ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2014 р.Справа № 916/2507/14Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В.В.

суддів: Головея В.М., Ліпчанської Н.В.

при секретарі судового засідання:
Щербатюкові О.В.

за участю прокурора: Муравйова П.Г. - ст.
прокурор відділу прокуратури Одеської
області

та представників сторін:

від Міністерства інфраструктури
України: не з'явився

від ДП «Адміністрація морських портів
України»: Науменко О.В. -за дорученням

від ТОВ «УНСК»: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Українська Національна Стивідорна
Компанія"

на рішення господарського суду
Одеської області

від 20 серпня 2014 року

у справі № 916/2507/14

за позовом заступника прокурора
Одеської області в інтересах держави в
особі Міністерства інфраструктури
України, державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі Одеської філії
державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська
Національна Стивідорна Компанія"

про стягнення 311.482 грн. 91 коп.

Склад колегії суддів змінений
згідно розпорядження голови Одеського
апеляційного господарського суду № 688
від 14.10.2014 року.

В С Т А Н О В И Л А:

25.06.2014 р. заступник прокурора
Одеської області (далі прокурор)
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовом в інтересах
держави в особі Міністерства
інфраструктури України (далі
Міністерство), державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі Одеської філії
державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" (далі позивач, Адміністрація)
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Українська
Національна Стивідорна Компанія" (далі
відповідач, ТОВ) про стягнення грошових
коштів в сумі 311.482 грн. 91 коп.

Позов мотивований тим, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання за договором № 533-П-ОДФ-14
від 30.01.2014 р. щодо своєчасної та повної
оплати за сервітут на причалі № 14,
внаслідок чого має борг за період з
січня по квітень 2014 р. (включно) в сумі
300.824 грн. 44 коп., а тому повинний
сплатити позивачеві не лише зазначену
суму боргу, а ще й 9032 грн. 78 коп. - пені, 1625
грн. 69 коп. - 3% річних.

Міністерство та Адміністрація
позов прокурора підтримали.

Відповідач позов вважав
необґрунтованим та безпідставним
посилаючись на те, що прокурор у
порушення вимог чинного законодавства
у позовній заяві не вказав жодних
обставин, пов'язаних з порушенням
інтересів держави або з обґрунтуванням
необхідності захисту таких інтересів,
а також заявив клопотання про
залишення позову без розгляду на
підставі п. 3 ч. 1 ст. 63 ГПК України,
оскільки, вже вирішений спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав у справі № 916/281/14.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 20.08.2014 року (суддя:
Панченко О.Л.) позов задоволений у
повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання за укладеним з
Адміністрацією договором № 533-П-ОДФ-14
від 30.01.2014 р. щодо своєчасної та повної
оплати за сервітут на причалі № 14,
внаслідок чого має борг за період з
січня по квітень 2014 р. (включно) у сумі
300.824 грн. 44 коп., а тому повинний
сплатити позивачеві не лише зазначену
суму боргу, а ще й 9032 грн. 78 коп. - пені, 1625
грн. 69 коп. - 3% річних, а також сплати до
державного бюджету України: 6229 грн. 66
коп. - судового збору за розгляд
позовної заяви.

Відмовляючи у задоволенні
клопотання відповідача про залишення
позову без розгляду у зв'язку з тим, що
вже є справа № 916/281/14 з господарського
спору між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав, а також тому
що прокурор у порушення вимог чинного
законодавства у позовній заяві не
вказав жодних обставин, пов'язаних з
порушенням інтересів держави або з
обґрунтуванням необхідності захисту
таких інтересів місцевий суд виходив з
того, що у зазначеній справі № 916/281/14 з
відповідача на користь позивача була
стягнута заборгованість за іншим
договором та за інший період. Також
прокурором в позовній заяві вказані
обставин, пов'язаних з порушенням
інтересів держави та надано
обґрунтування необхідності захисту
таких інтересів

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення місцевого суду
скасувати та постановити нове рішення,
яким у задоволені позовних вимог
відмовити у повному обсязі..

