КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р. Справа№ 910/10075/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

За участю секретаря судового засідання
Ворони В.В.

представників сторін:

від позивача - Брайко М.В., дов. № 26
від 11.12.2013 року;

від відповідача - Ільїна В.Ю., дов.
№ 1103 від 20.09.2013 року.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Фізичної
особи-підприємця

ОСОБА_4

на рішення Господарського суду
міста Києва

від 18.07.2014 року

у справі № 910/10075/14 (суддя
Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аквавит»

до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 42 798,27 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.07.2014 року по справі № 910/10075/14
позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Аквавит»
34 765,50 грн. основного боргу, 5 649,97 грн.
пені, 1 235,52 грн. трьох відсотків річних,
1147,28 грн. інфляційних втрат та 1 827,00
витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду міста Києва від
18.07.2014 року по справі № 910/10075/14 змінити в
частині стягнення з останнього на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аквавит» основного
боргу в розмірі 34 765,50 грн. Стягнути з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аквавит» 22 152,78 грн.
основного боргу. Стягнути з Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Аквавит» на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 судовий збір
за подання апеляційної скарги в
розмірі 913,50 грн.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.08.2014 року
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 06.10.2014 року.

У судовому засіданні 06.10.2014 року було
оголошено перерву в розгляді справи до
14.10.2014 року.

10.10.2014 року через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Аквавит»
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому позивач просить апеляційну
скаргу залишити без задоволення, а
рішення - без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
повного, всебічного та правильного
вирішення справи, а також невірно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, що призвело до
прийняття невірного рішення по суті
спору.

Представник Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 у поясненнях, наданих у судовому
засіданні, підтримав доводи, викладені
в його апеляційній скарзі, просив суд
рішення Господарського суду міста
Києва від 18.07.2014 року по справі № 910/10075/14
змінити в частині стягнення з
останнього на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Аквавит»
основного боргу в розмірі 34 765,50 грн.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Аквавит»
22 152,78 грн. основного боргу. Стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аквавит» на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
судовий збір за подання апеляційної
скарги в розмірі 913,50 грн.

Представник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аквавит» у
поясненнях, наданих у судовому
засіданні, заперечував проти доводів
апелянта, викладених в апеляційній
скарзі, просив суд відмовити в
задоволенні скарги та залишити без
змін оскаржуване судове рішення
місцевого господарського суду як таке,
що прийняте з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

08.10.2010 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Аквавит» (далі -
позивач, постачальник, ТОВ «Аквавит»)
та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(далі - відповідач, покупець, ФО-П
ОСОБА_4) укладено договір поставки № 479
(далі - Договір).

За умовами Договору постачальник
зобов'язується поставити і передати у
власність покупця товар у
відповідності з поданими покупцем
замовленнями, а покупець
зобов'язується прийняти та своєчасно
сплачувати його вартість на умовах
даного договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що
покупець перераховує кошти за
поставлену партію товару після спливу
30 банківських днів з моменту отримання
товару.

Позивач здійснив поставку відповідачу
товару за Договором на загальну суму 34
765,50 грн., що підтверджується наступними
видатковими накладними (а.с. 20-26):

- № 4038 від 21.12.2012 року на суму 5 923,80
грн.,

- № 4039 від 21.12.2012 року на сум 6 226,32
грн.,

- № 4043 від 21.12.2012 року на суму 8 757,18
грн.,

- № 4044 від 21.12.2012 року на суму 1 377,90
грн.,

- № 4045 від 21.12.2012 року на суму 462,60
грн.,

- № 4050 від 21.12.2012 року на суму 4 328,82
грн.,

- № 4316 від 24.12.2012 року на суму 5 445,00
грн.,

- № 5903 від 29.12.2012 року на суму 971,70
грн.,

- № 5908 від 29.12.2012 року на суму 1 272,18
грн.

Крім того, поставка товару також
підтверджується товарно-транспортними
накладними (а.с. 41-49), а отримання
відповідачем вказаного товару
підтверджується довіреністю (а.с. 27).

