м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»,
до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ, код
про стягнення 300 354,61 грн.
Суддя Любченко М.О.
Представники сторін:
від позивача: Дзюба Г.Є. - по дов.,
Форонтова-Гуз Г.Д. - по дов.
від відповідача: не з'явився
СУТЬ СПРАВИ:
Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»,
м.Горлівка звернулось до
господарського суду міста Києва із
позовом до відповідача, Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ про
стягнення 300 354,61 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 умов
договору №529 від 01.01.2011р. поставки в
частині здійснення оплати
поставленого товару у строки,
передбачені договором, що стало
підставою для звернення до суду з
розглядуваним позовом.
15.10.2014р. до господарського суду
надійшла заява №395 від 13.10.2014р.
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
про збільшення позовних вимог, в якій
позивач просив стягнути з відповідача
заборгованість в розмірі 377 152,46 грн. При
цьому, обґрунтовуючи своє клопотання,
заявник посилався на порушення ОСОБА_1
умов договору №529 від 01.01.2011р., в
результаті чого у останнього виникла
заборгованість в сумі 300 354,61 грн. та
договору №743 від 01.07.2012р.,
заборгованість за яким складає 76 797,95
Наразі, заява №395 від 13.10.2014р. позивача
судом до уваги не приймається та судом
розглядаються позовні вимоги, які
викладені у позовній заяві №П-51/Ф від
11.08.2014р., з огляду на наступне.
Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі, зокрема, збільшити розмір
Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру (п.3.11
Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Згідно з п.3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення. Підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги щодо захисту
права та охоронюваного законом
Наразі, як вбачається зі змісту
позовної заяви, позивачем було
заявлено позовні вимоги, підставою
яких визначено порушення відповідачем
саме умов договору №529 від 01.01.2011р.
Отже, останнім відповідно до приписів
чинного господарського процесуального
законодавства могло бути подано заяву
про збільшення майнових вимог, що
ґрунтуються саме на порушенні
господарського порядку у
правовідносинах сторін, що виникли
саме з вказаного правочину, тоді як
заяву про збільшення позовних вимог на
76 797,85 грн., тобто до 377 152,46 грн.,
обґрунтовано зовсім іншими
обставинами, а саме порушенням умов
іншого договору №743 від 01.07.2012р., що
фактично свідчить про подання
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
Таким чином, господарський суд,
розцінює заяву №395 від 13.10.2014р.
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
як подання нового позову, що не
відповідає приписам ст.22
Господарського процесуального кодексу
Отже, враховуючи наведене вище,
заява №395 від 13.10.2014р. залишена без
задоволення, а судом розглядаються
первісні позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Баядера
Відповідач у судові засідання
10.09.2014р. та 22.10.2014р. не з'явився, відзиву
на позов не надав, всіма правами, що
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України не
скористався, правової позиції по суті
спору не висловив. При цьому, за
висновками суду, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 був належним
чином повідомлений про час та місце
вирішення справи з огляду на таке.
За приписами ст.65 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається учасникам судового
процесу за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від
15.03.2007р. Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.
Статтею 29 Цивільного кодексу України
встановлено, що місцем проживання
фізичної особи є житло, в якому вона
проживає постійно або тимчасово.
У ст.1 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» зазначено, що місце
проживання фізичної особи - це
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо) у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово, що
знаходиться за певною адресою, за якою
здійснюється зв'язок з фізичною особою
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
Єдиний державний реєстр створюється з
метою забезпечення державних органів,
а також учасників цивільного обороту
достовірною інформацією про юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців з
Єдиного державного реєстру.
За змістом наявного у матеріалах
справи витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцем проживання
відповідача на теперішній час є:
На вказану адресу судом на виконання
приписів Господарського
процесуального кодексу України було
скеровано ухвали від 26.08.2014р. та від
10.09.2014р. з метою повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи.
Направлена судом кореспонденція була
вручена 30.08.2014р. та 18.09.2014р. відповідачу,
що підтверджується наявними в
матеріалах справи поштовими
Приймаючи до уваги направлення
господарським судом поштової
кореспонденції за адресою Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, яка наявна в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців, а
також наявність в матеріалах справи
доказів отримання відповідачем
судової кориспонденції, суд дійшов
висновку про належне повідомлення
відповідача про дату, час і місце
розгляду справи.
Наразі, з огляду на неявку відповідача
в судові засідання, господарський суд
враховує, що за змістом ст.22
Господарського процесуального кодексу
України прийняття участі у судовому
засіданні є правом сторони. При цьому,
норми вказаної статті зобов'язують
сторони добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
За висновками суду, з 30.08.2014р. (дата
отримання ухвали про порушення
провадження) у Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 було достатньо
часу для підготування своєї правової
позиції по суті спору та представлення
витребуваних судом документів.
Крім того, судом також враховано, що
ухвалами від 26.08.2014р. та від 10.09.2014р. явка
сторін у судове засідання обов'язковою
не визнавалась.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
незважаючи на те, що відповідач в
процесі розгляду справи так і не
скористався правами, передбаченими
Господарським процесуальним кодексом
України, за висновками суду, у
матеріалах справи достатньо
документів, які мають значення для
правильного вирішення спору, внаслідок
чого справа може бути розглянута за
наявними у ній документами відповідно
до вимог ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, а
неявка вказаного учасника судового
спору не перешкоджає вирішенню справи
по суті.

Наразі, судом також враховано
відсутність у матеріалах справи
клопотань вказаного учасника спору про
відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача, дослідивши всі представлені
учасниками судового процесу докази,
господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.

Згідно ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ст.712 Цивільного
кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
01.01.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
(постачальник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 було
укладено договір №529 поставки товару,
згідно з п.1.1 якого постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця товар у відповідності з
поданими покупцем замовленнями, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та своєчасно сплачувати його вартість
на умовах договору.

Зі змісту п.4.1 договору №529 від 01.01.2011р.
вбачається, що вартість партії товару
визначається в накладних.

За умовами укладеного між сторонами
правочину останній діє з моменту його
підписання сторонами до 21.12.2011р., а у
частині невиконаних зобов'язань - до
повного їх виконання. Якщо за місяць до
закінчення календарного строку дії
договору жодна сторона письмово не
повідомить одна одну про припинення
дії правочину, останній вважається
пролонгованим кожного разу на один рік
і на тих саме умовах (п.п.7.1, 7.2 договору
№529 від 01.01.2011р.).

Ухвалою від 10.09.2014р. було зобов'язано
сторін надати пояснення стосовно
строку дії договору №529 від 01.01.2011р.

У поясненнях без номеру та дати, що
надійшли до господарського суду
17.10.2014р., позивачем було зазначено, що
від відповідача жодного разу не
надходило заяв чи повідомлень про
припинення дії договору №529 від
01.01.2011р., а отже останній є
пролонгованим відповідно до п.7.2
правочину.

Відповідачем вимог господарського
суду виконано не було, факт
автоматичної пролонгації договору №529
від 01.01.2011р. не заперечено. При цьому, як
вже зазначалось, вказану вище ухвалу
відповідачем було отримано 18.09.2014р., а
отже у вказаного учасника судового
процесу було достатньо часу для
виконання вимог суду та висловлення
своєї правової позиції по справі.

Таким чином, враховуючи наведене, суд
дійшов висновку, що спірні
правовідносини виникли саме в період
дії договору №529 від 01.01.2011р.

За своїм змістом та правовою природою
укладений між сторонами правочин є
договором поставки, який підпадає під
правове регулювання норм статті 712
Цивільного кодексу України та статей
264-271 Господарського кодексу України. В
частині, що не суперечить договору, до
вказаного правочину також
застосовуються норми Цивільного
кодексу України, які регулюють правила
купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного
кодексу України).

З огляду на встановлений ст.204
Цивільного кодексу України принцип
правомірності правочину, суд приймає
до уваги договір №529 від 01.01.2011р. як
належну підставу у розумінні норм ст.11
названого Кодексу України для
виникнення у позивача та відповідача
взаємних цивільних прав та обов'язків з
постачання товару.

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу
України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України
передбачено, що продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

У п.2.9 договору №529 від 01.01.2011р.
контрагенти погодили, що поставка
товару здійснюється з застосуванням
Інкотемс-2000р. в обсягу, необхідному для
виконання умов договору на умовах DDP -
склад покупця.

Право власності на товар переходить до
покупця з моменту підписання
уповноваженими представниками сторін
накладної, яка засвідчує момент
передачі товару (п.1.3 договору №529 від
01.01.2011р.).

Пунктом 2.8 спірного правочину
передбачено право покупця повернути
товар, який не користується попитом, чи
товар, термін придатності якого до
споживання сплинув.

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи видаткових накладних, у період з
30.01.2014р. по 18.06.2014р. позивачем було
поставлено відповідачу товар, а саме
алкогольні напої на загальну суму 306
368,28 грн. Наведені видаткові накладні
підписано представниками обох сторін
без жодних зауважень та заперечень та
скріплено печатками господарських
товариств.

Виходячи зі змісту вказаних
документів, останні було складено на
підставі правочину №2788-11 від 01.01.2011р.

Ухвалами від 26.08.2014р. та від 10.09.2014р.
судом було зобов'язано сторін надати
договір №2788-11 від 01.01.2011р., докази
здійснення поставки товару саме на
виконання умов договору №529 від 01.01.2011р.
поставки товару. Одночасно,
відповідача було зобов'язано надати
заперечення (у разі наявності) щодо
отримання від позивача продукції саме
за договором №529 від 01.01.2011р.

Позивач у поясненнях без номеру та
дати, що надійшли до господарського
суду 17.10.2014р., та у судовому засіданні
22.10.2014р. зазначив, що договір №2788-11 від
01.01.2011р. між сторонами не укладався, а
№2788-11 - це лише обліковий номер
договору від 01.01.20111р. у документації
постачальника, а інших, окрім договорів
№529 від 01.01.2011р. та №743 від 01.07.2012р.,
поставки товару сторонами не
укладалось.

