"на
постановуРівненського апеляційного
господарського суду від 08.07.14у
справі№918/237/14 Господарського суду
Рівненської областіза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
Трипілля"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"про
стягнення заборгованостіВ судовому
засіданні взяли участь представники:
від позивача:
Щербатов А.Л. - за дов. від 16.07.14;
від відповідача:
Томашевська Н.В. - за дов. від 01.08.14;
Герасимчук О.П. - за дов. від 01.08.14.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля"
у лютому 2014 року заявлений позов про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" 3 366
673, 52 грн. боргу, 153 441,86 грн. пені та 35 223, 71
грн. 3 % річних. Обґрунтовуючи свої
вимоги позивач вказував на порушення
відповідачем зобов'язань зі сплати
вартості сільськогосподарської
продукції - зерна, поставленого згідно
з договором від 01.07.13 №01/07/13. При цьому,
позивач посилався на приписи статей 509,
525, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625, 629, 655, 664, 670, 962, 712
Цивільного кодексу України, статей 193,
216, 230, 231, 265 Господарського кодексу
України.
Рішенням
Господарського суду Рівненської
області від 12.05.14, ухваленим суддею
Войтюком В.Р., з урахуванням
додаткового рішення від 16.05.14, позовні
вимоги задоволено частково шляхом
стягнення з відповідача на користь
позивача 3 173 681,52 грн. основного
боргу, 153 441, 86 грн. пені, 35 223, 71 грн. 3 %
річних. Суд першої інстанції установив
порушення відповідачем зобов'язань зі
сплати вартості отриманого зерна на
суму 3 173 681, 52 грн., що визнав також
підставою для нарахування пені та
річних. В частині вимог про стягнення 192
992,00 грн. судом відмовлено, з посиланням
на те, що надані позивачем на
підтвердження цих вимог первинні
документи не містять необхідних
реквізитів. Водночас, місцевий суд
зазначив, що договір від 15.08.12 про
обробіток землі та вирощування
сільськогосподарських культур з боку
відповідача підписаний не
уповноваженою особою, а від імені
позивача підписаний колишнім
директором співвласником Товариства з
обмеженою відповідальністю
"УкрТехноФос-Плюс", тому вказаний
договір є таким, що не створює
юридичних наслідків. Окрім цього, суд
вказав на те, що договір від 15.08.12 не
містить усіх необхідних істотних умов
договору про спільну діяльність,
визначених приписами статей 1130, 1131
Цивільного кодексу України,
господарські операції за цим договором
не відображені в бухгалтерському
обліку, при цьому на даний час цей
договір втратив юридичну силу. Разом з
цим, суд установив, що договір від 06.07.13
про відмову від права власності на
урожай є нікчемним, оскільки
підписаний сторонньою, не
уповноваженою особою. Суд керувався
приписами статей 202, 203, 207, 215, 234, 525, 549, 610,
611, 612, 625, 626, 627, 629, 638, 655, 664, 670, 692, 712, 1130, 1131
Цивільного кодексу України, статей 193,
216 Господарського кодексу України

Рівненський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів: Коломис В.В. - головуючого,
Огороднік К.М., Тимошенко О.М., повторно
розглянувши спір по суті, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
місцевого суду у повному обсязі,
установивши ті ж обставини справи,
постановою від 08.07.14, перевірене
рішення у справі залишив без змін, а
апеляційну скаргу відповідача залишив
без задоволення.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить судові рішення у справі
скасувати, а матеріали справи просить
скерувати на новий розгляд до суду
першої інстанції, з метою проведення
економічної експертизи. Обґрунтовуючи
свої вимоги скаржник вказує на
порушення судами приписів статей 42, 43,
32, 33, 34, 43 Господарського процесуального
кодексу України, статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", пункту
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 №88. Скаржник не погоджується з
прийняттям судами в якості доказів
поставки зерна товарно - транспорті
накладні, видаткові накладні, оскільки
вони не містять усіх необхідних
реквізитів, копії договорів та актів
виконаних робіт. Скаржник вказує на
безпідставність відхилення судом його
клопотання про проведення експертизи.
