КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2014 р. Справа№ 35/449

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників:

від позивача: представники -
Ведернікова О.С., Демидас Д.А. - за
довіреностями,

від відповідача: представник - Мицько
Р.М. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Рівнеазот"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 16.07.2014 р.

у справі № 35/449 (головуючий суддя
Літвінова М.Є., судді Грєхова О.А.,
Цюкало Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Рівнеазот", м. Рівне

до Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", м. Київ

про визнання договору №06/09-2055 поставки
природного газу від 23.12.2009 недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 р. Публічне акціонерне
товариство "Рівнеазот" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
визнання недійсним Договору №06/09-2055
поставки природного газу від 23.12.2009 р.,
укладеного між Відкритим акціонерним
товариством "Рівнеазот" та Дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України".

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачем був вчинений правочин на
вкрай невигідних умовах.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 16.07.2014 р. у справі №35/449 у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Рівнеазот" звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, таким що прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права за неповного
з'ясування обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач зазначає, що доводи,
викладені в ній, не спростовують
висновків суду першої інстанції,
оскаржуване судове рішення прийнято з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, відповідає
фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні від представника
позивача надійшло клопотання про
призначення судової економічної
експертизи для визначення того, чи була
економічно обґрунтованою ціна газу,
встановлена в договорі №06/09-2055 від
23.12.2009 р., чи була у позивача на момент
підписання договору, можливість
укласти договір поставки природного
газу з іншим постачальником.

Колегія суддів, розглянувши дане
клопотання відмовила в його
задоволенні як необґрунтованого.

Представники позивача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримали в повному обсязі, просили
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.12.2009 між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" (постачальник) та ВАТ
"Рівнеазот" (яке в подальшому
перейменоване на ПАТ "Рівнеазот")
(покупець) укладено договір №06/09-2055
поставки природного газу (Договір), з
протоколами розбіжностей від 23.12.2009 та
від 18.06.2010, які погоджені в редакції
покупця.

Згідно умовав Договору, постачальник
зобов'язується передати у власність
покупцю, а покупець - прийняти від
постачальника та оплатити природний
газ, в обсязі зазначеному в статті 2
цього Договору.

До Договору сторони уклали додаткову
угоду №1 від 10.03.2010, додаткову угоду №2
від 31.05.2010, №3 від 01.06.2010, №4 від 06.07.2010, №5
від 05.08.2010, №6 від 08.09.2010.

В якості підстав для недійсності
Договору позивачем визначено, що
укладення договору відбулось на вкрай
невигідних для ПАТ "Рівнеазот", таких ,
що суперечать вимогам чинного
законодавства умовах; підприємство
опинилось в ситуації, коли не мало
іншого вибору як погодитись на будь-які
умови задля відновлення постачання
газу, а тому волевиявлення щодо
укладення оспорюваного договору не
можна вважати вільним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7 1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29 травня 2013 року N 11 (далі - Постанова
№ 11) вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з абз. 5 п. 3.11 Постанови № 11
ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 ЦК України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах (зокрема, реалізації за низьку
оплату майна, що має значну цінність),
під впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

Позивач посилається на те, що через
відсутність виробництва, прибутків і
постійні витрати (на обслуговування
хімічного технологічного обладнання,
на забезпечення безперебійного
діяльності очисних споруд, на виплату
заробітної плати, тощо), підприємство
опинилось в ситуації, коли не мало
іншого вибору як погодитись на будь-які
умови задля відновлення постачання
газу, а тому волевиявлення щодо
укладення договору з ДК "Газ Україна"
НАК "Нафтогаз Україна" на поставку
природного газу не можливо вважати
вільним. Крім того, позивач зазначив, що
починаючи з 2000 року порушено
провадження у справі про банкрутство
ВАТ "Рівнеазот".

Однак, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
матеріали справи не містять жодного
доказу на підтвердження доводів
позивача.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Самі по собі посилання позивача в своїй
позовній заяві на те, що ним було
укладено спірний правочин під впливом
тяжкої обставини не є належним та
допустимим доказом на підтвердження
правової позиції позивача.

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Таким чином, сторони дійшли згоди щодо
всіх істотних умов спірного договору.

Щодо умов Договору, на думку позивача,
відповідно до яких обов'язки виникають
лише у покупця, колегія суддів звертає
увагу на те, що згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Позивач підписавши спірний договір
погодився з усіма його умовами.

Отже, позивачем не доведено належними
та допустимими доказами факту
укладення спірного правочину на вкрай
невигідних для ПАТ "Рівнеазот" та під
впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог, з даним
висновком погоджується і колегія
суддів, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Рівнеазот"
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 16.07.2014 року у справі № 35/449
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 35/449 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала