КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Справа№ 910/7506/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Синиці О.Ф.

суддів: Алданової С.О.

Ткаченка Б.О.

при секретарі: Вінницькій О.В.

за участю представників:

від позивача -Коврига М.М.,

від відповідача - не з'явились,

від тертьої особи - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 04.07.2014 року

у справі № 910/7506/14 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"

до відповідача-1: Державного
підприємства "Український
транспортно-логістичний центр"

до відповідача-2: Державного
підприємства "Український державний
центр залізничних рефрижераторних
перевезень "Укррефтранс"

про визнання недійсним п. 9.3 Договору
про надання послуг з організації
перевезень вантажів у власних критих
вагонах № 2126/1183-2012 від 26.12.2012 року

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.07.2014 (суддя Гумега О.В.)
відмовлено в задоволенні позову ТОВ
«Квадро центр» про визнання недійсним
п. 9.3 Договору про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних критих вагонах №2126/1183-2012 від
26.12.2012 р. Суд дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
пункту 9.3 Договору недійсним
відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України як
такого, що суперечить Цивільному
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою в якій просив його скасувати,
позовні вимоги задовольнити. В поданій
апеляційній скарзі позивач стверджує
про те, що оспорюваний п. 9.3 Договору
підлягає визнанню судом недійсним на
підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач-1 просив рішення
господарського суду залишити без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення та
зазначив про безпідставність позовних
вимог, відповідність пункту 9.3 договору
приписам законодавства.

Представники відповідача та третьої
особи в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явились, про час і місце
розгляду апеляційної скарги
повідомлені належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Оскільки
явка в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору. Неявка
представників відповідача та третьої
особи не перешкоджає розгляду скарги.
Отже, постанова приймається за
наявними в справі матеріалами, яких
достатньо для повного розгляду скарги.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутнього
представника позивача, колегія суддів
апеляційного господарського суду
враховує наступне.

26.12.2012 року між ТОВ "Квадро центр"
(позивач-замовник), ДП "Український
транспортно-логістичний центр"
(відповідач-1, сновний виконавець), ДП
"Український державний центр
залізничних рефрижераторних
перевезень "Укррефтранс" (відповідач-2,
Співвиконавець) укладено Договір про
надання послуг з організації
перевезень вантажів у власних критих
вагонах № 2126/1183-2012.

Предметом вищенаведеного Договору
сторони визначили зобов'язання
Основного виконавця (відповідача-1) та
Співвиконавця (відповідача-2) за плату і
за рахунок Замовника (позивача)
виконати або організувати виконання
визначених Договором послуг,
пов'язаних з організацією перевезень
вантажів у вагонах власності
Співвиконавця (відповідача-2)
(нумерація вагонів починається на "5" (п.
1.1 Договору)).

Відповідно до п. 9.3 Договору
встановлено, що "Цей Договір може бути
розірваний за погодженням Сторін чи на
вимогу однієї з Сторін Договору з
обов'язковим попередженням іншої
Сторони за 20 днів, шляхом направлення
другій Стороні листа та проекту
додаткової угоди щодо припинення дії
Договору.

Розірвання Договору не звільняє
Сторони від виконання зобов'язань,
прийнятих ними до підписання
Додаткової угоди про припинення
Договору та повного завершення
розрахунків за надані послуги.

Договір вважається припиненим з
моменту підписання сторонами
додаткової угоди або з дати, зазначеної
Сторонами у додатковій угоді.

У разі неотримання Стороною, яка
ініціювала припинення Договору,
протягом 20 днів підписаної додаткової
угоди, договір вважається припиненим
через 20 днів після отримання іншою
Стороною листа з пропозицією про
припинення Договору та проекту
додаткової угоди. Датою отримання
пропозиції про припинення Договору
вважається відмітка поштової служби на
повідомленні про вручення
рекомендованого листа.

Позивач звернувся з позовом до суду про
визнання недійсним вказаного пункту 9.3
Договору, як такого, що не відповідає
чинному законодавству, що відповідно
до ч. 1 ст. 207 ГК України є підставою для
визнання його недійсним. Так, згідно з
частиною 2 наведеної статті ГК України
нікчемними визнаються такі умови
типових договорів і договорів
приєднання, що, зокрема, допускають
односторонню відмову від зобов'язання
з боку виконавця або односторонню
зміну виконавцем його умов. Оскільки ДП
"УТЛЦ" є виконавцем по Договору
приєднання, наявність пункту 9.3
Договору, який прямо передбачає
можливість останнього в
односторонньому порядку відмовитись
від зобов'язань по Договору, суперечить
чинному законодавству України. З
огляду на наведене, позивач вважає, що
оспорюваний п. 9.3 Договору підлягає
визнанню судом недійсним відповідно до
ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Як передбачено частиною першою статті
215 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої,
п'ятої статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України
встановлено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

В силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10
п. 2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11).