Скаржник вважає хибним і відхилення
судами договору від 15.08.12 про обробіток
землі та вирощування
сільськогосподарських культур та
угоди від 06.07.13 про відмову позивача від
права власності на врожай
сільськогосподарських культур.
Від Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля"
отримано відзив на касаційну скаргу, в
якому останній просить судові рішення
у справі залишити без змін, а касаційну
скаргу - без задоволення.
Вищий господарський суд
України, заслухавши доповідь судді
Добролюбової Т.В. та пояснення
присутніх у судовому засіданні
представників сторін, переглянувши
матеріали справи і доводи касаційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судами приписів чинного
законодавства, відзначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Судами попередніх інстанцій
установлено, і це підтверджується
матеріалами справи, що 01.07.13 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля" -
продавцем та Товариством з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" -
покупцем, укладено договір поставки
№01/07/13, за умовами якого продавець
зобов'язався поставити і передати у
власність покупцю
сільськогосподарську продукцію, а
покупець зобов'язався прийняти цей
товар та оплатити його вартість в
порядку та на умовах, передбачених
даним договором. Пунктами 2.1, 3.1 цього
договору сторони визначили, що
кількість та асортимент товару
визначається сторонами в специфікації,
що є невід'ємною частиною договору.
Ціна товару погоджується сторонами
також в специфікації. Пунктами 3.3, 3.4
договору сторони узгодили, що покупець
зобов'язується здійснити оплату товару
упродовж 7 банківських днів з моменту
поставки, передачі, товару. Розрахунки
за даним договором здійснюються у
безготівковій формі шляхом
перерахування коштів на рахунок
продавця. Розділом 4 вказаного договору
сторони визначили умови та строк
передачі товару, зокрема, право
власності на товар переходить до
покупця в момент одержання ним товару;
строк поставки, передачі, товару
вказується в специфікації до даного
договору; поставка товару здійснюється
на умовах ЕХW (в ред. Інкотермс-2010 року);
місце передачі товару: Рівненська обл.,
Радивилівський р-н, с. Зарічне; прийом
товару за кількістю і якістю
проводиться покупцем у момент
одержання його від продавця. У випадку
виявлення невідповідності кількісному
та якісному складу товару, покупець
зобов'язаний негайно, до закінчення
прийому, письмово заявити про це
продавцю. Підписання видаткової
накладної (акта приймання-передачі)
покупцем свідчить про відсутність
претензій зі сторони покупця за
кількістю та якістю товару;
приймання-передача товару
здійснюється за видатковою накладною
або за актом приймання-передачі. Датою
поставки, передачі, товару вважається
дата, зазначена на накладній, акті. В
пункті 10.5 договору сторони погодили, що
після підписання даного договору усі
попередні переговори за ним,
листування, договори, які та чи інакше
стосуються предмету даного договору,
втрачають юридичну силу. Як убачається
з матеріалів справи, предметом
судового розгляду є вимога Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Агрофірма Трипілля" про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" 3
366 673, 52 грн. боргу, який становить
вартість поставленого зерна, 153 441,86 грн.
пені та 35 223, 71 грн. 3 % річних. Відповідно
до статті 509 Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона, боржник,
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони, кредитора, певну дію, зокрема
передати майно, сплатити гроші тощо,
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
за приписами якої, одною з підстав
виникнення цивільних прав і обов'язків
є договір. Статтею 712 Цивільного
кодексу України унормовано, що за
договором поставки продавець,
постачальник, який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистим, сімейним,
домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Відповідно до статті
655 Цивільного кодексу України за
договором купівлі-продажу одна сторона
- продавець, передає або зобов'язується
передати товар у власність другій
стороні - покупцеві, а покупець приймає
або зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з приписами статті 664 Цивільного
кодексу України обов'язок продавця
передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент: вручення товару
покупцеві, якщо договором встановлений
обов'язок продавця доставити товар;
надання товару в розпорядження
покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути
встановлений інший момент виконання
продавцем обов'язку передати товар. За
приписами пункту 1 статті 692 цього ж
Кодексу, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. За приписами статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Водночас, порядок створення, прийняття
і відображення у бухгалтерському
обліку, а також зберігання первинних
документів, визначений Положенням про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженим
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 №88. Пунктами 2.1, 2.4, 2.5, 2.15 цього
Положення унормовано, що первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів. Первинні документи
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: найменування підприємства,
установи, від імені яких складений
документ, назва документа, форми, дата і
місце складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції, посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції. Залежно від
характеру операції та технології
обробки даних до первинних документів
можуть бути включені додаткові
реквізити: ідентифікаційний код
підприємства, установи з Державного
реєстру, номер документа, підстава для
здійснення операцій, дані про документ,
що засвідчує особу-одержувача тощо.
