ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.Справа № 922/2266/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Жельне С.Ч. , Шатерніков М.І.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "Альта ЛТД", м.
Харків до Публічного АТ банк
"Меркурій" м. Харків про припинення
зобов'язань шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимогза участю
представників сторін:

Представник позивача, Демура І.Б.,
довіреність № б/н від 09.04.14р.;

Представник відповідача, Гендеровська
Ю.О., довіреність № 52 від 16.05.14р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма "Альта ЛТД", м.
Харків, звернувся до господарського
суду з позовом до відповідача -
Публічного АТ банк "Меркурій" м. Харків,
в якому просить суд:

1. Визнати незаконною відмову
Публічного АТ банк "Меркурій" м. Харків,
зарахувати зустрічні однорідні вимоги,
згідно заяви Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "Альта ЛТД", м.
Харків.

2. Припинити зобов"язання Товариства з
обмеженою відповідальністю фірми
"Альта ЛТД", м. Харків, перед Публічним
АТ банк "Меркурій", м. Харків, за
договором № 02/1-25К-24 невідновлювальної
кредитної лінії в національній валюті
України від 09.04.2012р. шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог за
договором банківського вкладу
(депозиту) "Класичний" № 1/423 від 09.04.2012р.

3. Покласти на відповідача судові
витрати.

Ухвалою господарського суду від 13
червня 2014 року прийнято вказану
позовну заяву до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду у відкритому судовому
засіданні на 23.06.2014р. об 11:45 год.

Ухвалою господарського суду від 14
серпня 2014 року для розгляду справи
призначено судову колегію.

Розпорядженням заступника голови
господарського суду від 14.08.2014р. для
розгляду справи № 922/2266/14 призначено
судову колегію у складі: головуючий
суддя Аюпова Р.М., судді Жельне С.Ч.,
Шатерніков М.І.

На виконання вимог ухвали суду,
представником позивача, в
обґрунтування позову, надавались
додаткові докази по справі (вх. №28343 від
13.08.2014р., № 29019 від 19.08.2014р., № 32452 від
18.09.2014р., № 32456 від 18.09.2014р., № 35246 від
08.10.2014р., № 35953 від 14.10.2014р.), які судом
досліджені та долучені до матеріалів
справи. Також представником позивача
надано клопотання про ознайомлення з
матеріалами справи (вх. № 35527 від
10.10.2014р.), які судом задовольняється.

У призначеному судовому засіданні
14.10.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні.

Представник відповідача у
призначеному судовому засіданні
14.10.2014р. проти позову заперечував. Через
канцелярію суду надав додаткові докази
по справі (вх. № 30120 від 02.09.2014р., № 26884
від 14.10.2014р.), які судом долучені до
матеріалів справи.

У судовому засіданні 14.10.2014р. сторони
наголосили на тому, що ними надані всі
необхідні для розгляду справи докази
та вважають за можливе розглянути
справу в даному судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, колегія суддів,
згідно ст. 75 ГПК України розглядає
справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 09 квітня
2012 року між ПАТ Банк "Меркурій"
(кредитор, відповідач) та ТОВ Фірмою
"Альта ЛТД" (позичальник, позивач) було
укладено Договір №02/1-25К-24
невідновлювальної кредитної лінії в
національній валюті України (далі -
договір №02/1-25К-24).

Відповідно до п.1.1. Договору №02/1-25К-24
ПАТ Банк "Меркурій" відкриває TOB Фірма
"Альта ЛТД" невідновлювальну кредитну
лінію в національній валюті України,
надає TOB Фірма "Альта ЛТД" кредитні
кошти за рахунок кредитної лінії на
умовах забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
використання.

У відповідності з додатковою угодою №15
до договору №02/1-25К-24, яка є невід'ємною
його частиною, ліміт кредитної лінії
складає 46000000,00 грн.

Пунктом 2 додаткової угоди №15 до
договору №02/1-25К-24 доповнено пункт 1.4, за
яким: кінцевий термін повернення
заборгованості за кредитною лінією - 27
березня 2014 року відповідно.

Згідно п.4.1. Договору №02/1-25К-24 виконання
TOB Фірма "Альта ЛТД" своїх зобов'язань
перед ПАТ Банк "Меркурій" за даним
договором забезпечує договір застави
майнових прав №02/2-08-64 від 09 квітня 2012
року.

