ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2014 року Справа № 920/8/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого Н.
Волковицької Л. Рогач за участю
представників:позивачане з'явилися
(про час і місце судового засідання
повідомлено
належно)відповідачаПогорєлов О.В. -
довіреність від 20.01.2014 р.третіх осібне
з'явилися (про час і місце судового
засідання повідомлено
належно)розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Сумській
областіна постановувід 20.05.2014 р.
Харківського апеляційного
господарського суду у справі№ 920/8/14
господарського суду Сумської області
за позовомРегіонального відділення
Фонду державного майна України по
Сумській областідо Публічного
акціонерного товариства
"Сумирибгосп"треті особи- Державне
агентство рибного господарства
України; - Державне підприємство
"Укрриба"провизнання договору
недійснимРозпорядженням Секретаря
другої судової палати Вищого
господарського суду України № 03-05/1754
від 15.09.2014 р. у зв'язку із перебуванням
судді Рогач Л.І. у відпустці, для
вирішення питання щодо можливості
прийняття касаційної скарги РВ ФДМ
України по Сумській області на
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014 р. у
даній справі, сформовано колегію
суддів у складі: головуючий суддя -
Дроботова Т.Б., судді: Волковицька Н.О.,
Гоголь Т.Г.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 16.09.2014 р. у складі колегії
суддів: Дроботової Т.Б. - головуючого,
суддів: Волковицької Н.О., Гоголь Т.Г.
касаційна скарга прийнята до розгляду
та призначена на 30.09.2014 р.

Розпорядженням Секретаря другої
судової палати Вищого господарського
суду України № 03-05/1922 від 29.09.2014 р., у
зв'язку із виходом з відпустки судді
Рогач Л.І., розгляд касаційної скарги
здійснювався у складі колегії суддів,
затвердженому рішенням зборів суддів
Вищого господарського суду України від
13.05.2014 № 1, про що повідомлено
присутнього у судовому засіданні
представника відповідача. Відводів
складу суду не заявлено.

Ухвалою від 30.09.2014 р. розгляд касаційної
скарги відкладено та призначено на
14.10.2014 р., з повідомленням присутніх
представників сторін.

В С Т А Н О В И В :

РВ ФДМ України по Сумській області
звернулось до господарського суду
Сумьскої області з позовом до ПАТ
"Сумириба", за участі третіх осіб -
Державного агентства рибного
господарства України та ДП "Укрриба"
про визнання недійсним договору оренди
державного майна від 01.02.2001 р. № 181,
укладеного між РВ ФДМ України по
Сумській області та ПАТ "Сумибиргосп",
та додаткових угод до договору оренди
від 24.01.2003 р., від 25.02.2004 р., від 17.01.2005 р.
від 31.01.2006 р., від 05.03.2007 р., від 14.12.2011 р.,
посилаючись на приписи статті 48
Цивільного кодексу УРСР, частину 4
Прикінцевих положень Цивільного
кодексу України, статті 203, 215
Цивільного кодексу України та статтю 207
Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
01.02.2001 р. між сторонами було укладено
договір оренди державного майна № 181,
за умовами якого відповідачу було
передано в строкове платне
користування державне майно - ставки,
що знаходяться на балансі відповідача,
до якого між сторонами укладались
додаткові угоди, зокрема, щодо
продовження строку дії договору та
стосовно розміру орендної ставки.

Так, позивач зазначав, що 14.12.2011 р. між
сторонами укладено договір про
внесення змін до договору оренди майна
№ 181 та проведено перерахунок орендної
плати із застосуванням орендної ставки
16 % від балансової вартості майна, із
яким відповідач погодився та виконував
протягом певного часу, проте, у липні 2012
р. ПАТ "Сумирибгосп" звернулось до
господарського суду з позовом про
визнання недійсним пункту 2 договору
від 14.12.2011 р. про внесення змін до
договору оренди щодо збільшення
орендної плати, який рішенням
господарського суду Сумської області
від 11.09.2012 р. у справі № 5021/1118/12,
залишеним без змін постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 15.11.2012 р. та
постановою Вищого господарського суду
від 26.03.2013 р. задоволений, а пункт 2
договору від 14.12.2011 р. визнаний
недійсним, з посиланням на те, що
орендоване відповідачем майно не є
цілісним майновим комплексом, а
представляє собою нерухоме майно.

Позивач зазначав, що з урахуванням
виконання РВ ФДМ України по Сумській
області рішення суду у справі № 5021/1118/12,
після скасування пункту 2 договору від
14.12.2011 р. про внесення змін, а саме
орендної ставки 16 %, орендна плата
нараховується відповідно до договору
про внесення змін від 05.03.2007 р. по
орендній ставці 7 %, як за цілісний
майновий комплекс.

