ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
16 тел. 235-24-26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р.
Справа № 911/2036/14

Господарський суд Київської області у
складі колегії суддів: Лутак Т.В. -
головуючий суддя, суддів Ейвазової А.Р.,
Саванчук С.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу

за позовом Прокурора Білоцерківського
району Київської області в інтересах
держави

до 1) Білоцерківської районної
державної адміністрації

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним договору та
зобов'язання повернути водний об'єкт і
земельну ділянку

представники:

від прокуратури:Харченко М.А.від
відповідача 1: від відповідача 2:не
з'явилися ОСОБА_3

суть спору:

Прокурор Білоцерківського району
Київської області звернувся до
господарського суду Київської області
в інтересах держави з позовом про
визнання недійсним договору оренди
водного об'єкту та земель водного
фонду, укладеного 26.02.2010 р. між
Білоцерківською районною державною
адміністрацією та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1,
зобов'язання ОСОБА_1 повернути водний
об'єкт та земельну ділянку водного
фонду площею 1,4995 га, що знаходиться в
адміністративних межах с. Чепеліївка
Сухоліської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області у користування держави.

В обґрунтування позовних вимог,
прокурор посилається на укладення
оспорюваного договору з порушенням
вимог водного і земельного
законодавства та відсутність у
відповідача 2 права для використання
об'єкту оренди за цільовим
призначенням.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 30.05.2014 р. порушено
провадження у даній справі та
призначено її розгляд у судовому
засіданні на 16.06.2014 р.

16.06.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача 2 надійшов відзив на
позовну заяву б/н від 16.06.2014 р. (вх. №
11446/14 від 16.06.2014 р.), у якому останній
заперечує проти задоволення позову.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 16.06.2014 р., за клопотанням
представника відповідача 2, продовжено
строк розгляду спору у справі № 911/2036/14
на п'ятнадцять днів та відкладено
розгляд справи на 17.07.2014 р. у зв'язку з
нез'явленням у судове засідання
представників прокуратури та
відповідача 1 і невиконанням ними вимог
суду.

До господарського суду Київської
області від прокуратури надійшли
письмові пояснення № 1412вих-14 від 08.07.2014
р. (вх. № 13674/14 від 14.07.2014 р.), до яких
додані документи по справі.

17.07.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача 1 надійшов відзив на
позовну заяву № 1981/06-23 від 15.07.2014 р. (вх.
№ 14160/14 від 17.07.2014 р.), у якому останній
заперечує проти задоволення позову та
просить суд розглянути дану справу за
відсутності представника
Білоцерківської районної державної
адміністрації.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 17.07.2014 р. розгляд справи
відкладено на 11.08.2014 р. у зв'язку з
заявленим відповідачем 2 клопотанням
про відкладення розгляду справи та
зважаючи на необхідність витребування
додаткових доказів по справі.

До господарського суду Київської
області від прокуратури та відповідача
2 надійшли письмові пояснення по справі
№ 1737вих-14 від 08.08.2014 р. та б/н від 11.08.2014 р.
(вх. № 16167/14 від 11.08.2014 р. та вх. № 16203/14 від
11.08.2014 р.).

Присутній у судовому засіданні 11.08.2014 р.
представник прокуратури надав суду
клопотання б/н від 11.08.2014 р. (вх. № 16300/14
від 11.08.2014 р.), у якому, враховуючи
складність справи, просить її
розглянути, на підставі ст. 46
Господарського процесуального кодексу
України, колегіально у складі трьох
суддів.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 11.08.2014 р. призначено
колегіальний розгляд справи № 911/2036/14.

Розпорядженням Голови господарського
суду Київської області № 161-АР від
13.08.2014 р. призначено колегію суддів з
розгляду справи № 911/2036/14 у складі:
головуючий суддя Лутак Т.В., судді
Ейвазова А.Р. та Саванчук С.О.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 15.08.2014 р. справу № 911/2036/14
прийнято до провадження колегією
суддів: головуючий суддя Лутак Т.В.,
судді Ейвазова А.Р., Саванчук С.О. та
призначено розгляд справи у судовому
засіданні на 11.09.2014 р.