На виконання п.4.1. договору №02/1-25К-24, 09
квітня 2012 року між ПАТ Банк "Меркурій"
та TOB Фірма "Альта ЛТД" було укладено
договір банківського вкладу (депозиту)
"Класичний" №1/423 (далі - Договір №1/423).

Згідно п.1.1. Договору №1/423 ПАТ Банк
"Меркурій" приймає від TOB Фірма "Альта
ЛТД" (вкладник, позивач) грошові кошти у
формі вкладу (депозиту) "Класичний" в
сумі 2500000,00 грн. на вкладний
(депозитний) рахунок та зобов'язується
виплачувати TOB Фірма "Альта ЛТД" суму
вкладу на умовах повернення,
визначених цим договором, а також
нараховані на вклад проценти у розмірі
та в порядку, установленим цим
договором.

Згодом вклад було збільшено до
загального розміру 46000000,00 грн.

Пунктом 1 додаткової угоди №5 до
договору №1/423 доповнено пункт 6.2., за
яким майнові права на вклад у розмірі
46000000,00 грн. передаються в заставу банку
для забезпечення виконання TOB Фірма
"Альта ЛТД" своїх зобов'язань за
договором №02/1-25К-24 невідновлювальної
кредитної лінії в національній валюті
України від 09 квітня 2012 року.

Пунктом 2 додаткової угоди №4 до
договору №1/423 доповнено пункт 1.2., за
яким термін виконання вкладу - 05 квітня
2014 року.

27 березня 2014 року TOB Фірма "Альта ЛТД"
було направлено ПАТ Банк "Меркурій"
заяву з проханням направити вклад у
розмірі 46000000,00 грн., що обліковуються за
договором банківського вкладу
депозиту "Класичний" №1/423 від 09 квітня
2012 року, на погашення кредитної лінії
за договором №02/1-25К-24
невідновлювальної кредитної лінії в
національній валюті України, строк
виконання зобов'язання за яким настав.

31 березня 2014 року ПАТ Банк «Меркурій»
на адресу TOB Фірма «АЛЬТА ЛТД» було
направлено вимогу про усунення
порушення та вимогу про погашення
заборгованості за договором №02/1-25К-24
невідновлювальної кредитної.

14 квітня 2014 року TOB Фірма "Альта ЛТД"
було подано через канцелярію ПАТ Банк
"Меркурій" заяву про припинення
Договору №02/1-25К-24 невідновлювальної
кредитної лінії в національній валюті
України від 09 квітня 2014 року шляхом
зарахування зустрічних однорідних
вимог.

05 травня 2014 року TOB Фірма "Альта ЛТД"
отримало від ПАТ Банк "Меркурій"
відповідь від 29 квітня 2014 року №2503/08, з
якої вбачається, що договір №02/1-25К-24
невідновлюваної кредитної лінії в
національній валюті не може бути
припинений шляхом зарахування
зустрічних вимог, посилаючись на п. 4 ч. 5
ст. 36 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб", за
яким під час тимчасової адміністрації
не здійснюється зарахування
зустрічних однорідних вимог.

Звертаючись до господарського суду з
відповідним позовом, позивач вважає, що
вимоги, які ПАТ Банк "Меркурій"
пред'явив TOB Фірма "Альта ЛТД", є
зустрічними однорідними та мають
однакову правову природу, оскільки у
ПАТ Банк "Меркурій" існує
заборгованість перед TOB Фірма "Альта
ЛТД" у тій самій сумі, що і у останнього.

В зв'язку з чим, TOB Фірма «Альта ЛТД»
просить суд припинити зобов"язання
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "Альта ЛТД"
перед Публічним АТ банк "Меркурій" за
договором № 02/1-25К-24 невідновлювальної
кредитної лінії в національній валюті
України від 09.04.2012р., шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог за
договором банківського вкладу
(депозиту) "Класичний" № 1/423 від 09.04.2012р.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, колегія суддів
виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до частини 4 статті 202
Цивільного кодексу України визначено,
що дво - чи багатостороннім правочином
є погоджена дія двох або більше сторін.

Зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом ( ч.1
ст. 598 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін.

Статтею 602 Цивільного кодексу України
встановлено, що не допускається
зарахування зустрічних вимог: 1) про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3)
щодо довічного утримання (догляду); 4) у
разі спливу позовної давності; 5) в
інших випадках, встановлених договором
або законом.

Аналогічні положення містить
Господарський кодекс України. Так,
відповідно до ч.3 ст 203 Господарського
кодексу України, господарське
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги, строк якої настав або строк
якої не визначений чи визначений
моментом витребування. Для зарахування
достатньо заяви однієї сторони.

Ст. 602 ЦК України встановлюють
обмеження щодо зарахування
зустрічних однорідних вимог.
Відповідно до норм п. 5 цієї статті не
допускається зарахування зустрічних
вимог в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Стаття 2 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" визначає, що
кредитором банку є юридична або
фізична особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Стаття 1 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
визначає, що цим Законом
встановлюються правові, фінансові та
організаційні засади функціонування
системи гарантування вкладів фізичних
осіб, повноваження Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб (далі - Фонд),
порядок виплати Фондом відшкодування
за вкладами, а також регулюються
відносини між Фондом, банками,
Національним банком України,
визначаються повноваження та функції
Фонду щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків. Відносини, що
виникають у зв'язку із створенням і
функціонуванням системи гарантування
вкладів фізичних осіб, виведенням
неплатоспроможних банків з ринку та
ліквідації банків, регулюються цим
Законом, іншими законами України,
нормативно-правовими актами Фонду та
Національного банку України.

Отже, норми наведеного закону
стосуються не лише вкладів фізичних
осіб, але і регулюють будь-які
відносини, які виникають у зв'язку із
виведенням неплатоспроможних банків з
ринку та ліквідації банків, в тому
числі відносини з клієнтами фізичними
особами, юридичними особами, іншими
учасниками господарської діяльності
банку.

Статті 1, 34 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
встановлюють, що тимчасова
адміністрація - це процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом. Фонд розпочинає процедуру
виведення неплатоспроможного банку з
ринку та здійснення тимчасової
адміністрації в банку на наступний
робочий день після офіційного
отримання рішення Національного банку
України про віднесення банку до
категорії неплатоспроможних.

Нормами статті 36 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" врегульовані наслідки
запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 ст. 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб" під час
тимчасової адміністрації не
здійснюється: задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку;
примусове стягнення коштів та майна
банку, звернення стягнення на майно
банку, накладення арешту на кошти та
майно банку; нарахування неустойки
(штрафів, пені), інших фінансових
(економічних) санкцій за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язань перед
кредиторами та зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів); зарахування зустрічних
однорідних вимог, якщо це може
призвести до порушення порядку
погашення вимог кредиторів,
встановленого цим законом, нарахування
відсотків за зобов'язанням банку перед
кредиторами.

Стаття 1 вказаного закону визначає, що
вкладником є фізична особа (крім
фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката.

Наведеною нормою закону встановлено
імперативний припис, що вкладником за
договорами банківського вкладу
(депозиту), банківського рахунку або
яка є власником іменного депозитного
сертифіката є виключно фізична особа.

Таким чином, дане виключення не
стосується здійснення операцій за
договорами банківського рахунку
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців.

Окрім зазначеного, колегія суддів
зазначає, що на даний час рішенням
Виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб №47
від 12.06.2014р. "Про початок ліквідації АТ
Банк "Меркурій" та призначення
уповноваженої особи Фонду на
ліквідацію" розпочато ліквідацію
Публічного акціонерного товариства
Банку "Меркурій" з 12 червня 2014р.

Стаття 44 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
визначає порядок ліквідації і
призначення уповноваженої особи Фонду.
Зокрема, Національний банк України
приймає рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку за пропозицією Фонду та з інших
підстав, передбачених Законом України
"Про банки і банківську діяльність".

Частиною 5 ст. 45 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" передбачено, що протягом 30 днів з
дня опублікування відомостей про
відкликання банківської ліцензії,
ліквідацію банку та призначення
уповноваженої особи Фонду кредитори
мають право заявити уповноваженій
особі Фонду про свої вимоги до банку.
Вимоги фізичних осіб-вкладників у
межах гарантованої Фондом суми
відшкодування за вкладами не
заявляються.

Відповідно до ч.1 ст. 46 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" уповноважена особа
Фонду від імені Фонду виконує функції з
ліквідації банку відповідно до цього
Закону та приступає до виконання своїх
обов'язків негайно після прийняття
Фондом рішення про призначення
уповноваженої особи Фонду.

Згідно ч.2 ст. 46 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" з дня призначення уповноваженої
особи Фонду:

1) припиняються всі повноваження
органів управління банку (загальних
зборів, спостережної ради і правління
(ради директорів)) та органів контролю
(ревізійної комісії та внутрішнього
аудиту). Якщо в банку, що ліквідується,
здійснювалася тимчасова
адміністрація, з дня прийняття рішення
про відкликання банківської ліцензії
та ліквідацію банку тимчасова
адміністрація банку припиняється;

2) банківська діяльність банку
завершується закінченням
технологічного циклу конкретних
операцій у разі, якщо це сприятиме
збереженню або збільшенню
ліквідаційної маси;

3) строк виконання всіх грошових
зобов'язань банку та зобов'язання щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів) вважається таким, що настав;

4) припиняється нарахування відсотків,
неустойки (штрафу, пені) та
застосування інших санкцій за всіма
видами заборгованості банку;

5) відомості про фінансове становище
банку перестають бути конфіденційними
чи становити банківську таємницю;

6) укладення правочинів, пов'язаних з
відчуженням майна банку чи передачею
його майна третім особам, допускається
в порядку, передбаченому статтею 51
цього Закону;

7) втрачають чинність публічні
обтяження чи обмеження на
розпорядження (у тому числі арешти)
будь-яким майном (коштами) банку.
Накладення нових обтяжень чи обмежень
на майно банку не допускається.

Відповідно до ч.3 ст. 46 Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" вимоги за зобов'язаннями
банку, що виникли під час проведення
ліквідації, можуть пред'являтися
тільки в межах ліквідаційної
процедури.

Стаття 52 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
визначає черговість та порядок
задоволення вимог до банку, оплата
витрат та здійснення платежів. Кошти,
одержані в результаті ліквідації та
реалізації майна банку, спрямовуються
уповноваженою особою Фонду на
задоволення вимог кредиторів у такій
черговості: зобов'язання, що виникли
внаслідок заподіяння шкоди життю та
здоров'ю громадян; грошові вимоги щодо
заробітної плати, що виникли із
зобов'язань банку перед працівниками
до прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку; вимоги Фонду, що виникли у
випадках, визначених цим Законом, у
тому числі щодо повернення цільової
позики банку, наданої протягом
здійснення тимчасової адміністрації з
метою забезпечення виплат відповідно
до пункту 1 частини шостої статті 36
цього Закону, та щодо покриття витрат
Фонду, передбачених у пункті 17 частини
п'ятої цього Закону; вимоги вкладників -
фізичних осіб у частині, що перевищує
суму, виплачену Фондом; вимоги
Національного банку України, що
виникли в результаті зниження вартості
застави, наданої для забезпечення
кредитів рефінансування; вимоги
фізичних осіб, платежі яких або платежі
на ім'я яких заблоковано (крім фізичних
осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності); інші вимоги, крім вимог за
субординованим боргом; вимоги за
субординованим боргом.

Отже, у будь-якому випадку в період
здійснення ліквідаційної процедури
ПАТ Банка "Меркурій" задоволення вимог
позивача має здійснюватись у порядку
задоволення вимог кредиторів до банку
та черговості, передбачених статтею 52
Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб", у
зв'язку з чим у задоволенні позовних
вимог необхідно відмовити, які
фактично є погашенням вимог кредитора
в порушення порядку статті 52 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб", що не припускає
задоволення вимог окремих кредиторів
поза межами ліквідаційної процедури.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
відмовляє в задоволені вимог про
припинення зобов'язань шляхом
зарахування зустрічних однорідних
вимог на підставі заяви компанії до
банку.

