КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р.
Справа№ 910/16795/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Самсіна Р.І.

За участю представників:

від позивача: Нужненко Ю.І. -
представник за довіреністю,

від відповідача: Орендівський В.І. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Таврика»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 23.06.2014р.

у справі №910/16795/13 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Банк «Таврика»

до Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Хрещатик»

про стягнення 503 644,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Банк «Таврика»
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Хрещатик» (далі-відповідач) про
стягнення безпідставно набутих коштів
у розмірі 500 150,00 грн. на підставі ст. 1212
Цивільного кодексу України, 3 % річних у
розмірі 3 494, 20 грн.

Вимоги позивача мотивовані тим, що ним
згідно меморіальних ордерів № ЕЛ_15 від
30.11.2012 та № ЕЛ_16 від 30.11.2012 було
перераховано на користь відповідача
загалом 500 150,00 грн. Перерахування
вказаних коштів було здійснено
позивачем на тій підставі, що до нього
від відповідача факсимільним звґязком
надійшов договір № 109 на здійснення
касового обслуговування, який був
підписаний позивачем та скріплений
печаткою позивача і направлений
відповідачу для підписання. Проте,
відповідачем вказаний договір не було
підписано і скріплено печаткою,
правовідносини за наведеним договором
між сторонами не виникли, а тому
позивачем з посиланням на ст. 1212
Цивільного кодексу України було
заявлено вимогу про стягнення 500 150,00
грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.10.2013р. у справі №910/16795/13,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 13.02.2014р., позов
задоволено; стягнуто з Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Хрещатик" на користь Публічного
акціонерного товариства "Банк "Таврика"
основний борг у розмірі 500 150, 00 грн. та 3 %
річних у розмірі 3 247, 55 грн.; в іншій
частині у позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.04.2014р. у справі №910/16795/13
рішення Господарського суду міста
Києва від 29.10.2013р. та постанова
Київського апеляційного
господарського суду від 13.02.2014р. -
скасовані, а справа № 910/16795/13
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції.

При новому розгляді справи рішенням
Господарського суду м.Києва від 23.06.2014р.
у справі №910/16795/13 позов задоволено
частково.

Присуджено до стягнення з Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Хрещатик" на користь Публічного
акціонерного товариства "Банк "Таврика"
150,00 грн. безпідставно отриманих коштів
та 3,29 грн. 3% річних. В іншій частині
позову - відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Комерційний банк "Хрещатик"
в доход Державного бюджету України 1
827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 23.06.2014р., позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
зазначене рішення суду та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення
господарським судом норм
матеріального та процесуального права.

Відповідачем подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції - без змін.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та відзиву,
заслухавши пояснення представників
сторін, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення суду, дійшла до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
суду першої інстанції не підлягає
скасуванню чи зміні з наступних
підстав.

Як стверджує позивач, 30.11.2012р. між
сторонами було досягнуто домовленості
щодо укладення договору від 30.11.2012 №109
на здійснення касового обслуговування,
на виконання якого позивач направив на
адресу відповідача факсимільну копію
тексту договору.

30.11.2012р. позивач перерахував на користь
відповідача 500 000,00 грн. (разове
підкріплення позивача грошовими
коштами) та 150,00 грн. (комісійну
винагороду за надання послуг), що
підтверджується меморіальними
ордерами № ЕЛ_15 від 30.11.2012 та № ЕЛ_16 від
30.11.2012.

Як зазначає позивач, і що не
заперечувалось відповідачем, у
подальшому сторони не підписали
договір на здійснення касового
обслуговування № 109, обставину
неукладення якого встановлено, зокрема
рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.06.2013р. у справі № 910/6051/13 за
позовом ПАТ "Банк "Таврика" до ПАТ
"Комерційний банк "Хрещатик".

04.12.2012р. позивач звернувся до
відповідача з листом №3545 від 04.12.2012, в
якому просив повернути кошти.

Відповідач листом № 83/1697 від 05.12.2012р., у
відповідь на зазначений лист,
повідомив, що у Публічного
акціонерного товариства "Банк "Таврика"
перед Публічним акціонерним
товариством "Комерційний банк
"Хрещатик" існує заборгованість у
розмірі 2 194 831,43 грн. за договором
неттінгу та за міжбанківськими угодами
від 23.11.2012р. У зв'язку з чим відповідач
пропонує позивачу врахувати
заборгованість в сумі 500 000,00 грн. та
вимагав негайно погасити залишок
заборгованості перед Публічним
акціонерним товариством "Комерційний
банк "Хрещатик" у розмірі 1 694 831,43 грн.

Лист відповідача № 83/1697 від 05.12.2012р.,
позивач отримав 10.12.2012р. за вх. №10/12/14,
про що ним здійснено відповідний штамп
на вказаному листі, належним чином
засвідчена копія якого надана
позивачем для долучення до матеріалів
справи.