11.09.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від відповідача 2 надійшло клопотання
б/н від 11.09.2014 р. (вх. № 19083/14 від 11.09.2014 р.)
про долучення до матеріалів справи
довідки Управління Держземагенства у
Білоцерківському районі Київської
області.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 11.09.2014 р. розгляд справи
відкладено на 13.10.2014 р. у зв'язку з
нез'явленням у судове засідання
представника відповідача 1 та
необхідністю витребування додаткових
доказів по справі.

До господарського суду Київської
області від відповідача 1 надійшло
клопотання № 1703/0623 від 25.09.2014 р. (вх. №
20815/14 від 30.09.2014 р.), у якому останній, у
зв'язку з неможливістю направити свого
представника, просить суд розглянути
по суті справу № 911/2036/14, за
результатами оцінки поданих сторонами
доказів, за відсутності представника
Білоцерківської районної державної
адміністрації Київської області.

13.10.2014 р. через канцелярію
господарського суду Київської області
від прокуратури надійшли уточнення
позовних вимог № 2333вих-14 від 13.10.2014 р.
(вх. № 21936/14 від 13.10.2014 р.), у яких прокурор
Білоцерківського району Київської
області, для конкретизації позовних
вимог, на підставі ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
просить прохальну частину позову
читати в наступній редакції: скасувати
розпорядження Білоцерківської
районної державної адміністрації від
06.07.2009 р. № 757, яким Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл
на передачу в оренду земельної ділянки
для риборозведення в межах с.
Чепеліївка Сухоліської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області загальною площею 1,4995, у тому
числі 1,0095 га під водою та 0,4900 га
прибережна захисна смуга для
риборозведення; визнати недійсним
договір оренди водного об'єкту та
земель водного фонду, укладеного 26.02.2010
р. між Білоцерківською районною
державною адміністрацією та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1; зобов'язати
Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1
повернути водний об'єкт та земельну
ділянку водного фонду площею 1,4995 га, що
знаходиться в адміністративних межах
с. Чепеліївка Сухоліської сільської
ради Білоцерківського району
Київської області державі в особі
Сухоліської сільської ради.

Розглянувши у судовому засіданні 13.10.2014
р. вищезазначене уточнення позовних
вимог та заслухавши учасників судового
процесу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачені ч. 4 ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві.

Господарським процесуальним кодексом
України, зокрема ст. 22 цього кодексу, не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про «доповнення» або
«уточнення» позовних вимог, або
заявлення «додаткових» позовних вимог
і т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України та
зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.

Право позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із ст. 54 Господарського процесуального
кодексу України з доданням до неї
документів, зазначених у ст. 57
названого кодексу. Невідповідність
згаданої заяви вимогам цих норм
процесуального права є підставою для
її повернення з підстав, передбачених
частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави
позову, які відповідають вимогам ст. 54 і
ст. 57 Господарського процесуального
кодексу України, проте подані після
початку розгляду господарським судом
справи по суті, залишаються без
розгляду і приєднуються до матеріалів
справи, про що суд зазначає в описовій
частині рішення, прийнятого по суті
спору (або в ухвалі, якою закінчується
розгляд справи).

