КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2014 р. Справа№ 910/8601/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги

Житлово-експлуатаційного товариства з
обмеженою відповідальністю «Оселя»

на рішення Господарського суду м. Києва

від 17.07.2014

у справі №910/8601/14 (суддя - Чинчин О.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Київенерго», м. Київ,

до Житлово-експлуатаційного
товариства з обмеженою
відповідальністю «Оселя», м. Київ,

про стягнення заборгованості за
спожиту теплову енергію в розмірі 245
100,69 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Полоз І.В. - представник
(дов. №91/2013/11/29-5 від 29.11.2013); Цой Г.М. -
представник (дов. №91/2013/11/29-4 від 29.11.2013);

від відповідача: Шевченко І.М. -
директор (наказ №3 від 07.02.2013);

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Київенерго» (надалі - ПАТ
«Київенерго», позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Житлово-експлуатаційного
товариства з обмеженою
відповідальністю «Оселя» (надалі - ЖЕ
ТОВ «Оселя», відповідач) про стягнення
227 082,42 грн заборгованості за
використану теплову енергію в період з
01.06.2011 по 01.04.2014 на підставі договору на
постачання теплової енергії у гарячій
воді №4540931 від 01.10.2007, а також 2 609,98 грн
інфляційних втрат та 15 408,29 грн 3% річних,
а всього 245 100,69 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 17.07.2014 у справі №910/8601/14 позов
задоволено повністю, стягнуто з ЖЕ ТОВ
«Оселя» на користь ПАТ «Київенерго» 245
100,69 грн, з яких: 227 082,42 грн основного
боргу, 15 408,29 грн 3% річних, 2 609,89 грн
інфляційних нарахувань та 4 902,05 грн
судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, ЖЕ ТОВ «Оселя» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 17.07.2014 у справі №910/8601/14 та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити
частково, стягнути суму основної
заборгованості в розмірі 217 082,42 грн, 3%
річних, інфляційних нарахувань, з
урахуванням уточненого розрахунку та
розстрочити виконання рішення суду на
12 місяців.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
апеляційною скаргою, скаржник
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи, у зв'язку з
чим висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.08.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 20.10.2014.

В судовому засіданні 20.10.2014 представник
скаржника підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення суду скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позов частково, а також
розстрочити виконання рішення суду на
12 місяців.

Представники позивача проти доводів
апеляційної скарги заперечили
частково, вважають рішення законним та
обґрунтованим, однак, у зв'язку з
помилковим розрахунком судом суми
основного боргу, не заперечували щодо
зміни оскаржуваного рішення в частині
стягнення основного боргу в сумі 217 082,42
грн, в іншій частині вимог апеляційну
скаргу просили залишити без
задоволення.

20.10.2014 в судовому засіданні колегією
суддів Київського апеляційного
господарського суду було оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні у справі
матеріали, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення апеляційної скарги, з
огляду на наступне.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та
підтверджується матеріалами справи,
01.10.2007 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго», правонаступником якої
виступає Публічне акціонерне
товариство «Київенерго» (в тексті
договору - постачальник) та
Житлово-експлуатаційним товариством з
обмеженою відповідальністю «Оселя» (в
тексті договору - споживач) було
укладено договір на постачання
теплової енергії у гарячій воді №4540931
(надалі - договір).

Відповідно до підпункту 2.2.1. договору
постачальник зобов'язується
безперебійно постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на межу
балансової належності із споживачем
для потреб опалення - в період
опалювального сезону; для гарячого
водопостачання - протягом року згідно
із заявленими споживачем величинами
приєднаного теплового навантаження,
зазначеними в додатку №1.

Підпунктом 2.3.1 договору визначено, що
споживач зобов'язується дотримуватись
кількості споживання теплової енергії
за кожним параметром в обсягах, які
визначені у додатку №1, не допускаючи
їх перевищення, своєчасно сплачувати
вартість спожитої теплової енергії в
терміни та за тарифами, зазначеними у
додатку №2.

Пунктом 4.1 договору сторони визначили,
що такий набуває чинності з дня його
підписання та діє до 01.06.2008. Договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії не буде
письмово заявлено однією із сторін про
його припинення.

Відповідно до підписаного сторонами
додатку №2 до договору (п. 9 додатку)
споживач щомісячно з 12 по 15 число
отримує в районному відділі теплозбуту
оформлену постачальником платіжну
вимогу-доручення на суму, яка включає
загальну вартість теплової енергії
поточного місяця та кінцеве сальдо
розрахунків на початок поточного
місяця за мінусом суми фактично
сплаченої теплової енергії в поточному
місяці, табуляграму фактичного
споживання за попередній період та акт
звірки, який оформлює і один примірник
якого повертає постачальнику протягом
двох днів з моменту їх одержання.