03.01.2013р. позивач направив відповідачу
претензію про наявність у останнього
заборгованості за договором №109 на
здійснення касового обслуговування
від 30.11.2012р. та необхідність її
погашення у 30-ти денний термін. Вказана
претензія залишена відповідачем без
задоволення.

04.06.2013р. позивач направив відповідачу
листа з вимогою повернути помилково
перераховані кошти, отримані 30.11.2012р., в
розмірі 500 150,00 грн.

20.12.2012р. постановою правління
Національного банку України № 548 на
підставі пункту 2 частини п'ятої статті
12 та статті 34 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб ПАТ "Банк "Таврика" віднесено до
категорії неплатоспроможних.

20.12.2012р. виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
прийнято рішення № 33 "Про виведення з
ринку та здійснення тимчасової
адміністрації" про запровадження у ПАТ
"Банк "Таврика" тимчасової
адміністрації строком на 3 місяці з
21.12.2012р. по 20.03.2013р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 08.02.2013р. у справі № 5011-1/18534-2012
задоволено позов ПАТ "КБ "Хрещатик" до
ПАТ "Банк "Таврика", а саме: присуджено
до стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Банк "Таврика" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Хрещатик" 2 194 831,43 грн.
- заборгованості та 48 896,62 грн. - судового
збору.

Рішення суду мотивовано тим, що після
проведення усіх операцій щодо
дострокового виконання зобов'язань,
відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди,
23.11.2012р. була укладена угода НЕТТІНГ
(СВИФТ повідомлення), яка підсумовує
усі зустрічні вимоги НЕТТІНГ полягає у
взаємозаліку однорідних вимог та
проведенні остаточних розрахунків. За
умовами угоди НЕТТІНГ ПАТ "Банк
"Таврика" зобов'язалося заплатити ПАТ
"КБ "Хрещатик" залишок боргу у розмірі 2
194 831,43 грн. в термін не пізніше 23.11.2012р.
Проте, ПАТ "Банк "Таврика" вказаного
зобов'язання не виконало, кошти у
розмірі 2 194 831,43 грн. на рахунок позивача
не перерахувало, що і стало підставою
для задоволення позову з посиланням на
приписи ст.ст. 525, 526, 530, 629 Цивільного
кодексу України.

На виконання рішення Господарського
суду міста Києва від 08.02.2013р. у справі
№5011-1/18534-2012, яке набрало законної сили,
було видано наказ від 25.02.2013р.

У відповідності до ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однією
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.

Згідно із ст.598 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно ст. 599
Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

В силу ст. 601 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог, строк виконання яких настав, а
також вимог, строк виконання яких не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. Зарахування
зустрічних вимог може здійснюватися за
заявою однієї із сторін.

Не допускається зарахування
зустрічних вимог: 1) про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про
стягнення аліментів; 3) щодо довічного
утримання (догляду); 4) у разі спливу
позовної давності; 5) в інших випадках,
встановлених договором або законом
(ст.602 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.203 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги, строк якої настав або строк
якої не зазначений чи визначений
моментом витребування.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено презумпцію правомірності
правочину та визначено, що правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або він не
визнаний судом недійсним.

Якщо друга сторона не погоджується з
проведенням зарахування, вона вправі
на підставі статті 16 Цивільного
кодексу України та статті 20
Господарського кодексу України
звернутися за захистом своїх
охоронюваних законом прав до
господарського суду.

У відповідності до п.31 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Цивільного та
Господарського кодексів України" 01-8/211
від 07.04.2008 року заява однієї сторони про
зарахування зустрічної однорідної
вимоги є одностороннім правочином,
який має наслідком припинення
зобов'язань. Якщо друга сторона вважає,
що заява першої сторони є нікчемним
правочином, а відтак не припиняє
зобов'язання (наприклад, за відсутністю
зобов'язання другої сторони або в разі
недопустимості зарахування зустрічних
вимог згідно з частинами четвертою,
п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602
ЦК України), то друга сторона вправі
звернутися до суду з позовом про
примусове виконання зобов'язання
першою стороною в натурі або про
застосування інших способів захисту,
встановлених законом.

Відповідно до п.6 Указу Президента
України від 16.03.1995р. № 227 "Про заходи
щодо нормалізації платіжної
дисципліни в народному господарстві
України" підприємства, незалежно від
форми власності, мають повертати в
5-денний термін помилково зараховані
кошти.