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після завершення
підготовки справи до розгляду (ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України), відкриття судового засідання,
роз'яснення (за необхідності) сторонам
та іншим учасникам судового процесу їх
прав та обов'язків і розгляду інших
клопотань і заяв (про відкладення
розгляду справи, залучення до участі в
ній інших осіб, витребування
додаткових доказів тощо) переходить
безпосередньо до розгляду позовних
вимог, тобто до з'ясування у
передбаченому ГПК порядку обставин
справи та здійснення їх правової
оцінки, про що зазначається в протоколі
судового засідання.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається. У разі подання позивачем
заяви, направленої на одночасну зміну
предмета і підстав позову,
господарський суд повинен відмовити в
задоволенні такої заяви і, приєднавши
її до матеріалів справи та зазначивши
про цю відмову в описовій частині
рішення (або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи),
розглянути по суті раніше заявлені
позовні вимоги, якщо позивач не
відмовляється від позову. Позивач при
цьому не позбавлений права звернутися
з новим позовом у загальному порядку (п.
3.12 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що подане
прокурором уточнення позовних вимог №
2333вих-14 від 13.10.2014 р. (вх. № 21936/14 від
13.10.2014 р.) по своїй суті не є власне
заявою про збільшення розміру позовних
вимог, оскільки під збільшенням
розміру позовних вимог слід розуміти
збільшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Фактично у поданих
прокурором уточненнях позовних вимог
№ 2333вих-14 від 13.10.2014 р. (вх. № 21936/14 від
13.10.2014 р.) йдеться про зміну предмета
позову чи про подання іншого позову.
Разом з тим, доказів направлення
зазначених уточнень відповідачам
прокурором до суду не надано.

Право позивача на зміну предмета
позову може бути реалізоване лише до
початку розгляду господарським судом
справи по суті. Розгляд даної справи по
суті розпочато у судовому засіданні
11.09.2014 р. За таких обставин, суд залишає
без розгляду подані прокурором
уточнення позовних вимог № 2333вих-14 від
13.10.2014 р. (вх. № 21936/14 від 13.10.2014 р.).

Присутній у судовому засіданні 13.10.2014 р.
представник прокуратури повністю
підтримав вимоги, що були заявлені у
позовній заяві № 902вих-14 від 14.05.2014 р., та
просив суд їх задовольнити з підстав
викладених у позові.

Таким чином, суд розглядає позовну
заяву Прокурора Білоцерківського
району Київської області № 902вих-14 від
14.05.2014 р.

Представник відповідача 2 проти
задоволення позову заперечив з підстав
викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача 1 у судове
засідання 13.10.2014 р. не з'явився.

Враховуючи, що неявка відповідача 1 в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті, суд вважає за
можливе здійснити розгляд справи
відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
відсутності представника відповідача 1
за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 13.10.2014 р.,
відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
прокуратури та відповідача 2, присутніх
у судовому засіданні, дослідивши
докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

06.11.2009 р. Білоцерківською районною
державною адміністрацією Київської
області було прийнято розпорядження №
757 «Про передачу в оренду земельної
ділянки водного фонду», яким
затверджено технічну документацію із
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки водного фонду в оренду
Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 для
риборозведення за рахунок земель
водного фонду, що перебували в оренді у
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в
адміністративних межах Сухоліської
сільської ради; надано в оренду
терміном на 10 років Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 для
риборозведення за рахунок земель
водного фонду, що перебували в оренді у
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
загальною площею 1,4995 га, з яких: під
водою 1,0095 га та прибережна захисна
смуга 0,4900 га в адміністративних межах
Сухоліської сільської ради
Білоцерківського району; встановлено
розмір щорічної плати за оренду
земельної ділянки водного фонду в сумі
1 400, 00 грн.; доручено першому заступнику
голови райдержадміністрації ОСОБА_5
підписати договір оренди земельної
ділянки водного фонду від імені
райдержадміністрації.

На підставі та на виконання
вищезазначеного розпорядження, 26.02.2010
р. між Білоцерківською районною
державною адміністрацією Київської
області (відповідач 1) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач
2) укладено договір оренди водного
об'єкту та земель водного фонду, за
умовами якого відповідач 1 надає, а
відповідач 2 приймає в строкове платне
користування водний об'єкт та землі
водного фонду для риборозведення за
рахунок земель водного фонду, що
перебували в оренді Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 в
адміністративних межах Сухоліської
сільської ради.

Відповідно до п. 2.1 договору в оренду
передається водний об'єкт та землі
водного фонду (далі - об'єкт оренди), що
перебувають в державній власності і
розміщені на території Сухоліської
сільської ради Білоцерківського
району Київської області загальною
площею 1,4495 га, у тому числі: водне
дзеркало 1,0095 га, землі під прибережною
захисною смугою 0,4900 га. Водний об'єкт,
надається в оренду для риборозведення,
згідно ст. 32, 51 Водного кодексу України,
ст.ст. 179-182, 184, 188 Господарського кодексу
України, ст.ст. 59, 60, 61 Земельного
кодексу України.