Як зазначено у п.п. 2.11 п. 2 постанови
Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р.,
недійсними частини правочину
визнаються за загальними правилами
визнання правочинів недійсними із
застосуванням передбачених законом
наслідків такого визнання.

Так, предметом спору в даній справі є
вимога про визнання недійсним пункту 9.3
Договору про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних критих вагонах № 2126/1183-2012 від
26.12.2012 р.

Судом встановлено, що укладений
сторонами Договір про надання послуг з
організації перевезень вантажів у
власних критих вагонах, пункт 9.3 якого
позивач просить визнати недійсним, є
договором транспортного
експедирування.

За договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу (ч. 1
ст. 929 ЦК України).

Договір транспортного експедирування
є самостійним видом цивільно-правових
договорів про надання послуг. Тому до
відносин сторін за цим договором
можуть застосовуватись загальні
положення про договори про надання
послуг (гл. 63 ЦК України), якщо це не
суперечить суті зобов'язання (ч. 2 ст. 901
ЦК України).

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність"
транспортно-експедиторська діяльність
може здійснюватись суб'єктами
господарювання різних форм власності,
це можуть бути як спеціалізовані
підприємства (організації), так і інші
суб'єкти господарювання

Відповідно до статті 935 ЦК України
клієнт або експедитор має право
відмовитися від договору
транспортного експедирування,
попередивши про це другу сторону в
розумний строк.

Приписами статті 907 ЦК України також
передбачено, що договір про надання
послуг може бути розірваний, у тому
числі шляхом односторонньої відмови
від договору, в порядку та на підставах,
встановлених цим Кодексом, іншим
законом або за домовленістю сторін.

Враховуючи викладені норми
законодавства положення оспорюваного
пункту договору їм не суперечать та
закріплюють право сторін договору на
відмову від договору.

Також, з наведеного в рішенні першої
інстанції аналізу статутів сторін
спірного договору та законодавства
судом правомірно зроблено висновок про
те, що позивач та відповідач-1, рівно як
і відповідач-2, є окремими учасниками
відносин у сфері господарювання в
розумінні статті 2 ГК України.

Статтею 6 ГК України одним із загальних
принципів господарювання в Україні
визначено заборону незаконного
втручання, зокрема, органів державної
влади у господарські відносини.

Отже, Мінінфраструктури та підвідомча
йому Укрзалізниця, в силу приписів
закону не можуть втручатись у
господарську діяльність відповідача-1,
який відповідно до його Статуту є
державним комерційним підприємством,
яке згідно з ч. 2 ст. 67 ГК України є
вільним у виборі предмета договору,
визначенні зобов'язань, інших умов
господарських відносин, що не
суперечать законодавству України. При
цьому укладений сторонами Договір
свідчить, що відповідачем-1 він
укладений від власного імені.

Наведене спростовує доводи позивача
про входження ДП "УТЛЦ" до структури
державних органів, які наділені
владними повноваженнями, та
регулювання Укрзалізницею через ДП
"УТЛЦ" виробничо-господарської
діяльності у сфері управління процесом
організації перевезень вантажів
залізницями, а рівно про наявність у
відповідача-1 особливого статусу
(домінуючого становища на ринку
надання послуг з організації
перевезень вантажів залізничним
транспортом порівняно з іншими
компаніями, агента суб'єкта владних
повноважень).

Стосовно тверджень позивача про те, що
право відповідача-1 в односторонньому
порядку припинити Договір, як це
передбачено оспорюваним п. 9.3 Договору,
підпадає під ознаки завідомо
визначеного порядку зловживання
монопольним становищем, а саме дає
можливість відповідачу-1 застосувати
дії спрямовані на усунення з ринку або
обмеження доступу до нього позивача,
створення перешкод доступу на ринок чи
усунення з ринку позивача, то суд не
бере їх до уваги як безпідставні,
оскільки позивачем не надано суду
належних і допустимих доказів на
підтвердження того, що відповідач-1
займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку (ст. 12 Закону України
"Про захист економічної конкуренції"),
здійснює зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку (ст. 12
Закону України "Про захист економічної
конкуренції").