Згідно із п.2.35 Постанови Національного
банку України № 22 від 21.01.2004р. "Про
затвердження Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті" кошти, що
помилково зараховані на рахунок
неналежного отримувача, мають
повертатися ним у строки, установлені
законодавством України, за порушення
яких неналежний отримувач несе
відповідальність згідно із
законодавством України. У разі
неповернення неналежним отримувачем
за будь-яких причин коштів у зазначений
строк, повернення їх здійснюється у
судовому порядку.

У п.1.4. Постанови Національного банку
України № 22 від 21.01.2004р. "Про
затвердження Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті" визначено, що
неналежний отримувач - особа, якій без
законних підстав зарахована сума
переказу на її рахунок або видана їй у
готівковій формі.

У відповідності до ст.386 Цивільного
кодексу України держава забезпечує
рівний захист прав усіх суб'єктів права
власності (частина 1). Власник, який має
підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню (частина
2).

Власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події. Положення цієї
глави застосовуються також до вимог
про: 1) повернення виконаного за
недійсним правочином; 2) витребування
майна власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Як встановлено вище, позивачем згідно
меморіальних ордерів № ЕЛ_15 від 30.11.2012
на суму 500 000,00 грн. та № ЕЛ_16 від 30.11.2012 на
суму 150,00 грн. було перераховано на
користь відповідача загалом 500 150,00 грн.
Перерахування вказаних коштів було
здійснено позивачем на тій підставі, що
до нього від відповідача факсимільним
звґязком надійшов договір № 109 на
здійснення касового обслуговування,
який був підписаний позивачем та
скріплений печаткою позивача і
направлений відповідачу для
підписання. Проте, відповідачем
вказаний договір не було підписано і
скріплено печаткою, правовідносини за
наведеним договором між сторонами не
виникли, що, зокрема, встановлено у
рішенні господарського суду міста
Києва від 03.06.2013р. у справі № 910/6051/13.

В свою чергу, 04.12.2012р. позивач звернувся
до відповідача з листом № 3545 від
04.12.2012р., в якому просив повернути
перераховані кошти саме в сумі 500 000,00
грн., проте, відповідач листом № 83/1697
від 05.12.2012р., повідомив, що у Публічного
акціонерного товариства "Банк "Таврика"
перед Публічним акціонерним
товариством "Комерційний банк
"Хрещатик" існує заборгованість у
розмірі 2 194 831, 43 грн. за договором
неттінгу та за міжбанківськими угодами
від 23.11.2012р., у зв'язку з чим відповідач
запропонував позивачу врахувати
заборгованість в сумі 500 000,00 грн. та
вимагав негайно погасити залишок
заборгованості перед Публічним
акціонерним товариством "Комерційний
банк "Хрещатик" у розмірі 1 694 831, 43 грн.

З урахуванням наведеного, судова
колегія дійшла до висновку, що за
правовою природою припинення
зобов'язання зарахуванням зустрічної
вимоги це - одностороння угода, яка
оформляється заявою однієї з сторін, а
відповідна заява про зарахування
зустрічних однорідних вимог на суму 500
000,00 грн. була оформлена відповідачем у
листі № 83/1697 від 05.12.2012р. та направлена
позивачу, і отримана останнім 10.12.2012р.

В свою чергу, судова колегія зазначає,
що спеціального порядку та форми
здійснення відповідної заяви як
одностороннього правочину не
передбачено законодавством, за
загальними правилами про правочини
(наслідки недодержання його письмової
форми) здійснення відповідної заяви
про зарахування на адресу іншої
сторони як односторонній правочин слід
вважати зробленою та такою, що
спричинила відповідні
цивільно-правові наслідки, в момент
усної заяви однієї з сторін на адресу
іншої сторони, чи в момент вручення
однією стороною іншій стороні
повідомлення, що містить письмове
волевиявлення на припинення
зустрічних вимог зарахуванням.
Моментом припинення зобов'язань сторін
в такому разі є момент вчинення заяви
про зарахування у визначеному порядку.
Також, судовою колегією не встановлено
і підстав недопущення зарахування
зустрічних однорідних вимог на суму 500
000,00 грн., обумовлених статтею 602
Цивільного кодексу України.

Також, судова колегія дійшла до
висновку, що вимоги відповідача до
позивача та позивача до відповідача в
сумі 500 000,00 грн. носять зустрічний
характер (адже у кожної з сторін наявні
вимоги про погашення існуючої
заборгованості), є однорідними (тобто
грошовими), і строк виконання яких
настав (у позивача перед відповідачем -
з 23.11.2012р., оскільки позивачем не було
здійснено у вказаний строк виконання
своїх зобовґязань у розмірі 2 194 831,43 грн.
за угодами НЕТТІНГ, що підтверджується
рішенням Господарського суду міста
Києва від 08.02.2013р. у справі № 5011-1/18534-2012,
яке набрало законної сили, а у
відповідача перед позивачем - згідно п.6
Указу Президента України від 16.03.1995р. №
227 "Про заходи щодо нормалізації
платіжної дисципліни в народному
господарстві України").