Згідно з п. 4.1 договору надання в оренду
водного об'єкту та земель водного фонду
здійснюється на підставі Водного
кодексу України, Земельного кодексу
України, Господарського кодексу
України, Законів України «Про оренду
землі» та «Про плату за землю».

Пунктами 8.1 та 8.2 договору передбачено,
що цей договір укладено строком на 10
років. Договір вступає в силу з моменту
його підписання обома сторонами і діє
до повного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

Даний договір зареєстровано у КОФ ДП
«Центр державного земельного
кадастру» БУ РВ за № 31.

На виконання вищезазначеного договору
відповідач 1 передав, а відповідач 2
прийняв в оренду водний об'єкт та землі
водного фонду загальною площею 1,4995 га в
адміністративних межах Сухоліської
сільської ради терміном на 10 років, про
що вони склали акт прийому-передачі від
26.02.2010 р.

Прокурор Білоцерківського району
Київської області, посилаючись на ст. 51
Водного кодексу України, стверджує, що
відповідач 1 вийшов за межі власних
повноважень, укладаючи оспорюваний
договір з відповідачем 2, за яким
останньому надано у користування
водний об'єкт загальнодержавного
значення, в той час як Кабінет
Міністрів України не надавав
Білоцерківській районній державній
адміністрації Київської області
повноважень по розпорядженню водними
об'єктами загальнодержавного значення,
разом з тим, прокурор стверджує, що на
момент укладення оспорюваного
договору відповідач 2 не мав правових
підстав для зайняття таким видом
діяльності як риборозведення, тобто
використання об'єкту оренди за
цільовим призначенням, у зв'язку з чим
він звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач 1, в свою чергу, заперечуючи
проти задоволення позовних вимог,
стверджує, що оспорюваний договір
оренди укладено відповідно до вимог
чинного на день його укладення
законодавства, жодних прав та законних
інтересів, в тому числі й держави,
інтереси якої представляє прокурор,
укладенням даного договору не
порушено, заборгованість Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 по сплаті
орендної плати згідно оспорюваного
договору відсутня, а тому позов
прокурора є необґрунтованим, таким, що
суперечить нормам законодавства та не
підлягає задоволенню.

Відповідач 2 заперечуючи проти
задоволення позовних вимог
посилається на те, що відповідачем 1
передано в оренду земельну ділянку на
законних підставах, ст. 51 Водного
кодексу України не містить обмежень у
повноваженнях районних державних
адміністрацій щодо передачі водних
об'єктів до моменту розподілу вказаних
повноважень між Кабінетом Міністрів
України та районними державними
адміністраціями, у нього відсутня
будь-яка заборгованість перед бюджетом
по сплаті податків, зборів та інших
обов'язкових платежів, а прокурором не
надано жодних доказів того, що земельна
ділянка, яка передана в оренду за
оспорюваним договором, знаходиться в
межах населеного пункту. Разом з тим,
відповідач 2 вважає, що строк позовної
давності за позовними вимогами сплив, а
тому у позові повинно бути відмовлено.

Оцінюючи подані сторонами докази та
наведені обґрунтування за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання договорів
недійсними, суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання їх недійсними та
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, моральним засадам суспільства,
правоздатність сторін договору, у чому
конкретно полягає неправомірність та
інші обставини, що є істотними для
правильного вирішення спору.

При розгляді даної справи суд, у
відповідності до ст. 58 Конституції
України, застосовує законодавство, яке
існувало на момент виникнення спірних
правовідносин.

Статтею 1 Водного кодексу України
передбачено, що водний об'єкт - це
природний або створений штучно елемент
довкілля, в якому зосереджуються води
(море, річка, озеро, водосховище, ставок,
канал, водоносний горизонт).