Згідно п. 10 додатку №2 до договору
споживач щомісячно забезпечує не
пізніше 10 числа місяця, наступного за
розрахунковим, оплату коштів від
населення за фактично спожиту теплову
енергію.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначав, що ЖЕ ТОВ «Оселя» свої
зобов'язання за договором виконує
неналежним чином, внаслідок чого за
період з 01.06.2011 по 01.04.2014 виникла
заборгованість у розмірі 227 082,42 грн, яка
з урахуванням інфляційних втрат та 3%
річних становить 245 100,69 грн.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції, відповідач надав відзив на
позовну заяву, згідно якого останній
визнав заборгованість в розмірі 245 100,69
грн та в подальшому зобов'язався
добровільно здійснювати погашення
суми боргу, однак, у зв'язку зі складним
фінансовим становищем просив суд
розстрочити виконання рішення у даній
справі. Разом з тим, в подальшому
відповідачем було подане клопотання, у
якому повідомлялось про зменшення
розміру боргу на 10 000,00 грн у зв'язку з
частковим погашенням заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ
«Київенерго», місцевий господарський
суд виходив з доведеності факту
порушення відповідачем зобов'язань
щодо вжиття заходів для забезпечення
надходження коштів за теплову енергію
та наявності заборгованості у сумі 227
082,42 грн за договором на постачання
теплової енергії у гарячій воді №4540931
від 01.10.2007, та відсутності доказів на
підтвердження сплати такої
заборгованості. При цьому, місцевий
господарський суд не знайшов підстав
для здійснення розстрочки виконання
рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач
наголошував на неправомірності
стягнення суми боргу у розмірі 227 082,42
грн без урахування часткової оплати
заборгованості на суму 10 000,00 грн, та на
помилковості розрахунку інфляційних
втрат та 3% річних, а також на наявності
підстав для надання розстрочки
виконання рішення суду.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду частково
погоджується з висновками суду першої
інстанції та з доводами скаржника, з
огляду на наступне.

Як вірно визначено місцевим
господарським судом, між сторонами
виникли зобов'язання, які мають ознаки
договору поставки, за умовами якого,
відповідно до статті 712 Цивільного
кодексу України, продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Положеннями статті 691 та частини 1
статті 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу. Покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до вимог статей 509, 526 ЦК
України, статей 173, 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Як стверджує позивач та не заперечує
відповідач, а крім того
підтверджується матеріалами справи,
станом на час звернення з позовом до
суду заборгованість відповідача перед
позивачем з оплати спожитої теплової
енергії за період з 01.06.2014 по 01.04.2014
становила 227 082,42 грн.

Разом з тим, колегія суддів звертає
увагу, що під час розгляду справи в суді
першої інстанції відповідачем було
частково погашено зазначену
заборгованість на суму 10 000,00 грн, що
підтверджується платіжним дорученням
№205 від 17.06.2014 (а.с. 179).

Таким чином, станом на час винесення
оскаржуваного рішення заборгованість
ЖЕ ТОВ «Оселя» перед ПАТ «Київенерго»
становила 217 082,42 грн (227 082,42 грн - 10 000,00
грн).

Враховуючи викладене та з огляду на
відсутність доказів здійснення
відповідачем оплати заборгованості за
договором №4540931 від 01.10.2007 на
постачання теплової енергії у гарячій
воді за період з 01.06.2011 року по 01.04.2014 у
повному обсязі, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку про часткове
задоволення позовної вимоги про
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 217 082,42 грн.

При цьому, як зазначено у п. 4.4.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», господарський суд
припиняє провадження у справі у зв'язку
з відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акту державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про припинення
провадження у справі в частині
стягнення основного боргу в сумі 10 000,00
грн на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, крім основного боргу просив
стягнути з відповідача 3% річних у сумі
15 408,29 грн та інфляційних втрат у сумі 2
609,98 грн, нарахованих на суму боргу за
період з 01.06.2011 по 31.03.2014.

Згідно частини 1 статті 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (пункт 1 статті 612
Цивільного кодексу України).

Виходячи з вимог частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Оскільки відповідачем прострочено
виконання грошового зобов'язання, то
відповідно вимоги позивача про
стягнення з відповідача інфляційних
втрат та 3% річних, нарахованих на суму
боргу, є правомірними.

Разом з тим, перевіривши наданий
позивачем розрахунок позовних вимог,
колегія суддів встановила, що
позивачем їх розмір обраховано
невірно, оскільки для розрахунку
останнім було взято невірну кількість
днів у лютому 2014 року та індекс
інфляції у березні 2014 року.

З урахуванням викладеного, здійснивши
власний розрахунок 3% річних за
заявлений позивачем період, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку, що з відповідача
на користь позивача підлягають
стягненню 15 369,25 грн 3% річних. В іншій
частині цієї позовної вимоги, а саме в
стягненні 39,04 грн 3% річних необхідно
відмовити.

Здійснивши розрахунок інфляційних
втрат, з урахуванням індексу інфляції у
березні 2014 року, який становив 102,2,
колегія суддів дійшла висновку, що сума
інфляційних втрат є більшою, ніж
заявлена позивачем.

Таким чином, враховуючи приписи п. 2 ст.
83 ГПК, вимога в частині стягнення
інфляційних втрат підлягає
задоволенню відповідно до заявленої
позивачем суми у розмірі 2 609,98 грн.

Згідно ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються судом
письмовими та речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь у
судовому процесі. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ГПК України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
підстав для задоволення позову
частково, у сумі 235 061,65 грн, з яких 217 082,42
грн основного боргу, 15 369,25 грн 3% річних
та 2 609,98 грн інфляційних втрат. В
частині вимоги про стягнення суми
основного боргу в сумі 10 000,00 грн
провадження у справі підлягає
припиненню. В задоволенні іншої
частини позовних вимог, а саме, у
стягненні 39,04 грн 3% річних, колегія
суддів відмовляє.

Разом з тим, судова колегія
апеляційного господарського суду
вважає, що суд першої інстанції,
приймаючи рішення по справі,
правомірно відмовив у задоволенні
клопотання відповідача про розстрочку
виконання рішення суду на 12
календарних місяців рівномірними
щомісячними платежами, з огляду на
наступне.

Пунктом 6 статті 83 ГПК України
передбачено, що господарський суд
приймаючи рішення, має право
відстрочити або розстрочити виконання
рішення, а отже питання про відстрочку
або розстрочку може розглядатись в
ході судового розгляду при винесені
рішення по справі.

В обґрунтування клопотання відповідач
послався на відсутність на його
рахунках необхідних для погашення
заборгованості коштів у зв'язку зі
складним фінансовим становищем
товариства та зазначив, що у випадку
задоволення позовних вимог і
примусового виконання рішення суду
відповідач не зможе стабільно
працювати, надавати житлово-комунальні
послуги населенню, виплачувати
заробітну плату та сплачувати податки.

З огляду на те, що Господарський
процесуальний кодекс України не
визначає переліку обставин, які
свідчать про неможливість виконання
рішення чи утруднюють його виконання,
суд оцінює докази, що підтверджують
зазначені обставини, за правилами ст. 43
ГПК України.

Пунктом 7.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України»
визначено, що підставою для відстрочки,
розстрочки, зміни способу та порядку
виконання рішення можуть бути
конкретні обставини, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у визначений строк або
встановленим господарським судом
способом.

Виходячи із наведеного, законодавець у
будь-якому випадку пов'язує
відстрочення виконання судового
рішення у судовому порядку з
об'єктивними, непереборними, іншими
словами - виключними обставинами, що
ускладнюють вчасне виконання судового
рішення.

На переконання колегії суддів
апеляційного господарського суду,
наведені відповідачем підстави для
розстрочки виконання судового рішення,
зокрема, складне фінансове становище,
не є тими виключними обставинами, які б
давали підстави для відстрочення
виконання судового рішення, оскільки,
як вбачається з матеріалів справи,
важке фінансове становище відповідача
утворилось внаслідок його власної
господарської діяльності, а не в силу
якихось об'єктивних, незалежних від
відповідача обставин.

Крім того, вирішуючи питання про
розстрочку виконання рішення,
господарський суд повинен встановити
матеріальні інтереси обох сторін,
оскільки невиконання протягом
тривалого часу рішення суду порушують
матеріальні інтереси позивача, що
також може призвести до негативних
наслідків для нього.

Так, заперечуючи проти задоволення
вказаного клопотання, представники
позивача зазначали, що у зв'язку з
простроченням більше одного року
виконання своїх грошових зобов'язань
відповідачем, розстрочення виконання
рішення ще на 12 місяців погіршить його
фінансово-економічний стан.