Крім того, судова колегія враховує і
ту обставину, що з 21.12.2012р. в ПАТ "Банк
"Таврика" запроваджено тимчасову
адміністрацію та те, що відповідно до
ст. 36 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється зарахування зустрічних
однорідних вимог, якщо це може
призвести до порушення порядку
погашення вимог кредиторів,
встановленого цим Законом, проте, лист
№ 83/1697 відповідача про зарахування 500
000,00 грн. був надісланий ним і отриманий
позивачем ще до введення тимчасової
адміністрації, а тому вказані вимоги є
погашеними ще до введення тимчасової
адміністрації, а отже і жодних прав
кредиторів банку не порушували.

Таким чином, відповідно до статті 601
Цивільного кодексу України,
зобов'язання відповідача на суму 500 000,00
грн. по поверненню вказаних коштів
позивачу припинилось зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги на цю ж
суму відповідача до позивача за
договором неттінгу та за
міжбанківськими угодами від 23.11.2012р., а
тому підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача 500 000,00
грн. у суду відсутні.

При цьому, з відповідача на корить
позивача підлягає стягненню 150,00 грн.,
які перераховані позивачем
відповідачу згідно меморіального
ордеру № ЕЛ_16 від 30.11.2012р., оскільки
вказані кошти були перераховані
позивачем на користь відповідача
безпідставно, адже угода на здійснення
касового обслуговування № 109 - між
сторонами укладена не була, підстави
для зарахування вказаних коштів в силу
приписів ст. 601 Цивільного кодексу
України - також відсутні, оскільки
відповідачем заява про зарахування
зустрічних однорідних вимог
направлена позивачу лише щодо коштів в
сумі 500 000,00 грн.

Таким чином, відповідач повинен був
виконати свій обов'язок, щодо
повернення безпідставно перерахованих
коштів в сумі 150,00 грн., в 5-денний термін,
встановлений п. 6 Указом Президента
України від 16.03.1995р. № 227 "Про заходи
щодо нормалізації платіжної
дисципліни в народному господарстві
України", що відповідачем здійснено не
було, а тому вимога позивача про
стягнення з відповідача 150,00 грн. в силу
приписів ст. 1212 Цивільного кодексу
України, є законною, обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача 3% річних в сумі 3 494,20 грн. за
період з 08.06.2012р. по 29.08.2013р., судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції в цій частині,
виходячи з наступного.

У відповідності до ст.625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пункт 5 статті 36 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" визначає, що під час тимчасової
адміністрації не здійснюється: 1)
задоволення вимог вкладників та інших
кредиторів банку; 2) примусове
стягнення коштів та майна банку,
звернення стягнення на майно банку,
накладення арешту на кошти та майно
банку; 3) нарахування неустойки
(штрафів, пені), інших фінансових
(економічних) санкцій за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язань перед
кредиторами та зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів); 4) зарахування зустрічних
однорідних вимог, якщо це може
призвести до порушення порядку
погашення вимог кредиторів,
встановленого цим Законом.

Судова колегія, враховуючи те, що 3%
річних не є фінансовою санкцією в
розумінні вимог Цивільного та
Господарського кодексу України, а є
відповідальністю за невиконання або
несвоєчасне виконання грошового
зобовґязання, враховуючи те, що
обовґязок відповідача по поверненню
позивачу безпідставно отриманих
коштів в сумі 150,00 грн. виник до
введення тимчасової адміністрації (до
21.12.2012р.), а тому вимога позивача щодо
стягнення 3% річних підлягає
задоволенню, однак частково за період
прострочення з 06.12.2012р. ( адже 5-денний
термін повернення сплив 05.12.2012р.) по
29.08.2013р. (дата, визначена позивачем
самостійно як гранична щодо
нарахування).

Враховуючи встановлене вище
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, приписи вказаних
правових норм та перевіривши
розрахунок суду першої інстанції, з
відповідача останнім правомірно
стягнуто 3 % річних в розмірі 3,29 грн. за
період з 06.12.2012р. по 29.08.2013р.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені позивачем в
апеляційній скарзі з урахуванням
додаткових пояснень до неї, судовою
колегією до уваги не приймаються з
огляду на те, що вони є
необґрунтованими та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції, яким частково
задоволено позовні вимоги, відповідає
чинному законодавству та матеріалам
справи. Судова колегія не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування чи зміні
оскаржуваного рішення суду.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» на рішення Господарського
суду міста Києва від 23.06.2014р. у справі
№910/16795/13 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 23.06.2014 року у справі
№910/16795/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/16795/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 28.10.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
І.А. Іоннікова

Р.І. Самсін