Відповідач, незважаючи на приписи ст.124
Конституції України, ст.ст.4-5, 115
Господарського процесуального кодексу
України, ч.2 ст.13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів»,
відповідно до яких судові рішення, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України, вимог суду
не виконав, факту отримання від
заявника товару саме за договором №529
від 01.01.2011р. не спростував.

Оцінюючи представлені позивачем в
обґрунтування викладених в позовній
заяві обставин щодо поставки продукції
відповідачу докази, господарський суд
виходить з наступного:

У відповідності до ст.664 Цивільного
кодексу України обов'язок продавця
передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо
договором встановлений обов'язок
продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження
покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару.

Статтею 688 Цивільного кодексу України
на покупця покладено обов'язок
повідомити продавця про порушення умов
договору щодо кількості, асортименту,
якості, комплектності товару в
розумний строк після того, як порушення
могло бути виявлене відповідно до
характеру і призначення товару.

Отже, господарський суд при розгляді
спору приймає до уваги відсутність у
матеріалах справи доказів стосовно
наявності у відповідача, як
замовника/покупця за договором,
будь-яких заперечень та претензій щодо
неналежного виконання продавцем
прийнятих за договором зобов'язань з
передання товару.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, приймаючи до уваги фактичні
обставини справи, суд дійшов висновку,
що Товариством з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
було поставлено Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 продукцію на
загальну суму 306 368,28 грн. саме на
виконання умов договору №529 від 01.01.2011р.
Доказів зворотнього матеріали справи
не містять.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов договору не
допускаються.

Як вказувалось вище, п.4.1 договору №529
від 01.01.2011р. передбачено, що вартість
партії товару визначається в
накладних.

Покупець перераховує кошти за
поставлену партію товару після спливу
45 банківських днів з моменту отримання
товару (п.4.2 договору №529 від 01.01.2011р.).

Отже, враховуючи визначені
контрагентами в договорі порядок та
строки оплати поставленої продукції,
приймаючи до уваги наявні в матеріалах
справи докази передання покупцю товару
за спірним правочином, господарський
суд встановив, що строк оплати
продукції, яку було поставлено на
підставі договору №529 від 01.01.2011р. у
період з 30.01.2014р. по 18.06.2014р., настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з
боку відповідача належними та
допустимими у розумінні ст.34
Господарського процесуального кодексу
України доказами не спростовані,
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
поставлений товар оплачено не було, в
результаті чого у останнього
утворилась заборгованість в розмірі 300
354,61 грн.

При цьому, за поясненнями представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»,
такий розмір заборгованості
обґрунтовується тим, що частину
продукції було повернуто покупцем.

Наразі, факт повернення заявнику
продукції підтверджується
представленими до матеріалів справи
накладними на повернення №2598 від
25.03.2014р. на суму 257,94 грн., №27 від 31.03.2014р.
на суму 159,60 грн., №4990 від 30.03.2014р. на суму
11,40 грн., а також актами про відмову від
приймання товару.

Ухвалою від 28.08.2014р. та від 10.09.2014р.
відповідача було зобов'язано надати
докази повного або часткового
виконання покупцем своїх грошових
зобов'язань за договором №529 від
01.01.2011р.

Однак, відповідачем витребуваних судом
доказів представлено не було, факт
наявності заборгованості перед
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик» в
розмірі 300 354,61 грн. не спростовано.

При цьому, відповідно п.2.3 Постанови №18
від 26.12.2011р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (ч.1 ст.38
Господарського процесуального кодексу
України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Крім того, судом також прийнято до
уваги, що відповідачем клопотань про
відкладення розгляду справи з метою
надання доказів не заявлялось.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, з огляду на встановлені умовами
спірного правочину строк та порядок
здійснення оплати товару, приймаючи до
уваги відсутність в матеріалах справи
доказів погашення відповідачем
заборгованості з оплати поставленої за
договором №529 від 01.01.2011р. продукції,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення 300 354,61 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Судовий збір в розмірі 1540 грн., який
було сплачено заявником на підставі
платіжного доручення №187630 від 13.10.2014р.,
підлягає поверненню Товариству з
обмеженою відповідальністю «Баядера
Логістик» з Державного бюджету України
на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України
«Про судовий збір» у зв'язку з
внесенням у більшому розмірі.

Судовий збір в розмірі 6007,10 грн. згідно
з ч.5 ст.49 Господарського
процесуального кодексу України
покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»,
м.Горлівка до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ про
стягнення 300 354,61 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
(84601, Донецька обл., м.Горлівка,
Центрально-міський район,
вул.Озерянівська, буд.2, )
основний борг в сумі 300 354,61 грн., а також
судовий збір в розмірі 6007,10 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю «Баядера Логістик»
(84601, Донецька обл., м.Горлівка,
Центрально-міський район,
вул.Озерянівська, буд.2, ) з
Державного бюджету України судовий
збір в розмірі 1540 грн., сплачений на
підставі платіжного доручення №187630
від 13.10.2014р.

У судовому засіданні 22.10.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено 27.10.2014р.

Суддя
М.О.Любченко