Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/17084/14 15.10.14 р.

За позовом Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Добробут та захист"

до Страхового товариства з
додатковою відповідальністю "Гарантія"

про стягнення 6 259,03 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання
Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Колодежний С.В. за
довіреністю № 8 від 02.01.2014 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство
"Страхова компанія "Добробут та захист"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Страхового товариства з додатковою
відповідальністю "Гарантія" про
стягнення 6 259,03 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.08.2014 р. порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
11.09.2014 р.

29.08.2014 р. через канцелярію суду від
МТСБУ надійшла відповідь на запит суду.

05.09.2014 р. від позивача надійшли
додаткові документи на виконання вимог
ухвали про порушення провадження у
справі.

Ухвалою суду від 11.09.2014 р. розгляд
справи відкладено на 19.09.2014 р.

18.09.2014 р. від позивача надішли додаткові
документи по справі.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва від
19.09.2014 р. у зв'язку з перебуванням судді
Зеленіної Н.І. на лікарняному справу
передано для розгляду судді Ващенко
Т.М.

Ухвалою від 22.09.2014 р. суддею Ващенко Т.М.
справу прийнято до провадження,
розгляд справи призначено на 15.10.2014 р.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва від
23.09.2014 р. у зв'язку з виходом з
лікарняного справу передано для
розгляду судді Зеленіній Н.І.

Ухвалою від 23.09.2014 р. суддею Зеленіною
Н.І. прийнято справу до провадження.

У судове засідання 15.10.2014 р. представник
відповідача повторно не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив,
відзиву на позовну заяву та
витребуваних судом документів не
надав; хоча про дату, час та місце
розгляду справи відповідач
повідомлений належним чином. Жодних
заяв, клопотань від відповідача через
відділ діловодства суду не надходило.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

У судовому засіданні 15.10.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи
документи, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

17.12.2012 р. між Приватним акціонерним
товариством "Страхова компанія
"Добробут та захист" (Страховик) та ТОВ
"Імперіал-Транс" (Страхувальник)
укладено Договір добровільного
страхування наземного транспорту №
22/17/1-0023, за яким застраховано
транспортний засіб марки «Шевроле»,
державний реєстраційний № НОМЕР_1.

04.05.2013 р. в м. Херсоні відбулась ДТП за
участю транспортних засобів «Шевроле»,
державний реєстраційний № НОМЕР_1, під
керуванням водія ОСОБА_2, та «Вольво»,
державний реєстраційний № НОМЕР_2, під
керуванням водія ОСОБА_3

Зазначена дорожньо-транспортна
пригода сталася внаслідок порушення
водієм ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього
руху України.

Внаслідок вказаного ДТП було
пошкоджено автомобіль марки «Шевроле»,
державний реєстраційний № НОМЕР_1,
власнику вказаного транспортного
засобу була завдана матеріальна шкода,
розмір якої відповідно до Висновку № 134
від 05.06.2013 р. становить 7 053,20 грн.

За страховим випадком - ДТП, що сталась
за участю застрахованого автомобіля,
позивачем було здійснено виплату
страхового відшкодування в розмірі 6
604,20 грн., з яких 4 583,70 грн. перераховано
за платіжним дорученням № 1869 від 27.06.2013
р., 2 020,50 грн. зараховано у рахунок
чергового страхового платежу.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Таким чином, до позивача перейшло право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Матеріалами справи підтверджується, що
автомобіль «Вольво», державний
реєстраційний № НОМЕР_2, яким
спричинено ДТП, що потягнуло нанесення
шкоди, застрахований відповідачем за
Полісом обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АЕ/2186532.

Зазначеним Полісом передбачено, що
ліміт відповідальності за шкоду,
заподіяну майну, становить 50 000,00 грн.,
франшиза - 1 000,00 грн.

Частиною другою статті 1187 Цивільного
кодексу України передбачено, що шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», виплата страхового
відшкодування (регламентна виплата)
здійснюється безпосередньо
потерпілому (іншій особі, яка має право
на отримання відшкодування) або
погодженим з ним особам, які надають
послуги з ремонту пошкодженого майна,
сплатили страхове відшкодування за
договором майнового страхування (крім
регламентної виплати, передбаченої
підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього
Закону), лікування потерпілих та інші
послуги, пов'язані з відшкодуванням
збитків.

Таким чином, відповідач є особою, яка,
відповідно до положень Закону України
«Про обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників
транспортних засобів» зобов'язана
відшкодувати завдану ДТП шкоду у
розмірі та порядку, передбачених
договором обов'язкового страхування
цивільної відповідальності, а до
позивача, як страховика, який виплатив
страхове відшкодування за Договором
добровільного страхування наземного
транспорту № 22/17/1-0023, перейшло право
вимоги, яке потерпіла особа мала до
відповідача як особи, відповідальної
за завдані збитки.

Аналогічні висновки по застосуванню
положень закону містяться у постанові
судової палати у господарських справах
Верховного Суду України від 25.11.08 р.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у разі настання страхового
випадку страховик у межах страхових
сум, зазначених у страховому полісі,
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

Крім суми виплаченого страхового
відшкодування, позивач просить суд
стягнути з відповідача 314,60 грн. пені,
294,63 грн. інфляційних втрат та 45,60 грн. 3 %
річних.