Згідно з ч. 3 ст. 2 Водного кодексу
України земельні, гірничі, лісові
відносини, а також відносини щодо
використання та охорони рослинного і
тваринного світу, територій та об'єктів
природно-заповідного фонду,
атмосферного повітря, виключної
(морської) економічної зони та
континентального шельфу України, що
виникають під час користування водними
об'єктами, регулюються відповідним
законодавством України.

Статтею 3 Водного кодексу України
передбачено, що усі води (водні об'єкти)
на території України становлять її
водний фонд. До водного фонду України
належать: 1) поверхневі води: природні
водойми (озера); водотоки (річки,
струмки); штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; інші водні об'єкти; 2)
підземні води та джерела; 3) внутрішні
морські води та територіальне море.

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу
України до земель водного фонду
належать землі, зайняті: морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водоймами, болотами, а також островами;
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Згідно з ст. 5 Водного кодексу України
до водних об'єктів загальнодержавного
значення належать: 1) внутрішні морські
води та територіальне море; 2) підземні
води, які є джерелом централізованого
водопостачання; 3) поверхневі води
(озера, водосховища, річки, канали), що
знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків; 4) водні
об'єкти в межах територій
природно-заповідного фонду
загальнодержавного значення, а також
віднесені до категорії лікувальних. До
водних об'єктів місцевого значення
належать: 1) поверхневі води, що
знаходяться і використовуються в межах
однієї області і які не віднесені до
водних об'єктів загальнодержавного
значення; 2) підземні води, які не можуть
бути джерелом централізованого
водопостачання.

Статтею 6 Водного кодексу України
передбачено, що води (водні об'єкти) є
виключно власністю народу України і
надаються тільки у користування. Народ
України здійснює право власності на
води (водні об'єкти) через Верховну Раду
України, Верховну Раду Автономної
Республіки Крим і місцеві Ради. Окремі
повноваження щодо розпорядження
водами (водними об'єктами) можуть
надаватися відповідним органам
державної виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Водного кодексу
України водокористувачами в Україні
можуть бути підприємства, установи,
організації і громадяни України, а
також іноземні юридичні і фізичні
особи та особи без громадянства.

Частиною 5 ст. 51 Водного кодексу України
передбачено, що орендодавцями водних
об'єктів загальнодержавного значення є
Кабінет Міністрів України та місцеві
державні адміністрації.

Таким чином, Водним кодексом України на
момент виникнення спірних
правовідносин було закріплено
безпосередньо право місцевих
державних адміністрацій надавати
водні об'єкти загальнодержавного
значення в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 Водного кодексу
України порядок надання земель водного
фонду в користування та припинення
права користування ними
встановлюється земельним
законодавством.

З аналізу вищезазначених норм
вбачається, що дія ст. 51 Водного кодексу
України поширюється виключно на
відносини щодо оренди водних об'єктів
та не поширюється на відносини щодо
оренди земель водного фонду, до яких
слід застосовувати норми Земельного
кодексу України.

Розпорядженням Білоцерківської
районної державної адміністрації
Київської області № 757 від 06.11.2009 р.
передано в оренду відповідачу 2
земельну ділянку водного фонду
загальною площею 1,4995 га, з яких: під
водою 1,0095 га та прибережна захисна
смуга 0,4900 га в адміністративних межах
Сухоліської сільської ради
Білоцерківського району.

Оспорюваним договором відповідачем 1
передано відповідачу 2 в строкове
платне користування водний об'єкт та
землі водного фонду для риборозведення
за рахунок земель водного фонду в
адміністративних мехаж Сухоліської
сільської ради.

Отже, з вищезазначеного розпорядження
Білоцерківської районної державної
адміністрації Київської області та
оспорюваного договору вбачається, що в
них йдеться про передачу в оренду
земельної ділянки водного фонду.

Статтею 19 Земельного кодексу України
визначено, що землі України за основним
цільовим призначенням поділяються на
категорії, зокрема, землі водного
фонду.

Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу
України до земель водного фонду
належать землі, зайняті: а) морями,
річками, озерами, водосховищами, іншими
водними об'єктами, болотами, а також
островами, не зайнятими лісами; б)
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм, крім
земель, зайнятих лісами; в)
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; г) береговими
смугами водних шляхів.

Згідно з ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу
України громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Частиною 1 ст. 124 Земельного кодексу
України (у редакції, що діяла на час
укладення договору) передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Відповідно до земельного
законодавства розпорядження землями,
що перебувають у державній та
комунальній власності, здійснюється
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування залежно від
наданих їм повноважень. Розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
державній власності, здійснюється
відповідними органами виконавчої
влади.

При цьому відповідно до п. 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
виконавчу владу в областях і районах,
містах Києві та Севастополі здійснюють
місцеві державні адміністрації.
Місцева державна адміністрація є
місцевим органом виконавчої влади і
входить до системи органів виконавчої
влади. Місцева державна адміністрація
в межах своїх повноважень здійснює
виконавчу владу на території
відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

У матеріалах справи міститься довідка
Управління Держземагентства у
Білоцерківському районі Київської
області № 06-15/4577 від 10.09.2014 р., якою
визначено, що згідно державної
статистичної звітності (форми 6-зем) за
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
рахується земельна ділянка загальною
площею 1,4495 га, в тому числі під водою
1,0095 га, під сіножатями 0,4900 га, в межах
Сухоліської сільської ради
Білоцерківського району, земельна
ділянка знаходиться за межами
населеного пункту Сухоліси.

Таким чином, оскільки на час укладення
оспорюваного договору процес
розмежування земель не реалізований, а
земельна ділянка, що передана в оренду
за оспорюваним договором, відповідно
до вищезазначеної довідки Управління
Держземагентства у Білоцерківському
районі Київської області, знаходиться
за межами населеного пункту Сухоліси
Білоцерківського району, то лише
Білоцерківська районна державна
адміністрація є повноважною приймати
рішення про передачу в оренду такої
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації» до
відання місцевих державних
адміністрацій у межах і формах,
визначених Конституцією і законами
України, належить вирішення питань,
зокрема, щодо використання землі,
природних ресурсів, охорони довкілля.
Підстави для набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
унормовані главою 19 Земельного кодексу
України. За приписами ст. 116 цього
Кодексу громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Отже, наведеною нормою врегульовані
відносини щодо набуття громадянами та
юридичними особами права власності та
права користування земельними
ділянками та встановлена підстава
набуття такого права, а саме: рішення
органів виконавчої влади (місцевого
самоврядування) в межах повноважень
встановлених Земельним кодексом
України.

Таким чином, лише рішення
уповноваженого державного виконавчого
органу чи органу місцевого
самоврядування є підставою набуття
фізичними і юридичними особами права
користування земельними ділянками, що
знаходяться у державній або у
комунальній власності. Рішення
компетентного органу та відповідний
договір є пов'язаними юридичними
фактами.

Як вже зазначалося, розпорядженням
Білоцерківської районної державної
адміністрації Київської області № 757
від 06.11.2009 р. затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
відведення земельної ділянки водного
фонду в оренду Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 для
риборозведення за рахунок земель
водного фонду, що перебували в оренді у
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в
адміністративних межах Сухоліської
сільської ради, надано в оренду
терміном на 10 років Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 для
риборозведення за рахунок земель
водного фонду, що перебували в оренді у
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
загальною площею 1,4995 га, з яких: під
водою 1,0095 га та прибережна захисна
смуга 0,4900 га в адміністративних межах
Сухоліської сільської ради
Білоцерківського району і встановлено
розмір щорічної плати за оренду
земельної ділянки водного фонду.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
р. № 6 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» передбачено, що
судам необхідно враховувати, що
оскільки договір оренди укладається на
виконання рішення органу місцевого
самоврядування чи виконавчої влади, то
без скасування таких рішень у
встановленому законом порядку
відсутні правові підстави для визнання
відповідних договорів недійсними з
підстав відсутності повноважень у
відповідної місцевої ради чи органу
виконавчої влади на затвердження
проекту відведення та передачі спірної
земельної ділянки в оренду.