Документ має бути підписаний особисто,
а підпис може бути скріплений печаткою.
Первинні документи підлягають
обов'язковій перевірці працівниками,
які ведуть бухгалтерський облік, за
формою і змістом, тобто перевіряється
наявність у документі обов'язкових
реквізитів та відповідність
господарської операції чинному
законодавству у сфері бухгалтерського
обліку, логічна ув'язка окремих
показників. Відповідно до частини 2
статті 43, статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Тобто, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. За приписами статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд, у визначеному
законом порядку, встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Ці
дані встановлюються, зокрема, шляхом
подання письмових доказів. Згідно з
приписами статті 34 названого Кодексу
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Належними є докази, які
містять відомості про факти, що входять
у предмет доказування у справі, та інші
факти, що мають значення для
правильного вирішення спору.
Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування. Статтею
43 цього ж Кодексу унормовано, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим. Відповідно до
частини 2 статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішення чи постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти їх. З огляду
на вимоги даного позову, предметом
доказування при вирішенні даного спору
є встановлення судами обставин щодо
наявності між сторонами договірних
відносин з поставки, факту поставки
позивачем продукції на виконання умов
договору, оцінка документів, наданих на
підтвердження факту поставки товару,
виконання чи невиконання відповідачем
зобов'язань зі сплати вартості
отриманого товару, умови проведення
розрахунків, перевірка суми позову
тощо. Дослідивши усі обставини справи
та надавши оцінку зібраним у справі
доказам, судами попередніх інстанцій
установлено, що відповідно до
специфікації від 01.07.13 №1 позивач
зобов'язався поставити відповідачеві
озимий ріпак в кількості 320,96 тонн,
озимий ячмінь - 184,98 тонн, озиму пшеницю
- 950,00 тонн, а згідно з специфікацією №2
озимого ріпаку у кількості 320,96 тонн.
Судами також установлено, що поставка
товару позивачем здійснювалась
окремими партіями та оформлювалась у
відповідності до вимог договору
товарно-транспортними накладними та
накладними, вивіз товару здійснювався
перевізником відповідача, при цьому,
додатково позивачем надавались
відповідачеві видаткові накладні на
увесь обсяг товару. Установлено судами
і те, що позивачем поставлено
відповідачеві наступну кількість
зерна: 320,96 тонн озимого ріпаку, 184,98 тонн
озимого ячменю, 2027,72 тонн озимої
пшениці. Разом з цим, судами
установлено, що відповідачем було
повернуто позивачеві 559,68 тонн зайво
поставленого зерна. Установлено судами
і те, що Товариством з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"
зобов'язання зі сплати коштів за
отриманий товар здійснено частково на
суму 438 358,48 грн. Відтак, як установлено
судами, заборгованість відповідача
перед позивачем за отримане зерно
становить 3 173 681,52 грн., про що свідчать
товарно-транспортні накладні та
накладні, які були оцінені судами обох
інстанцій та визнані належними
доказами, підтверджуючими факт
поставки. Водночас, суди попередніх
інстанцій дослідили та надали оцінку
договору від 15.08.12 про обробіток землі
та вирощування сільськогосподарських
культур, і договору від 06.07.13 про
відмову від права власності на урожай,
та установили, що ці договори не
підтверджують набуття відповідачем у
власність спірного зерна на підставі
вказаних договорів. Статтею 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства.