Крім того, Як зазначили відповідачі та
підтверджується матеріалами справи,
позивачем не складався та не
направлявся відповідачам протокол
розбіжностей, як це передбачено
частиною 4 статті 181 ГК України, а тому
твердження позивача про незмінність
умов Договору, позбавлення позивача
можливості запропонувати свої умови
Договору та вимушеність позивача
укласти Договір шляхом приєднання до
всіх умов розробленого відповідачем-1
шаблону Договору в цілому, суд вважає
безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи норми цивільного
законодавства про свободу договору,
сторони уклали Договір, зокрема,
відповідно до оспорюваного пункту 9.3
Договору погодили, що Договір може бути
розірваний за погодженням Сторін чи на
вимогу однієї з Сторін Договору з
обов'язковим попередженням іншої
Сторони за 20 днів, шляхом направлення
другій Стороні листа та проекту
додаткової угоди щодо припинення дії
Договору.

Більш того, пунктом 8.2 договору
передбачено, що Сторони мають право
ініціювати внесення змін та доповнень
до цього Договору. Усі зміни і
доповнення до цього Договору є його
невід'ємною частиною та повинні бути
виконані у письмовій формі та
підписані уповноваженими
представниками Сторін і скріплені
печатками. У разі неотримання Стороною,
що ініціювала укладення додаткової
угоди з відповідними змінами до
Договору, відповіді на надіслану
додаткову угоду протягом 20 днів з
моменту отримання, такі зміни до
Договору вважаються узгодженими, а
додаткова угода підписана Стороною,
якій вона направлялася. Датою
отримання додаткової угоди до Договору
вважається відмітка поштової служби на
повідомленні про вручення
рекомендованого листа.

Як вбачається з матеріалів справи,
після укладення Договору позивач не
скористався наданим йому у
відповідності до п. 8.2 Договору правом
на внесення змін та доповнень до
Договору та не направив Сторонам в
порядку п. 8.2 Договору додаткової угоди
з відповідними змінами оспорюваного
пункту 9.3 Договору, докази протилежного
в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оскільки при укладенні
Договору позивачем не було надано
відповідачам протоколу розбіжностей, а
після укладення Договору позивач не
скористався наданим йому у
відповідності до п. 8.2 Договору правом
на внесення змін та доповнень до
Договору, то за таких обставин
посилання позивача на порушення його
прав і законних інтересів є
безпідставним.

Також є безпідставним посилання
позивача на частину другу статті 207 ГК
України, згідно з приписами якої
нікчемними визнаються, зокрема, такі
умови типових договорів і договорів
приєднання, що допускають односторонню
відмову від зобов'язання з боку
виконавця або односторонню зміну
виконавцем його умов, враховуючи, що
відповідач-1 є виконавцем по Договору
приєднання, а пункт 9.3 Договору прямо
передбачає можливість останнього в
односторонньому порядку відмовитись
від зобов'язань по Договору, суперечить
чинному законодавству України.
Наведені доводи позивача
спростовуються: по-перше тим, що
матеріалами справи не підтверджується,
що Договір є типовим або договором
приєднання, як це безпосередньо
визначається у ч. 2 ст. 207 ЦК України,
по-друге, відповідач-1 хоча і є
виконавцем за Договором, проте
оспорюваним пунктом 9.3 Договору
передбачено можливість його
розірванння на вимогу однієї з Сторін
Договору, а не тільки на вимогу
виконавця.

Крім того, аналізуючи матеріали справи,
щодо суті предмету спору, апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
при укладенні спірного договору
сторонами не порушено вимог ст. 203 ЦК
України.

Встановивши обставини укладення
сторонами договору за взаємною згодою,
тобто їх волевиявленням є вільним, він
не суперечать вимогам чинного
законодавства, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
відсутність порушення суб'єктивного
права позивача. Спірний правочин
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
зобов'язання не містить положень, які б
суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, що
відповідає вимогам, встановленим ст.
ст. 203, 215 Цивільного кодексу України,
дотримання яких є необхідним для
чинності правочину і позивачем не
доведено протилежного.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позовних вимог, в
зв'язку з відсутністю підстав для
визнання пункту 9.3 Договору недійсним
відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України як
такого, що суперечить Цивільному
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Заперечення викладені в поданій
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги. Рішення суду першої інстанції
ґрунтується на фактичних обставинах та
матеріалах справи, прийняте відповідно
до норм чинного законодавства, а тому
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста
Києва від 04.07.2014 у справі №910/7506/14
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Квадро центр"- без
задоволення.

2. Справу №910/7506/14 повернути
господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.Ф. Синиця

Судді
С.О. Алданова

Б.О. Ткаченко