За таких обставин, зважаючи на те, що
розпорядження Білоцерківської
районної державної адміністрації
Київської області № 757 від 06.11.2009 р., на
підставі якого було укладено
оспорюваний договір є чинним, а тому
відсутні правові підстави для визнання
недійсним договору оренди водного
об'єкту та земель водного фонду від
26.02.2010 р.

Щодо послання прокурора на те, що на
момент укладення оспорюваного
договору відповідач 2 не мав правових
підстав для зайняття таким видом
діяльності як риборозведення, тобто
використання об'єкту оренди за
цільовим призначенням, оскільки не
отримав дозволу на спеціальне
водокористування, суд зазначає
наступне.

Законодавством України не передбачено
для укладення договору оренди такої
вимоги як наявність дозволу на
спеціальне водокористування, оскільки
він може бути отриманий в процесі
виконання договору та здійснення
певного виду діяльності.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» від 29.05.2013 р.
№ 11 за загальним правилом невиконання
чи неналежне виконання правочину не
тягне за собою правових наслідків у
вигляді визнання правочину недійсним.
У такому разі заінтересована сторона
має право вимагати розірвання договору
або застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

У зв'язку з вищезазначеним, посилання
прокурора на відсутність у відповідач 2
дозволу на спеціальне
водокористування не може бути
підставою для визнання договору
недійсним.

Таким чином, беручи до уваги
вищенаведене та враховуючи межі
позовних вимог, господарський суд
дійшов висновку, що позовні вимоги про
визнання недійсним договору оренди
водного об'єкту та земель водного
фонду, укладеного 26.02.2010 р. між
Білоцерківською районною державною
адміністрацією та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1, з підстав
заявлених прокурором у позовній заяві
є необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про
зобов'язання ОСОБА_1 повернути водний
об'єкт та земельну ділянку водного
фонду площею 1,4995 га, що знаходиться в
адміністративних межах с. Чепеліївка
Сіхоліської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області у користування держави, то у її
задоволенні також слід відмовити,
оскільки вона є похідною від позовних
вимог про визнання недійсним договору
оренди водного об'єкту та земель
водного фонду, укладеного 26.02.2010 р. між
Білоцерківською районною державною
адміністрацією та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1.

Господарським судом може
здійснюватися розгляд справи виключно
за наявними у ній доказами і в такому
разі у суду вищої інстанції відсутні
підстави для скасування судового
рішення з мотивів неповного з'ясування
місцевим господарським судом обставин
справи (п. 2.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Таким чином, беручи до уваги
вищенаведене, господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги прокурора
Білоцерківського району Київської
області про визнання недійсним
договору оренди водного об'єкту та
земель водного фонду, укладеного 26.02.2010
р. між Білоцерківською районною
державною адміністрацією та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1,
зобов'язання ОСОБА_1 повернути водний
об'єкт та земельну ділянку водного
фонду площею 1,4995 га, що знаходиться в
адміністративних межах с. Чепеліївка
Сіхоліської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області у користування держави, є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Щодо заявлено відповідачем 2, у відзиві
на позовну заяву, клопотання про
застосування строків позовної
давності до даного спору, суд зазначає
наступне.

Загальні положення щодо позовної
давності та порядку її обчислення, що
підлягають застосуванню під час
вирішення спорів між сторонами у
зобов'язаннях, визначені у главі 19
Цивільного Кодексу.

Наслідки спливу позовної давності,
відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу
України, мають застосовуватися лише
тоді, коли буде доведено існування
самого суб'єктивного права, тобто
порушення права або охоронюваного
законом інтересу позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Оскільки судом відмовлено у
задоволенні позову з підстав його
необґрунтованості, заява про сплив
строку позовної давності судом не
застосовується.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Дане рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги відповідно до ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України та може бути оскаржене в
порядку, передбаченому чинним
законодавством України.

Повне рішення складено: 17.10.2014 р.

Головуючий суддя
Т.В. Лутак

Суддя
А.Р. Ейвазова

Суддя
С.О. Саванчук