Аналогічні вимоги до виконання
господарських зобов'язань закріпленні
і в статті 193 Господарського кодексу
України. Згідно зі статтею 629
Цивільного кодексу України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 вказаного
Кодексу порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). За приписами
статті 612 Цивільного кодексу України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Згідно з частиною 3 статті
549 Цивільного кодексу України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Судами також
установлено, що пунктом 6.2 договору
поставки сторони погодили
відповідальність за неналежне
виконання зобов'язань, а саме, у разі
порушення строків оплати товару,
покупець сплачує продавцю пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від вартості неоплаченого товару за
кожен день прострочки до моменту
повного погашення заборгованості. За
приписами статті 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити три
проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.
Виходячи з того, що судами установлений
факт поставки відповідачеві спірного
зерна та порушення останнім
зобов'язань за договором поставки 01.07.13
щодо проведення розрахунків у повному
обсязі, суди попередніх інстанцій
обґрунтовано дійшли висновку про
наявність підстав для стягнення з
відповідача 3 173 681,52 грн. боргу, 153 441, 86
грн. пені, 35 223, 71 грн. 3 % річних. Довід
касаційної скарги про безпідставну
відмову суду у проведенні судово -
економічної експертизи не може бути
підставою для скасування постанови у
справі, оскільки за приписами статті 41
Господарського процесуального кодексу
України експертиза призначається,
коли для вирішення справи необхідні
специфічні знання в певній галузі і
призначення судової експертизи є
правом господарського суду, яке він
використовує для роз'яснення питань, що
виникають при вирішенні спору і
потребують спеціальних знань. Згідно з
пунктом 1.1 розділу III "Економічна
експертиза" "Науково-методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз та
експертних досліджень", затверджених
наказом Міністерства юстиції України
08.10.98 № 53/5, завданнями експертизи
документів бухгалтерського,
податкового обліку і звітності є не
встановлення факту відображення чи не
відображення у бухгалтерському та
податковому обліку господарських
операцій, а визначення документальної
обґрунтованості відображення в обліку
господарських операцій, встановлення
відповідності чинному законодавству
відображення в податковому обліку
доходів, витрат, податкових
зобов'язань, податкового кредиту. Як
убачається зі змісту постанови у
справі, суд апеляційної інстанції
розглянув клопотання відповідача про
призначення судово - економічної
експертизи та мотивовано відхилив його
з посиланням на те, що ведення
бухгалтерського та податкового обліку
позивача і відповідача не є предметом
даного спору, тобто обставини, які
могли бути установлені у разі
проведення такої експертизи не
відносяться до предмета доказування
при розгляді цієї справи. Водночас,
враховується і те, що матеріали справи
містять усі необхідні документи для
вирішення даного спору, а саме,
первинні документи, оцінку яким суд
може надати і без залучення експертів.
Інші доводи скаржника також не можуть
бути підставою для скасування
постанови у справі, оскільки вони не
спростовують установлених судами
обставин справи та ґрунтуються на
незадоволені оцінкою зібраних у справі
доказів, між тим виходячи з приписів
статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переоцінка доказів знаходиться поза
межами компетенції суду касаційної
інстанції. Таким чином, враховуючи межі
перегляду справи в касаційній
інстанції підстав для скасування
постанови у справі та задоволення
касаційної скарги не вбачається.
Витрати за розгляд касаційної скарги
покладаються на скаржника.
Враховуючи викладене та
керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
08.07.14 у справі №918/237/14 залишити без
змін.

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"УкрТехноФос-Плюс" залишити без
задоволення.

Поновити виконання рішення
Господарського суду Рівненської
області від 12.05.14 та постанови
Рівненського апеляційного
господарського суду від 08.07.14, зупинене
ухвалою Вищого господарського суду
України від 02.10.14.

Головуючий суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець