ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року Справа № 924/645/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Мележик Н.І. (доповідача),

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу
Публічного акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

на рішення
господарського суду Хмельницької

області від 02.07.2014 року

та постанову
Рівненського апеляційного

господарського суду від 06.08.2014 року

у справі №
924/645/14

господарського суду
Хмельницької області

за позовом
Публічного акціонерного товариства

"Національна акціонерна компанія

"Нафтогаз України"

до
Комунального підприємства теплових

мереж Дунаєвецької міської ради

про
стягнення грошових коштів

за участю представників:

позивача -
Пількевича В.В.

відповідача - не
з"явились

В С Т А Н О В И В:

В травні 2014 року Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" звернулось
до господарського суду Хмельницької
області з позовом до Комунального
підприємства теплових мереж
Дунаєвецької міської ради про
стягнення 358 102,81 грн. основного боргу, 31
038,59 грн. пені, 4 983,72 грн. інфляційних
витрат, 3 % річних в сумі 6790,70 грн.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 02.07.2014 року
(суддя Димбовський В.В.), залишеним без
змін постановою Рівненського
апеляційного господарського суду від
06.08.2014 року (судді: Олексюк Г.Є., Маціщук
А.В., Гулова А.Г.), позов задоволено
частково; стягнуто з відповідача на
користь позивача 358 102,81 грн. основного
боргу, 15 136,40 грн. пені, 2775,03 грн.
інфляційних витрат, 3 % річних в сумі 6
629,13 грн. та 7 955,60 грн. витрат по оплаті
судового збору; в частині стягнення з
відповідача 15 902,19 грн. пені, 2208,69 грн.
інфляційних витрат та 3 % річних в сумі
161,57 грн. відмовлено.

В касаційній скарзі ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення місцевого та
постанову апеляційного господарських
судів в частині відмови в задоволенні
позову про стягнення 15 902,19 грн. пені та
прийняти в цій частині нове рішення про
задоволення позовних вимог. При цьому,
скаржник послався на те, що відсутність
вини відповідача у виникненні боргу і
його важкий фінансовий стан не є
винятковими випадками в розумінні ст.
233 Господарського кодексу України та п.
3 ст. 83 ГПК України та підставами для
зменшення неустойки.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, юридичну оцінку її
обставин та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
господарськими судами першої й
апеляційної інстанцій норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог,
суди попередніх інстанцій встановили,
що 28.12.2012 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавцем) та Комунальним
підприємством теплових мереж
Дунаєвецької міської ради (покупцем)
укладено договір купівлі-продажу
природного газу № 13/3046-БО-34, згідно
якого продавець зобов'язався передати
у власність покупця у 2013 році природний
газ, ввезений на митну територію
України ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний
газ, видобутий на території України
підприємствами, які не підпадають під
дію статті 10 Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу",
а покупець зобов'язався прийняти та
оплатити спожитий природний газ.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
місяцем продажу газу, покупець
зобов'язується надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газотранспортного
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у яких
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язується повернути
покупцеві та газотранспортному
підприємству по одному примірнику
оригіналу акта, підписаного
уповноваженим представником та
скріплений печаткою, або надати в
письмовій формі мотивовану відмову від
його підписання. Акти є підставою для
остаточних розрахунків.

Оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100 %
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

Згідно п. 7.2 договору у разі невиконання
покупцем умов пункту 6.1. цього договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення платежу.

Строк, у межах якого сторони можуть
звернутися до суду з вимогою про захист
своїх прав за цим договором (строк
позовної давності), у тому числі щодо
стягнення основної заборгованості,
штрафів, пені, відсотків річних,
інфляційних нарахувань,
встановлюється тривалістю у 5 років (п.
9.3 договору).

Позивач повністю виконав взяті на себе
зобов'язання щодо поставки природного
газу в період з січня по квітень і з
жовтня по грудень 2013 року на суму 2 400
626,39 грн., що підтверджується наявними в
матеріалах справи актами
передачі-приймання та сторонами не
оспорюється.

Відповідач, в свою чергу, частково
розрахувався за спожитий газ в сумі
2042523,58 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані несплатою
відповідачем у визначені договором
строки вартості спожитого газу на суму
358 102,81 грн. Крім того, за прострочення
виконання грошового зобов"язання
позивачем заявлено вимоги про
стягнення 31 038,59 грн. пені, 4 983,72 грн.
інфляційних витрат та 3 % річних в сумі 6
790,70 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 ЦК
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 265 ГК України та статтею 655 ЦК
України передбачено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно статей 525, 526, 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
місцевий господарський суд, з
висновками якого погодилась
апеляційна інстанція, обгрунтовано
вказав на порушення відповідачем умов
договору щодо своєчасної оплати
вартості газу в сумі 358 102,81 грн. та
можливість притягнення його до
відповідальності, передбаченої
пунктом 7.2. договору і статтею 625 ЦК
України, щодо стягнення 15136,40 грн. пені, 2
775,03 грн. інфляційних витрат, 3 % річних в
сумі 6 629,13 грн. за прострочення
виконання грошового зобов"язання.

При цьому, суди першої й апеляційної
інстанцій, погоджуючись з наявністю
факту неналежного виконання
відповідачем договірних зобов'язань,
наслідком чого є нарахування пені,
інфляційних витрат та 3 % річних,
перевірили суми заявлених до стягнення
грошових коштів, обчислених позивачем
без врахування днів, в яких мало місце
часткове погашення суми основного
боргу по кожному спірному періоду.

Разом з тим, перевіряючи правильність
здійсненого позивачем розрахунку пені,
господарські суди попередніх
інстанцій дійшли обгрунтованого
висновку про те, що належний до
стягнення з відповідача розмір пені
становить 30 272,80 грн.

Крім того, використовуючи право,
передбачене пунктом 3 частини 1 статті 83
ГПК України, судом зменшено належну до
стягнення суму пені до 15136,40 грн.

Судова колегія вважає такі висновки
місцевого й апеляційного
господарських судів правильними з
огляду на наступне.

В силу частини 1 статті 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 1 статті 233 цього ж Кодексу
закріплено, що суд має право зменшити
розмір санкцій, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора. При
цьому, повинно бути взято до уваги
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України
встановлено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому,
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

Статтею 83 ГПК України надано
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається,
що зменшення розміру заявленої до
стягнення пені та штрафу є правом суду,
а за відсутності переліку таких
виняткових обставин, господарський
суд, оцінивши надані сторонами докази
та обставини справи у їх сукупності, на
власний розсуд вирішує питання про
наявність або відсутність у кожному
конкретному випадку обставин, за яких
можливе зменшення пені та штрафу.

Таким чином, вирішення питання про
зменшення неустойки та розмір, до якого
вона підлягає зменшенню, закон
відносить на розсуд суду.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України"
зазначено, що вирішуючи, в тому числі й
з власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеня виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків), тощо.

Крім того, у п. 7 оглядового листа Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань (за матеріалами
справ, розглянутих у касаційному
порядку ВГСУ)" від 29.04.2013р. №01-06/767/2013
зазначено: положеннями частини першої
статті 233 ГК України передбачено, що у
разі, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно зі
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому,
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Приймаючи рішення про зменшення
розміру неустойки (пені та штрафу) на 50
%, господарські суди попередніх
інстанцій прийняли до уваги ступінь
виконання основного зобов'язання;
важливість збереження господарської
діяльності відповідача, як
підприємства; невідшкодування
відповідачеві різниці в тарифах на
теплову енергію, а також обставини
наявності заборгованості населення й
інших споживачів газу перед
відповідачем за спожиті комунальні
послуги.

Відтак, суди першої та апеляційної
інстанцій повно встановили всі істотні
для справи обставини, правильно
застосували ст. 551 Цивільного кодексу
України та ст. 233 Господарського
кодексу України та прийшли до вірного
висновку про наявність обставин, за
яких можливе зменшення стягнутої пені
до 15 136,40 грн.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив строк
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Водночас, зважаючи на неправильно
здійснений позивачем розрахунок 3%
річних та інфляційних витрат,
господарськими судами частково
задоволено позовні вимоги в цих
частинах.

Разом з тим, враховуючи, що скаржником
не оскаржуються судові акти попередніх
інстанцій щодо стягнення основного
боргу, 3 % річних та інфляційних витрат,
а скарга стосується лише правомірності
зменшення судами суми пені, оцінку якої
здійснено вище, тому в цих частинах
вони не перевіряються судом касаційної
інстанції.

Відтак, під час розгляду справи
фактичні її обставини встановлені
господарськими судами на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
дослідження поданих сторонами доказів,
висновки судів першої й апеляційної
інстанцій відповідають цим обставинам,
їм дана належна юридична оцінка з
правильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо
обгрунтованості позовних вимог в
частині стягнення з відповідача 31 038,59
грн. пені та безпідставного зменшення
цієї суми не заслуговують на увагу,
оскільки таке право передбачено
статтею 83 ГПК України.

За таких обставин, прийняте рішення
суду першої та постанова апеляційної
інстанцій відповідають матеріалам
справи та вимогам закону, а тому судові
акти слід залишити без змін, а
касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 06.08.2014 року у
справі № 924/645/14 залишити без змін.

Головуючий суддяІ.А. Плюшко СуддіН.І.
Мележик С.С. Самусенко