м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14695/14 07.10.14Суддя Мудрий С.М.
розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Стиль-Блюз"

до Департаменту будівництва та
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації)

про визнання додаткової угоди №2 до
інвестиційного договору №2 від 01.07.2008р.
укладеною

Представники сторін:

від позивача: Шевченко Т.Л. -
представник за довіреністю № б/н від
17.02.2014 року;

Шевченко В.М. -
представник за довіреністю б/н від
06.10.2014 року;

від відповідача: Овчаренко Т.М. -
представник за довіреністю № 001-919 від
20.05.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю
"Стиль-Блюз" до Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про визнання додаткової
угоди №2 до інвестиційного договору №2
від 01.07.2008р. укладеною.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 01.07.2008 року між ним
та відповідачем укладено
інвестиційний договір №2 (про
інвестування у житлове будівництво),
предметом якого є придбання останнім у
позивача квартир для
соціально-незахищених верств
населення за рахунок бюджетних коштів.

Відповідно до умов договору сторони
протягом десяти робочих днів після
надання позивачем технічних паспортів
на квартири укладають додатковий
договір до договору, в якому
визначається різниця площі, сума
коштів, яку відповідач оплачує
додатково за ціною, визначеною
сторонами у п.1.6 договору.

14.05.2014 року позивачем направлено
відповідачу пропозицію про укладення
додаткової угоди, надано два
примірники підписаної та скріпленої
печаткою позивача додаткової угоди № 2
разом із технічними паспортами на
квартири.

В строки встановлені законодавством,
відповідач не повідомив позивача про
результати розгляду цієї пропозиції, а
27.06.2014 року позивач отримав лист із
додатками, де вказано, що відповідач
надсилає проекти додаткових угод для
опрацювання в установленому порядку.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до
суду та просить визнати додаткову
угоду №2 до інвестиційного договору №2
(про інвестування у житлове
будівництво) від 01.07.2008 року, укладеною.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 21.07.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
15.09.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 15.09.2014 року у зв'язку з неявкою
представників сторін розгляд справи
відкладено до 30.09.2014 року.

30.09.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва позивач подав документи на
виконання вимог ухвали суду від 21.07.2014
року, відповідач - відзив на позовну
заяву.

В судовому засіданні 30.09.3014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Судом оголошено перерву до 07.10.2014 року.

06.10.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідач подав додаткові
документи.

В судовому засіданні 07.10.2014 року
представники позивача позовні вимоги
підтримали, просили суд задовольнити
позов.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

01.07.2008 року між Головним управлінням
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації) (замовник) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Стиль-Блюз"
(виконавець) укладено інвестиційний
договір №2 (про інвестування у житлове
будівництво), відповідно до умов якого
відповідач замовляє, а позивач
зобов'язується за рахунок бюджетних
коштів замовника збудувати квартири (10
однокімнатних квартир та 8
двокімнатних квартир) для соціально
незахищених верств населення.

Відповідно до розпорядження
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) №2377 від 29.12.2012 року, у
заголовку та пункті 1 розпорядження
Київської міської державної
адміністрації від 10 червня 2003 року №100
«Про затвердження Положення про
Головне управління житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)»
слова «Головне управління житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)»
замінено словами Департамент
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації).

Додатковою угодою №1 від 14 грудня 2011
року до інвестиційного договору (про
інвестування у житлове будівництво)
від 01.07.2008 р. № 2 були внесені зміни,
згідно яких відповідач придбає у
позивача дев'ять (9) однокімнатних
квартир та одну (1) двокімнатну
квартиру.

Відповідно до п.3.2.6 договору виконавець
зобов'язаний протягом 10 (десяти)
робочих днів після підписання акта
державної комісії про введення
житлових будинків в експлуатацію та
отримання технічних паспортів від БТІ
на підставі обмірів БТІ визначити
загальну площу квартир та надати
замовнику на квартири, зазначені у
додатку 1 до цього договору, технічні
паспорти БТІ та акти технічного стану,
а також акти приймання-передачі
квартир.

Абзацом 2 п.2.3 договору передбачено, що у
разі, якщо площа квартир за обмірами
бюро технічної інвентаризації
виявиться більшою (меншою) за проектну
площу, обумовлену цим договором,
сторони протягом 10 робочих днів після
надання виконавцем технічних
паспортів на квартири укладають
додатковий договір до цього договору, в
якому визначається різниця площі, сума
коштів, яку замовник оплачує додатково
за ціною, визначеною сторонами у пункті
1.6 цього договору, або виконавець
повертає замовнику, а також терміни
проведення розрахунків, які не можуть
перевищувати 30 днів з моменту передачі
технічних паспортів.

За фактичними обмірами БТІ (технічними
паспортами на квартири) загальна площа
об'єктів нерухомості збільшилась на 22,8
кв.м.

Відповідно до п.2.3 та 1.6 договору,
різниця вартості площі становить разом
з ПДВ 216 600,00 грн.

Будинок введено в експлуатацію 29.08.2013
року, про що підтверджується
сертифікатом Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України серія ІУ №47 про
відповідність закінченого
будівництвом об'єкта: Будівництво
житлових будинків з комплексом
соціально - побутового обслуговування
на бульв. Кольцова, 14 у Святошинському
районі м. Києва (житловий будинок № 35,
ТП № 5 (7199).

Розпорядження Святошинської районної
в місті Києві державної адміністрації
від 30.12.2013 року № 796 «Про присвоєння
поштової адреси житловому будинку № 35
на бульв. Кольцова, 14», будинку
присвоєно поштову адресу: м. Київ,
бульвар Кольцова, 14-У.

Технічні паспорти отримані позивачем в
березні 2014 року.

14.05.2014 року позивачем направлено
відповідачу пропозицію про укладення
додаткової угоди, надано два
примірники підписаної та скріпленої
печаткою позивача Додаткової угоди № 2
разом із технічними паспортами на
квартири.

Відповідно до інформації із серверу
відстеження поштових відправлень
Укрпошти (http://
services.ukrposhta.com/barcodesingle/DownloadInfo.aspx) лист №
551 вручений відповідачу 19 травня
2014 року.

У відповідь листом №056/98-1922 від 19.06.2014
року позивач зазначив, що оскільки
закупівля квартир здійснювалась за
кошти міського бюджету, відповідно до
діючого порядку, питання вказаних
коштів Департаментом буде
вирішуватися після внесення в
установленому порядку відповідних
змін до Програми економічного і
соціального розвитку м. Києва на 2014 рік
та виділення коштів міського бюджету
на ці цілі. З даним листом відповідачем
направлено позивачу додаткову угоду №3
до інвестиційного договору (про
інвестування у житлове будівництво)
від 01.07.2008 р. № 2.

Спір у справі виник у зв'язку із
неправомірним, на думку позивача
ухиленням відповідача від дій,
спрямованих на укладення додаткової
договори.

Відповідно до статті 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

В силу ч.2 ст.638 Цивільного кодексу
України договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.

За змістом ч.1 ст.641 Цивільного кодексу
України пропозицію укласти договір
(оферту) може зробити кожна із сторін
майбутнього договору. Пропозиція
укласти договір має містити істотні
умови договору і виражати намір особи,
яка її зробила, вважати себе
зобов'язаною у разі її прийняття.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.642
вказаного нормативно-правового акту
відповідь особи, якій адресована
пропозиція укласти договір, про її
прийняття (акцепт) повинна бути повною
і безумовною.

Згідно зі статтею 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК
України спори, що виникають при
укладанні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом, розглядаються
судом. Інші переддоговірні спори
можуть бути предметом розгляду суду у
разі якщо це передбачено угодою сторін
або якщо сторони зобов'язані укласти
певний господарський договір на
підставі укладеного між ними
попереднього договору.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України
господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають
при укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів та з
інших підстав, а також у спорах про
визнання недійсними актів з підстав,
зазначених у законодавстві, крім:
спорів, що виникають при погодженні
стандартів та технічних умов; спорів
про встановлення цін на продукцію
(товари), а також тарифів на послуги
(виконання робіт), якщо ці ціни і
тарифи відповідно до законодавства не
можуть бути встановлені за угодою
сторін; інших спорів, вирішення яких
відповідно до законів України,
міждержавних договорів та угод
віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань,
віднесених законодавчими актами до їх
компетенції.

Право на захист цивільних прав та
інтересів встановлено ст. 15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права
визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно
якої способами захисту цивільних прав
та інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 20 ГК України, кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом. Порядок захисту
прав суб'єктів господарювання та
споживачів визначається цим Кодексом,
іншими законами.

Отже, із приписів вищенаведених
правових норм випливає, що захист прав
особи здійснюється способом, що
визначений законодавством.

Як вже було зазначено, позивач просить
визнати укладеною додаткову угоду №2
до інвестиційного договору №2 від
01.07.2008 року. Проте, такий спосіб захисту
права чинним законодавством не
передбачено.

Виходячи з приписів вище вказаних
статей такий спосіб захисту цивільних
прав як визнання додаткової угоди
укладеною не відповідає можливим
способам захисту прав та інтересів,
встановлених господарським та
цивільним законодавством, оскільки
така вимога фактично не є спором про
наявність чи відсутність цивільного
права та не може бути предметом спору.

Згідно ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
відзначає, що до компетенції суду не
віднесені повноваження щодо
встановлення юридичного факту і суд, як
орган державної влади, зобов'язаний
діяти у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України та
приходить до висновку, що позивачем
невірно обрано спосіб захисту його
прав та інтересів, які, на його думку,
порушено відповідачем.

Таким чином, враховуючи
вищезазначеними, вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 28.10.2014 року.

Суддя
С.М.
Мудрий