Скарга мотивована тим, що судом
вже вирішений спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав у справі № 916/281/14, а тому
позовні вимоги підлягають залишенню
без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 63
ГПК України. у зв'язку з чим заявлене
ТОВ клопотання про залишення позову
без розгляду необґрунтовано відхилено
місцевим судом. Крім того, прокурор в
порушення вимог чинного законодавства
у позовній заяві не вказав жодних
обставин, пов'язаних з порушенням
інтересів держави або з обґрунтуванням
необхідності захисту таких інтересів,
внаслідок чого підстави для
задоволення позову - відсутні.

Про день, час і місце розгляду
апеляційної скарги сторони було
повідомлено у встановленому законом
порядку. Проте, Міністерство не
скористалось своїм правом на участь в
розгляді справи апеляційним судом, а
від скаржника 15.10.2014 р. до апеляційного
суду надійшло клопотання про
перенесення судового засідання на іншу
дату у зв'язку з неможливістю
присутності його представника в
судовому засіданні.

Назване клопотання визнано
колегією суддів необґрунтованим та
відхилено з огляду на те, що заявником
взагалі не вказана причина
неможливості явки його представника у
судове засідання. Крім того,
представництво інтересів скаржника
може здійснюватися також любою іншою
особою в силу повноваження, що
ґрунтується на довіреності. Поважною
причиною перенесення судового
засідання може вважатися та, існування
якої зумовлено факторами об'єктивного
характеру, які не залежать від волі
заявника, тобто ні за яких обставин не
можуть бути ним змінені чи усунуті, а
таких обставин у даному випадку немає.

У відзиві на апеляційну скаргу
позивач просить рішення місцевого суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення. В судовому засіданні
представник позивача доводи відзиву на
апеляційну скаргу підтримав у повному
обсязі.

В судовому засіданні прокурор
просив рішення місцевого суду залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної
скарги та заперечення на неї,
заслухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга необґрунтована і не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи і правильно встановлено судом
першої інстанції 30.01.2014 р. між
позивачем та відповідачем укладено
договір № 533-П-ОДФ-14 (далі договір) про
встановлення сервітуту для причалу № 14
для виконання комплексу робіт і послуг,
пов'язаних з перевалкою вантажів
(вантажно-розвантажувальних робіт) на
об'єкті сервітуту, а останній
зобов'язався здійснювати позивачеві
своєчасно та в повному обсязі оплату за
сервітут у розмірах і порядку,
передбачених договором.

Відповідно до п. 7.4. договору,
останній набирає чинності з дати його
підписання та діє до 31.12.2014 р. Одночасно
сторони погодили, що на підставі ст. 631
ЦК України умови цього договору
застосовуються до правовідносин, що
виникли з 01.01.2014 р.

Таким чином, право на сервітут
виникає та є встановленим з 01.01.2014 р. і
діє до 31.12.2014 р.

Згідно п. 4.1. договору плата за
сервітут встановлюється у розмірі 62671
грн. 76 коп. в місяць (без урахування ПДВ).
ПДВ нараховується відповідно до
чинного законодавства України.

Відповідно до п. 4.4. договору
відповідач зобов'язався підписувати з
Адміністрацією акти виконаних робіт за
звітній місяць не пізніше 1-го числа
місяця, наступного за звітнім і
надавати у бухгалтерію останньої для
виставляння рахунку.

З актів здачі-прийняття робіт
(надання послуг), що підписані та
скріплені печатками обох сторін видно,
що в період з січня 2014 р. по квітень 20143
р. (включно) позивачем були надані
відповідачеві послуги за договором,
зокрема, за актами:

від 31.01.2014 р. № 546001 за січень 2014 р. на
суму 62671 грн. 76 коп. без ПДВ,

від 28.02.2014 р. № 546002 за лютий 2014 р. на суму
62671 грн. 76 коп. без ПДВ,

від 31.03.2014 р. № 546003 за березень 2014 р. на
суму 62671 грн. 76 коп. без ПДВ,

від 30.04.2014 р. № 546004 за квітень 2014 р. на
суму 62671 грн. 76 коп. без ПДВ.

На виконання умов договору
позивач виставив відповідачеві
рахунки:

- № 546001 від 31.01.2014 р. за січень 2014 р. на
суму 75206 грн. 11 коп. (з ПДВ), який вручений
ТОВ - 04.02.2014 р.;

- № 546001 від 28.02.2014 р. за лютий 2014 р. на
суму 75206 грн. 11 коп. (з ПДВ), який вручений
ТОВ - 03.03.2014 р.;

- № 546003, від 30.04.2014р. за березень 2014 р. на
суму 75206 грн. 11 коп. (з ПДВ), який вручений
ТОВ - 02.04.2014 р.;

- № 546004 від 30.04.2014 р. за квітень 2014 р. на
суму 75206 грн. 11 коп. (з ПДВ), який вручений
ТОВ - 30.04.2014 р.

Відповідно до п. 4.3 договору
відповідач повинний оплатити надані
послуги у строк не пізніше 10-го числа
кожного місяця, наступного за звітним
шляхом перерахування безготівкових
грошових коштів на поточний рахунок
позивача, згідно рахунку останнього, у
зв'язку з чим провести повний
розрахунок за договором відповідач
повинний був здійснити у строк не
пізніше 10.05.2014 р.

Як видно з матеріалів справи і
правильно встановлено судом першої
інстанції відповідач свої зобов'язання
за договором щодо повної та своєчасної
оплати за сервітутом за період з січня
2014 р. по квітень 2014 р. (включно) не
виконав, внаслідок чого має перед
позивачем борг в сумі 300.824 грн. 44 коп.

Як вбачається з матеріалів
справи спірний договір про
встановлення сервітуту підписано
повноваженими представниками сторін
без будь-яких зауважень та засвідчено
їх печатками.

Відповідно до ст. 403 ЦК України
сервітут визначає обсяг прав щодо
користування особою чужим майном.
Сервітут може бути встановлений на
певний строк або без визначення строку.
Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
не підлягає відчуженню. Сервітут не
позбавляє власника майна, щодо якого
він встановлений, права володіння,
користування та розпоряджання цим
майном.

Будь-яких доказів, які б свідчили
про припинення сервітуту відповідно до
приписів ст. 406 ЦК України в матеріалах
справи не міститься.

Доказів, які б свідчили про
відсутність боргу у відповідача перед
позивачем за наданим сервітутом у сумі
300.824 грн. 44 коп. матеріали справи не
містять та їх, всупереч вимогам ст. 33
ГПК України, скаржником суду не надано,
внаслідок чого місцевий суд підставне,
відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК
України стягнув з відповідача на
користь позивача 300.824 грн. 44 коп. -
боргу.

Не здійснення позивачем
державної реєстрацію права власності
на об'єкти сервітуту за спірним
договором не звільняє відповідача від
обов'язку з оплати наданого сервітуту,
оскільки Адміністрація є державним
комерційним підприємством,
зареєстрованим відповідно до чинного
законодавства України, а відповідно до
приписів ч. 2 ст. 74 ГК України та п. 4.2
Статуту Адміністрації, майно
державного комерційного підприємства
закріплюється за ним на праві
господарського відання. В будь-якому
разі усе майно, що знаходиться в
розпорядженні Адміністрації, належить
до державного майна, а згідно ч. 1 ст. 136
ГК України право господарського
відання є речовим правом суб'єкта
підприємництва, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом), з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим кодексом та іншими
законами. Отже, Адміністрація як особа,
у господарському віданні якої
знаходиться причали та на балансі якої
вони числяться, здійснює право
володіння, користування та
розпорядження цим майном.

Так як, Адміністрація здійснює
право володіння, користування та
розпорядження закріпленим за нею
майном, вона володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та має право відповідно
до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України вчиняти щодо
цього майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами у справі укладено договір
про встановлення сервітуту предметом
якого є встановлення виключного права
Сервітуарія та уповноважених ним осіб
на безстрокове, оплатне користування
Об'єктом сервітуту; обсягу сервітутних
прав; меж розповсюдження Обсягу
сервітутних прав на Об'єкт сервітуту.

