ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р.
Справа № 911/4188/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лилака Т.Д., розглянувши
справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», м Київ до
Комунального підприємства
«Калинівське ДПС» Калинівської
селищної ради, Київська обл., смт.
Калинівкапро стягнення 30 708,70 грн.,за
участю представників:

позивача:Єфременко О.О., довіреність
№14-88 від 18.04.2014 року;відповідача:Мисюра
Р.Г., довіреність №б/н від 01.10.2014 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2014 року позивач звернувся до
господарського суду Київської області
з позовною заявою до відповідача про
стягнення 4 632,43 грн. інфляційних втрат, 4
801,56 грн. 3% річних, 10 254,61 грн. пені, 11 020,10
грн. штрафу, а загалом 30 708,70 грн. у
зв'язку з неналежним виконанням
останнім зобов'язання з оплати
переданого природного газу за
договором №139-ТЕ-17 купівлі-продажу
природного газу від 02.08.2012 року.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 30.09.2014 року порушено
провадження у справі та призначено
справу до розгляду на 09.10.2014 року.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 09.10.2014 року розгляд справи
було відкладено на 23.10.2014 року.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.08.2012 року між Національною
акціонерною компанією «Нафтогаз
України» правонаступником якої є
Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (продавець) та
Комунальним підприємством
«Калинівське ДПС» Калинівської
селищної ради (покупець) укладено
договір №139-ТЕ-17 купівлі-продажу
природного газу, за умовами якого
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2012 році природний
газ ввезений на митну територію
України ПАТ «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ (надалі - газ) на
умовах цього договору.

Цей договір набуває чинності з дати
його підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, поширює дію
на відносини, що фактично склалися між
сторонами з 01 серпня 2012 року і діє в
частині поставки газу до 31 грудня 2012
року, а в частині проведення
розрахунків ? до їх повного здійснення
(п. 11.1 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за
газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
сплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Поясненнями позивача, підписаними
сторонами актами передачі-приймання
природного газу підтверджується факт
передачі позивачем відповідачу в
період з жовтня 2012 року по грудень 2012
року природного газу на суму 231 333,03 грн.

Однак, відповідач у встановлений п. 6.1
договору строк не оплачував переданий
позивачем газ, а остаточний розрахунок
здійснив з простроченням, що
підтверджується реєстром прийнятих
платежів та інформацією про
надходження коштів, копії яких
містяться в матеріалах справи.

Отже, позивач виконав взяті на себе
зобов'язання за договором з передання
відповідачу газу протягом жовтня 2012
року ? грудня 2012 року, а відповідач не
виконував належним чином взяті на себе
зобов'язання з оплати отриманого у цей
період газу.

Частиною першою ст. 173 Господарського
кодексу України визначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст.
175 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом першим статті 193
Господарського кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи, що відповідач прострочив
виконання зобов'язання з оплати
поставленого газу, з нього на користь
позивача на підставі ст. 625 ЦК України
підлягає стягненню 4 801,56 грн. 3% річних,
які нараховані позивачем відповідно до
вимог закону.

Предметом розгляду даної справи є
також вимога про стягнення з
відповідача інфляційної складової
боргу за зобов'язаннями жовтня - грудня
2012 року.

Як зазначено у п. 18 Листа Вищого
господарського суду України від
11.04.2005р. №01-8/344 господарський суд у
розгляді справи не зобов'язаний
здійснювати «перерахунок» замість
позивача розрахованих останнім сум
штрафних санкцій, річних тощо. Однак з
огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК
щодо прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК стосовно всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого позивачем нарахування
таких сум, і в разі, якщо їх обчислення
помилкове - зобов'язати позивача
здійснити перерахунок відповідно до
закону чи договору або зробити це
самостійно.

Суд, перевіривши обґрунтованість і
правильність здійсненого позивачем
нарахування інфляційної складової
боргу за зобов'язаннями жовтня 2012 року,
листопада 2012 року встановив, що він є
арифметично вірним.

Що стосується розрахунку інфляційної
складової боргу, за зобов'язаннями
грудня 2012 року слід зазначити наступне.

Судом встановлено дату (14.01.2013 року), в
строк до якої відповідач повинен був
здійснити оплату за поставлений в
грудні 2012 року газ, а тому розрахунки
інфляційних втрат за зобов'язаннями
грудня 2012 року здійснюються судом
починаючи з 14.01.2013 року, але в межах
кінцевої дати нарахування інфляційної
складової бору, визначеної позивачем.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення інфляційних сум (за
зобов'язаннями жовтня, листопада та
грудня) є обґрунтованими, однак
підлягають стягненню частково в
розмірі 4 594,61 грн., які нараховані судом
відповідно до вимог закону та умов
договору.

В іншій частині позовних вимог про
стягнення інфляційних сум в позові
слід відмовити.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором (частина друга
статті 193, частина перша статті 216 та
частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено штраф та пеню (частина перша
статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі
невиконання покупцем п. 6.1 умов цього
договору він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7% від суми
простроченого платежу.

Враховуючи вищевикладені норми закону
та умови договору, позивачем у зв'язку з
простроченням виконання зобов'язання з
оплати спожитого газу нараховано 10 254,61
грн. пені та 11 020,10 грн. штрафу
відповідно до наданого розрахунку,
який відповідає вимогам закону.

Таким чином, позов в частині стягнення
пені в розмірі 10 254,61 грн. та штрафу в
розмірі 11 020,10 грн., які нараховано
позивачем відповідно до вимог чинного
законодавства та умов договору, у
зв'язку з простроченням відповідачем
виконання взятих на себе зобов'язань з
оплати спожитого газу за вказаним
договором є обґрунтованим, і тому
підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011.

Судовий збір у розмірі 1 824,75 грн.
відповідно до положень статті 49 ГПК
України підлягає стягненню з
відповідача пропорційно задоволених
вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства
«Калинівське ДПС» Калинівської
селищної ради (07443, Київська обл., смт.
Калинівка, вул. Чернігівська, 20, код
33266313) на користь Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» (01001, м. Київ,
вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077720) 10
254 (десять тисяч двісті п'ятдесят
чотири) грн. 61 коп. пені, 11 020 (одинадцять
тисяч двадцять) грн. 10 коп. 7% штрафу, 4 594
(чотири тисячі п'ятсот дев'яносто
чотири) грн. 61 коп. інфляційної
складової боргу, 4 801 (чотири тисячі
вісімсот одну) грн. 56 коп. 3% річних, 1 824
(одну тисячу вісімсот двадцять чотири)
грн. 75 коп. судового збору.

В іншій частині в позові відмовити.

Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 28.10.2014 р.

Суддя
Т.Д. Лилак