Оскільки відповідач не довів наявність
конкретних обставин, що ускладнюють
або роблять неможливим виконання
рішення, враховуючи ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відмову в задоволенні
клопотання про розстрочення рішення
суду.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення.

Підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду,
у відповідності до частини 1 статті 104
Господарського процесуального кодексу
України, є, зокрема, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів, зважаючи на
встановлене вище, находить апеляційну
скаргу ЖЕ ТОВ «Оселя» такою, що
підлягає частковому задоволенню, а
рішення Господарського суду м. Києва
від 17.07.2014 у справі №910/8601/14 - частковому
скасуванню.

У зв'язку з частковим задоволенням
апеляційної скарги та частковим
скасуванням апеляційним господарським
судом рішення місцевого
господарського суду, судові витрати
підлягають перерозподілу у
відповідності зі статтею 49 ГПК України.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що частиною другою вказаної
статті передбачено, що в разі коли спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Зазначена норма виступає
процесуальною санкцією, яка
застосовується господарським судом
незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає за необхідне покласти на
відповідача судовий збір за розгляд
справи в суді першої інстанції в
частині вимог про стягнення основного
боргу у сумі 10 000,00 грн, сплачених
відповідачем згідно платіжного
доручення №205 від 17.06.2014, тобто після
звернення позивача з даним позовом до
суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
правові засади справляння судового
збору, платників, об'єкти та розміри
ставок судового збору, порядок сплати,
звільнення від сплати та повернення
судового збору визначені Законом
України «Про судовий збір» №3674-VI від
08.07.2011 року (із змінами та доповненнями).

Відповідно до ст. 4 названого Закону
судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі. За
подання до господарського суду
апеляційної скарги на рішення суду
підлягає сплаті судовий збір за
ставкою 50 відсотків ставки, що підлягає
сплаті при поданні позовної заяви, а у
разі подання позовної заяви майнового
характеру - 50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми.

Враховуючи суму позовних вимог, яка
оспорюється апелянтом, за подання
апеляційної скарги відповідач повинен
був сплатити судовий збір у сумі 913,50
грн. Натомість з доданого до
апеляційної скарги платіжного
доручення №250 від 11.08.2014 вбачається, що
відповідачем сплачено судовий збір у
більшому розмірі, а саме, у сумі 2 451,02
грн. Тобто, в даному випадку загальний
розмір надмірно сплаченого судового
збору за подання апеляційної скарги
становить 1 537,52 грн.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 9 Закону України «Про
судовий збір» сплачена сума судового
збору повертається за ухвалою суду в
разі зменшення розміру позовних вимог
або внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, з Державного бюджету
України на користь відповідача
підлягає поверненню сума надмірно
сплаченого ним судового збору у
розмірі 1 537,52 грн.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу
Житлово-експлуатаційного товариства з
обмеженою відповідальністю «Оселя» на
рішення Господарського суду м. Києва
від 17.07.2014 у справі №910/8601/14
задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду м.
Києва від 17.07.2014 у справі №910/8601/14
скасувати частково.

3. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Житлово-експлуатаційного
товариства з обмеженою
відповідальністю «Оселя» (03056, м. Київ,
вул. Борщагівська, буд. 139/141, кв. 13, ) на користь Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
(01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, ) 217 082 (двісті сімнадцять
тисяч вісімдесят дві) грн 42 коп.
основного боргу, 15 369 (п'ятнадцять тисяч
триста шістдесят дев'ять) грн 25 коп. 3%
річних, 2 609 (дві тисячі шістсот дев'ять)
грн 98 коп. інфляційних нарахувань та 4 901
(чотири тисячі дев'ятсот одну) грн 23 коп.
судового збору.

Провадження у справі в частині
позовної вимоги про стягнення
основного боргу в сумі 10 000,00 грн
припинити.

В решті позову відмовити.

4. Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
(01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, ) на користь
Житлово-експлуатаційного товариства з
обмеженою відповідальністю «Оселя»
(03056, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 139/141,
кв. 13, ) 327 (триста
двадцять сім) грн 31 коп. судового збору
за розгляд справи в суді апеляційної
інстанції.

5. Повернути
Житлово-експлуатаційному товариству з
обмеженою відповідальністю «Оселя» з
Державного бюджету України 1 537 (одну
тисячу п'ятсот тридцять сім) грн 52 коп.
надмірно сплаченого судового збору за
подання апеляційної скарги згідно
платіжного доручення №250 від 11.08.2014.

6. Доручити Господарському суду
міста Києва видати накази на виконання
даної постанови.

7. Матеріали справи №910/8601/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

С.А. Пашкіна