Договір про встановлення
сервітуту підписано повноваженими
представниками сторін без будь-яких
зауважень та засвідчено їх печатками.

Відповідно до ст. 403 ЦК України
сервітут визначає обсяг прав щодо
користування особою чужим майном.
Сервітут може бути встановлений на
певний строк або без визначення строку.
Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
не підлягає відчуженню. Сервітут не
позбавляє власника майна, щодо якого
він встановлений, права володіння,
користування та розпоряджання цим
майном.

Будь-яких доказів, які б свідчили
про припинення сервітуту відповідно до
приписів ст. 406 ЦК України в матеріалах
справи не міститься.

Вищенаведене однозначно
свідчить про те, що не здійснення
позивачем державної реєстрації права
власності (управління) на об'єкти
сервітуту за договором не звільняє
відповідача від обов'язку виконання
своїх зобов'язань за цим договором,
оскільки цей договір не визнаний
недійсним в судовому порядку, а тому, в
силу вимог ст. 629 ЦК України, є
обов'язковим для виконання сторонами, і
зобов'язання за ним відповідно до
приписів ч. 1 ст. 193 ГК України мають
виконуватися належним чином,
відповідно до норм чинного
законодавства та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК
України боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У п. 5.2 договору сторонами
погоджено, що у разі порушення термінів
оплати наданого сервітуту відповідач
несе відповідальність у вигляді сплати
пені у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період
прострочення виконання грошових
зобов'язань, від суми прострочення, що
підлягає оплаті за кожен день
прострочення

Так як, згідно умов укладеного
договору відповідач повинний був
оплатити вищезазначені рахунки не
пізніше 10.02.2014 р., 10.03.2014 р., 10.04.2014 р.,
10.05.2014 р., відповідно, то позивач
підставне нарахував, а місцевий суд
стягнув з відповідача на користь
позивача: 9032 грн. 78 коп. - пені та 1625 грн.
69 коп. - 3% річних по кожному рахунку
окремо, оскільки надані останнім
розрахунки пені та річних перевірені
як місцевим, так і апеляційним судом та
є правильними і вірними та не оспорені
відповідачем ані в цілому, ані за їх
складовими.

Посилання скаржника на те, що
прокурором не було вказано жодних
обставин, пов'язаних з порушенням
інтересів держави з обґрунтуванням
необхідності захисту таких інтересів
є необґрунтованими та правомірно не
прийняті місцевим судом до уваги,
оскільки відповідно ч. 3 ст. 36-1 Закону
України «Про прокуратуру» підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів
справи, а саме із змісту позовної заяви,
прокурором чітко сформульовано
позовні вимоги, надано мотивацію таким
вимогам та детально обґрунтовано, які
підстави наявні для звернення із
відповідним позовом до суду, зокрема, у
позові зазначено, що спір який виник
зачіпає майнові інтереси держави в
особі органу державної виконавчої
влади - Міністерства, що повністю
відповідає вимогам п. 3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання участі
прокурора у розгляді справ,
підвідомчих господарським судам» № 2
від 16.02.2013 р. та відповідно до приписів
ч. 3 ст. 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» обумовлює необхідність
звернення прокурора до суду з метою
захисту майнових інтересів держави.

Відповідно до Положення про
Міністерство, затвердженого Указом
Президента України № 581/2011 від 12.05.2011 р.,
Міністерство здійснює державне
управління в галуззі транспорту,
здійснює відповідно до законодавства
функції з управління об'єктами
державної власності, майном
підприємств, установ, організацій, що
належать до сфери його управління,
забезпечує ефективне його
використання, здійснює внутрішній
фінансовий контроль, забезпечує
ефективне використання державного
майна підприємствами, установами та
організаціями, що належать до сфери
його управління та ін.