Стосовно вимог позивача про стягнення
з відповідача 314,60 грн. пені, суд
відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
даний господарський спір виник з
правовідносин відшкодування шкоди в
порядку регресу, а не з договірних
зобов'язань.

Пеня нарахована позивачем
(Страховиком) на суму страхового
відшкодування, від виплати якого
ухиляється інший страховик
(відповідач) в порядку регресу.

Законами України "Про страхування" та
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (спеціальними законами), які
застосовуються до спірних
правовідносин, не передбачено розмір
неустойки (пені) у разі звернення
страхової компанії з регресним позовом
до іншої страхової компанії,
відповідальної за шкоду, заподіяну
винуватцем ДТП, а договірні відносини
між сторонами відсутні, відтак,
відсутні і правові підстави для
стягнення пені.

Наведене випливає з вимог ст. 547 та п. 1 ч.
2 ст. 551 ЦК України, відповідно до яких
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання (в тому числі щодо
неустойки) вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним. Якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

З матеріалів справи не вбачається,
судом не встановлено та сторонами не
доведено укладення між сторонами у
справі письмового правочину щодо
забезпечення виконання зобов'язання у
вигляді неустойки (пені), а розмір пені
договором або актом цивільного
законодавства у спірних регресних
правовідносинах сторін також не
встановлено, що виключає правові
підстави для стягнення суми пені.

Водночас, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (у редакції, чинній на момент
виплати страхового відшкодування) за
кожен день прострочення виплати
страхового відшкодування з вини
страховика або МТСБУ особі, яка має
право на отримання такого
відшкодування, сплачується пеня з
розрахунку подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє у
період, за який нараховується пеня.

Таким чином, положення п. 36.5 ст. 36 Закону
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не розповсюджується на
правовідносини між сторонами у даній
справі, оскільки останні (сторони) є
страховиками, а у вищевказаній нормі
чітко йдеться про обов'язок страховика
сплатити саме на користь
страхувальника (потерпілої особи) або ж
вигодонабувача пеню в разі
прострочення виплати страхового
відшкодування з вини страховика.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі
несплати страховиком страхувальникові
або іншій особі страхової виплати
страховик зобов'язаний сплатити
неустойку в розмірі, встановленому
договором або законом.

Таким чином, як вже було зазначено,
виходячи зі змісту норм ст. 992 ЦК
України та п. 36.5 ст. 36 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" право на стягнення пені у
розмірі, встановленому законом або
договором, належить лише
страхувальнику або вигодонабувачу.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання
зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. ч. 1,
3 ст. 549 ЦК України).

Однак, ані Цивільним кодексом України,
ані законами України "Про страхування"
та "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не встановлено, що виконання
регресного зобов'язання
відповідальної особи перед
страховиком забезпечується неустойкою
(пенею).

За таких обставин, для позадоговірних
(регресних) зобов'язань у сфері
страхування чинне цивільне
законодавство не передбачає
можливість забезпечення виконання
таких зобов'язань шляхом встановлення
неустойки, а договірні відносини між
сторонами з цього приводу відсутні.

З огляду на вказані обставини, вимоги
позивача про стягнення з відповідача
пені, нарахованої на суму страхового
відшкодування, не підлягають
задоволенню.

Вказану правову позицію викладено в
постанові Вищого господарського суду
України від 27.03.12. у справі № 4/14-3520-2011 та
постанові Верховного суду України 12/052
від 26.09.12. у справі № 4/14-3520-2011.

Щодо заявлених вимог про стягнення сум
інфляційних втрат та 3 % річних, суд
зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки обов'язок відповідача
здійснити виплату страхового
відшкодування позивачу являється
грошовим зобов'язанням, строк
виконання якого настав після
закінчення терміну, вказаного у
претензії від 30.01.2014 р., суд вважає за
належне задовольнити вимоги про
стягнення з відповідача 294,63 грн.
інфляційних втрат та 45,60 грн. 3 % річних.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідач на неодноразові вимоги суду
відзиву на позовну заяву та заперечень
по суті спору не надав, доводи позивача
у встановленому законом порядку не
спростував.

В порядку, передбаченому ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги про стягнення з
відповідача 5 604,20 грн. страхового
відшкодування, 294,63 грн. інфляційних
втрат та 45,60 грн. 3 % річних
обґрунтованими, підтвердженими
наявними в матеріалах справи доказами
та не спростованими належним чином та у
встановленому порядку відповідачем, а
відтак такими, що підлягають
задоволенню. В задоволенні решти
позовних вимог належить відмовити.

У відповідності до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на
відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути зі Страхового товариства з
додатковою відповідальністю "Гарантія"
(04070, м. Київ, вул. Костянтинівська, 56, оф.
13; ) на користь
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Добробут та захист"
(01001, м. Київ, вул. Михайлівська, 24/11-13В;
) 5 604 (п'ять тисяч шістсот
чотири) грн. 03 коп. страхового
відшкодування, 294 (двісті дев'яносто
чотири) грн. 63 коп. інфляційних втрат, 45
(сорок п'ять) грн. 60 коп. 3 % річних та 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судового збору.

3. У задоволення решти позовних вимог
відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 20.10.2014 р.

Суддя
Н.І.
Зеленіна