Водночас, колегія суддів також
зазначає, що рішенням господарського
суду Харківської області від 18.08.2014р. у
справі № 922/2455/14 позовні вимоги
задоволені повністю, стягнуто з ТОВ
«Альта ЛТД» на користь ПАТ банк
«Меркурій» заборгованість за
договором №02/1-25К-24 на не
відновлювальну кредитну лінію в
національній валюті України від
09.04.2012р. у розмірі 49808605,51 грн. на судові
витрати. Зазначеним рішенням суду
встановлено про неможливість
зарахування зустрічних однорідних
вимог на підставі заяви компанії до
банку та, відповідно, погашення шляхом
такого зарахування заявленої до
стягнення у даній справі суми боргу
компанії перед банком за укладеним між
ними кредитним договором.

Що стосується вимог щодо визнання
відмови банку зарахувати зустрічні
однорідні вимоги, згідно заяви
позивача, незаконною, колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Ст. 12 ГПК України встановлено, що
господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при
укладанні, зміні, розірванні і
виконанні господарських договорів, у
тому числі щодо приватизації майна, та
з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного
житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні
стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на
продукцію (товари), а також тарифів на
послуги (виконання робіт), якщо ці ціни
і тарифи відповідно до законодавства
не можуть бути встановлені за угодою
сторін;

спорів, що виникають із
публічно-правових відносин та
віднесені до компетенції
Конституційного Суду України та
адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких
відповідно до законів України та
міжнародних договорів України
віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів
Антимонопольного комітету України,
Рахункової палати з питань, віднесених
законодавчими актами до їх
компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних
відносин у спорах між юридичною особою
та її учасниками (засновниками,
акціонерами, членами), у тому числі
учасником, який вибув, а також між
учасниками (засновниками, акціонерами,
членами) юридичної особи, пов'язаними
із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності такої особи,
крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на
цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із
земельних відносин, в яких беруть
участь суб'єкти господарської
діяльності, за винятком тих, що
віднесено до компетенції
адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами
до боржника, стосовно якого порушено
справу про банкрутство, у тому числі
справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України;

8) справи за заявами про затвердження
планів санації боржника до порушення
справи про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

У відповідності до частини 1 статті 16
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Частиною 2 цієї статті визначені
способи захисту цивільних прав та
інтересів, а саме: визнання права,
визнання правочину недійсним,
припинення дії яка порушує право,
відновлення становища яке існувало до
порушення, примусове виконання
обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди, відшкодування
моральної шкоди, визнання незаконним
рішення, дій чи бездіяльності
державної влади, органу влади
автономної республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Дана норма кореспондується з
положеннями статті 20 Господарського
кодексу України, якою визначено
способи захисту прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів.

Відсутність правових підстав для
застосування способу захисту права,
обраного позивачем, а саме -
встановлення певного факту (визнання
незаконною відмови банку зарахувати
зустрічні однорідні вимоги, згідно
заяви позивача), випливає з того, що у
відповідності до статті 15, 16 Цивільного
кодексу України способи захисту права
по своїй суті - це правові заходи, за
допомогою яких у встановленому законом
порядку здійснюється відновлення
порушеного суб'єктивного права.
Натомість спосіб обраний позивачем до
такого результату (відновлення права)
привести не спроможний. Застосування
судом заходів, які не приводять до
захисту права неприпустимо, оскільки
не відповідає завданням суду
визначеним статті 2 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів", яка
передбачає, що суд, здійснюючи
правосуддя на засадах верховенства
права, забезпечує кожному право на
справедливий суд та повагу до інших
прав і свобод, гарантованих
Конституцією України і законами
України, а також міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, колегія суддів вважає за
необхідне, відмовити в задоволені цих
позовних вимог.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54
Господарського процесуального кодексу
України, позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що в задоволенні позову слід
відмовити повністю.

Господарський суд враховує, що
наведеної правової позиції
дотримується також ВСУ у Постанові у
справі № 57/216-10.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати в даній справі покладаються на
позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
Конституцією України; Законом України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб"; ст. ст. 11, 15, 16, 202, 598, 601, 602
Цивільного кодексу України, ст. ст. 20, 203
Господарського кодексу України, ст. ст.
1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 54, 65, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

Повне рішення складено 17.10.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М.
Аюпова С.Ч. Жельне М.І. Шатерніков

справа № 922/2266/14