Відповідно до Закону України
"Про морські порти України",
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 04.03.2013 р. № 133-р "Про
погодження пропозиції щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту", наказу
Міністерства інфраструктури від
19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту та утворення
державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" було проведено реорганізацію
державних підприємств морського
транспорту, шляхом виділу стратегічних
об'єктів портової інфраструктури,
іншого майна, прав та обов'язків
стосовно них згідно розподільчих
балансів, та утворено, внаслідок
виділу, державне підприємство
"Адміністрація морських портів
України".

Пунктом 3 Наказу Міністерства
інфраструктури від 19.03.2013р. № 163
встановлено, що Адміністрація морських
портів України є правонаступником
державних підприємств морського
транспорту, зазначених у п. 1 цього
наказу, у частині майна, прав та
обов'язків відповідно до розподільчих
балансів. Після проведення державної
реєстрації Адміністрації морських
портів України головам Комісій
передати, а голові Адміністрації
морських портів України прийняти на
баланс майно, права та обов'язки
державних підприємств морського
транспорту, що реорганізуються, згідно
із затвердженими Міністерством
розподільчими балансами та актами
приймання-передачі.

З матеріалів справи вбачається,
що 13.06.2013 р. за актом приймання-передачі
до Адміністрації були передані основні
засоби згідно з розподільчим балансом
станом на 13.06.2013 р., внаслідок чого даний
спір безпосередньо зачіпає майнові
інтереси держави в особі органу
виконавчої влади Міністерства та
Адміністрації.

Згідно ч. 5 ст. 36-1 Закону України
«Про прокуратуру» за наявності
підстав, передбачених частинами другою
- четвертою цієї статті, з метою
представництва громадянина або
держави прокурор має право в порядку,
передбаченому процесуальним законом
звертатися до суду з позовами (заявами,
поданнями), визначивши самостійно
підстави для представництва в судах,
форму його здійснення.

Крім того, представництво
прокурором інтересів держави в суді є
його конституційним обов'язком,
визначеним у п. 2 ч. 1 ст. 121 Конституції
України, а тому необхідність звернення
прокурора до місцевого суду з метою
захисту прав та інтересів держави в
особі Адміністрації не залежить від
можливості самостійного подання нею
позову до суду, оскільки в даному
випадку порушуються інтереси держави,
внаслідок чого протилежні твердження
скаржника до уваги прийнятими бути не
можуть.

Твердження скаржника про те, що у
справі № 916/281/14 вже був вирішений спір
між тими ж сторонами, про той же предмет
і з тих же підстав, а тому позовні
вимоги підлягають залишенню без
розгляду є необґрунтованими та
правомірно не прийняті місцевим судом
до уваги, оскільки, як однозначно
вбачається з матеріалів справи,
предметом розгляду у справі № 916/281/14 з
відповідача на користь позивача
стягнуто борг у сумі 118.462 грн. 22 коп. за
листопад 2013 р. на підставі договору
сервітуту № КД-18491 від 13.06.2013 р., а
предметом розгляду даної справи №
916/2507/14 є стягнення з відповідача боргу
в сумі 300.824 грн. 44 коп. за період з січня
2014 р. по квітень 2014 р. (включно) на
підставі договору сервітуту №
533-П-ОДФ-14 від 30.01.2014 р., внаслідок чого
протилежні твердження скаржника не
можуть бути прийняті до уваги.

Правомірно, згідно зі ст. ст. 44, 49
ГПК України, судові витрати по справі
зі сплати судового збору місцевим
судом покладені на відповідача та з
останнього стягнуто до державного
бюджету України 6229 грн. 66 коп. судового
збору за розглянутий позов прокурора.

При викладених обставинах,
колегія суддів вважає, що рішення
місцевого суду прийнято з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, відповідає фактичним обставинам
і матеріалам справи, а підстави,
передбачені ст. 104 ГПК України, для його
зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105
ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Одеської області від 20.08.2014 року у
справі № 916/2507/14 - залишити без змін, а
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Українська Національна Стивідорна
Компанія" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови
виготовлено та підписано 17.10.2014 року.

Головуючий суддя:
Шевченко В.В.

Судді:
Головей В.М.

Ліпчанська Н.В.