Позивач звертає увагу, що відповідач
свої зобов'язання з оплати товару за
Договором не виконав, у зв'язку з чим, у
останнього виникла заборгованість
перед позивачем у розмірі 34 765,50 грн.

Враховуючи вказане, позивач звернувся
до суду з позовом про стягнення з
відповідача на його користь 42 798,27 грн.,
з яких: 34 765,50 грн. основного боргу, 5 649,97
грн. пені, 1 235,52 грн. 3% річних, 1 147,28 грн.
інфляційних втрат.

Враховуючи відсутність доказів про
погашення заборгованості суд першої
інстанції дійшов висновку про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Колегія суддів не може погодитися з
даним висновком суду першої інстанції
у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України
договір є однією з підстав виникнення
зобов'язань та є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
- п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем, на підтвердження
часткового погашення заборгованості,
до апеляційної скарги додано платіжні
доручення:

- № П10137 від 26.07.2013 року на суму 5 923,80
грн., з призначенням платежу «…згідно
накладної № 4038»;

- № П10703 від 07.08.2013 року на суму 462,60
грн., з призначенням платежу «…згідно
накладної № 4045»;

- №П11579 від 13.09.2013 року на суму 6 226,32
грн., з призначенням платежу «…згідно
накладної № 4039».

Вказані платіжні доручення не
надавалися до суду першої інстанції.

Позивач зазначає, що кошти сплачені за
вказаними платіжними дорученнями були
ним зараховані в рахунок інших
поставок за накладними, які не є
предметом даного спору, у зв'язку з чим,
позивач не надав інформацію суду про
вказані платежі.

Судова колегія вважає безпідставним
таке зарахування позивачем, оскільки,
по-перше, у Договорі не встановлено
черговості зарахування сум сплати
незалежно від призначення платежу,
по-друге, у призначенні платежу чітко
встановлено за яку видаткову накладну
сплачується відповідна сума. Таким
чином у позивача не було правових
підстав для зміни призначення платежу,
визначеного відповідачем у платіжному
дорученні.

Представник відповідача не був
присутнім у судових засіданнях в суді
першої інстанції, проте подавав до суду
клопотання про відкладення розгляду
спору, у зв'язку з неможливістю прибути
у судове засідання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що суд першої інстанції міг
витребувати від сторін, зокрема,
позивача виписки з свого рахунку
стосовно фінансових операцій між
сторонами.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Частиною 2 статті 101
ГПК України передбачено, що
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Враховуючи вказане вище, судова
колегія вважає за необхідне розглядати
вказану справу з урахуванням поданих
апелянтом платіжних доручень.

Матеріалами справи підтверджується
поставка позивачем відповідачу товару
за Договором на загальну суму 34 765,50 грн.

Відповідачем, згідно платіжних
доручень № П10137 від 26.07.2013 року на суму 5
923,80 грн., № П10703 від 07.08.2013 року на суму
462,60 грн., № П11579 від 13.09.2013 року на суму 6
226,32 грн. було погашено заборгованість
на суму 12 612,72 грн.

З огляду на вказане, колегія суддів
дійшла висновку, що за відповідачем
рухається заборгованість по сплаті
товару в сумі 22 152,78 грн. (34 765,50 грн.-12 612,72
грн.), яка підлягає до стягнення на
користь позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача пені у розмірі 5 649,97 грн. за
період з 06.02.2013 року по 14.04.2014 року,
колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу
України передбачено, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230
Господарського кодексу України,
передбачено, зокрема, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, що передбачено ст. 3 даного Закону.

Частиною 6 ст. 232 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу
України позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 6.6 Договору (з урахуванням
протоколу розбіжностей до договору
поставки № 479 від 08.10.2010 року), у випадку
порушення покупцем строків оплати,
покупець оплачує постачальникові
неустойку у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від простроченої
суми за кожен день прострочення.
Неустойка сплачується за весь період
невиконання або неналежного виконання
покупцем своїх зобов'язань включаючи
день повного розрахунку за поставлений
товар.

Колегія суддів вказує, по-перше, на
невідповідність розрахунку пені
строкам, передбаченим ч. 6 ст. 232
Господарського процесуального кодексу
України та п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного
кодексу України, по-друге, на
необхідність врахування строків за
погашеними видатковими накладними.

Оскільки позов було подано через
поштове відділення 21.05.2014 року, про що
свідчить відтиск печатки на конверті
(а.с. 29) та роздруківка з офіційного
веб-сайту Укрпошти, то з урахуванням
позовної давності розрахунок пені
повинен починатися за рік до подання
позову, тобто з 21.05.2013 року та
закінчуватися з урахуванням
шестимісячного строку з якого повинно
починатися таке нарахування.

Враховуючи наявність заборгованості,
провівши арифметичний розрахунок з
урахуванням вірних строків
нарахування пені та часткової сплати
основної заборгованості, колегія
суддів дійшла висновку про часткове
задоволення позовних вимог у цій
частині та стягнення з відповідача на
користь позивача пені за період з 21.05.2013
року по 26.07.2013 року (видаткова накладна
№ 4038, яка сплачена платіжним
дорученням № П10137 від 26.07.2013 року), по
06.08.2013 року (видаткові накладі № 4039, №
4043, № 4044, № 4045, № 4050), по 07.08.2013 року
(видаткова накладна № 4316), по 13.08.2013 року
(видаткові накладі № 5903, № 5908) у розмірі
1 039,94 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
з відповідача 1 235,52 грн. 3% річних, 1 147,28
грн. інфляційних втрат за період з
06.02.2013 року по 14.04.2014 року колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи наявність заборгованості,
провівши арифметичний розрахунок з
урахуванням вірних строків
нарахування 3 % річних, інфляційних
втрат та часткової сплати основної
заборгованості, колегія суддів дійшла
висновку про часткове задоволення
позовних вимог у цій частині та
стягнення з відповідача на користь
позивача 3 % річних за період з 06.02.2013
року по 14.04.2014 року (видаткові накладні
№ 4038 по 26.07.2013 року, № 4039 по 13.09.2013 року,
№ 4045 по 07.08.2013 року) у розмірі 989,46 грн. 3 %
річних та 630,93 грн. інфляційних втрат.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про стягнення з
відповідача на користь позивача 22 152,78
грн. основного боргу, 1 039,94 грн. пені, 989,46
грн. трьох відсотків річних, 630,93 грн.
інфляційних втрат. В іншій частині
позову слід відмовити.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини справи, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 в
апеляційній скарзі, знайшли
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду міста
Києва від 18.07.2014 року по справі № 910/10075/14
прийнято з неповним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
підлягає задоволенню, а судове рішення
частковому скасуванню в частині
розрахунку стягнутих сум.

У зв'язку з задоволенням апеляційної
скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на Товариство з обмеженою
відповідальністю «Аквавит».

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 18.07.2014 року по справі №
910/10075/14 скасувати частково.

3. Викласти резолютивну частину
рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аквавит» (49083, м.
Дніпропетровськ, вул. Собінова 1, ) 22 152,78 грн. (двадцять дві
тисячі сто п'ятдесят дві грн. 78 коп.)
основного боргу, 1 039,94 грн. (одна тисяча
тридцять дев'ять грн. 94 коп.) пені, 989,46
грн. (дев'ятсот вісімдесят дев'ять грн. 46
коп.) трьох відсотків річних, 630,93 грн.
(шістсот тридцять грн. 93 коп.)
інфляційних втрат та 1 059,24 (одну тисячу
п'ятдесят дев'ять грн. 24 коп.) витрат по
сплаті судового збору за подання
позовної заяви.

В іншій частині позову відмовити.»

4. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Аквавит»
(49083, м. Дніпропетровськ, вул. Собінова 1,
) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, код
НОМЕР_1) 913,50 (дев'ятсот тринадцять грн. 50
коп.) витрат по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги.

5. Доручити видачу наказу на
виконання даної постанови
Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/10075/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

7. Постанова набирає законної сили
з моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
Б.О. Ткаченко

Судді
О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко

Повний текст рішення складено 20.10.2014
року.