РВ ФДМ України по Сумській області
вважав, що договір не відповідає
вимогам чинного законодавства, змінено
предмет договору та його істотні умови,
оскільки враховуючи рішення суду у
справі № 5021/1118/12ПАТ "Сумирибгосп"
орендує не цілісний майновий комплекс,
а індивідуально визначене державне
майно, при розрахунку орендної плати за
яке повинна застосовуватися орендна
ставка 10 % від вартості нерухомого
майна, визначеної проведенням
незалежної оцінки.

При цьому, як зазначав позивач, ПАТ
"Сумирибгосп" листами від 21.11.2011 р. № 587
та від 20.12.2012 р. № 639 зверталось до РВ ФДМ
України щодо погодження розміру
орендної плати за розрахунком,
запропонованим товариством, з яким
позивач не погодився, оскільки такий
розрахунок порушує вимоги Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабміну
України від 04.10.1995 р. № 786, оскільки
товариством запропонована вартість
майна виходячи з балансової вартості, в
той час як для застосування орендної
ставки 10 % має визначатися вартість
орендованого майна шляхом проведення
незалежної оцінки, що передбачено
пунктом 8 Методики, однак, товариством
ринкова вартість об'єктів оренди за
незалежною оцінкою не визначалась.

РВ ФДМ України по Сумській області
також вказувало на невідповідність
спірного договору оренди № 181 вимогам
Типового договору оренди нерухомого
державного майна, який затверджено
наказом ФДМ України від 25.08.2000 р. № 1774,
діючому законодавству, судовим рішення
у справі № 5021/1118/12 та статті 10 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна".

При цьому, претензії орендодавця
залишені відповідачем без задоволення.

ПАТ "Сумирибгосп" у відзиві на позовну
заяву просило відмовити у її
задоволенні, вказуючи, зокрема, на те,
що 11.08.2005 р. господарським судом
Сумської області було прийнято рішення
у справі № 5/405-05, яким визнано договір
оренди державного майна № 181 від 01.02.2001
р., укладений між РВ ФДМ України по
Сумській області та ВАТ "Сумирибгосп"
(правонаступником якого є ПАТ
"Сумирибгосп"), а рішенням
господарського суду Сумської області
від 30.01.2006 р. у справі № 14/614-05, залишеним
без змін судами апеляційної та
касаційної інстанцій, відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним цього договору
оренди № 181 від 01.02.2001 р., тобто, як
зазначав відповідач, судовими
рішеннями підтверджено правомірність
та законність оспорюваного договору.

Крім того, відповідач зазначав, що
невиконання чи неналежне виконання
правочину однією із сторін не тягне за
собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним.

Відповідач також, посилаючись на
приписи пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України та статей 71, 76, 80
Цивільного кодексу УРСР 1963 року,
вказував на закінчення строку позовної
давності.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 12.02.2014 р. (суддя Зражевський
Ю.О.) у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції
дійшов висновку, що договір оренди
нерухомого майна № 181 був укладений з
додержанням усіх вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 Цивільного
кодексу України, а сторонами, в свою
чергу, не було здійснено дій по
узгодженню розрахунку орендної плати з
врахуванням рішень судових інстанцій у
справі № 5021/1118/12.

Крім того, стосовно пропуску позивачем
строку позовної давності, суд першої
інстанції дійшов висновку, що права
позивача не порушені, а відтак позов не
підлягає задоволенню через його
необґрунтованість.

За апеляційною скаргою РВ ФДМ України
по Сумській області Харківський
апеляційний господарський суд (судді:
Черленяк М.І., Ільїн О.В., Камишева Л.М.),
переглянувши рішення господарського
суду Сумської області від 12.02.2014 р. в
апеляційному порядку, постановою від
20.05.2014 р. залишив його без змін з тих же
підстав.

РВ ФДМ України по Сумській області
подало до Вищого господарського суду
України касаційну скаргу, в якій
просить судові рішення у даній справі
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю, обґрунтовуючи доводи
касаційної скарги порушенням судами
норм матеріального та процесуального
права.

Скаржник зазначає, що у мотивувальній
частині судового рішення у справі №
5021/1118/12 судом встановлено, що майно,
передане в оренду ПАТ" Сумирибгосп"
являє собою індивідуально визначене
державне майно, а не цілісний майновий
комплекс, але договір оренди № 181 від
01.02.2001 р. залишається в редакції, яка
відповідає для оренди цілісного
майнового комплексу, вартість майна
залишається визначеною для майна
цілісного майнового комплексу.

На думку заявника касаційної скарги
судами проігноровані вимоги частини 4
статті 203 Цивільного кодексу України,
якою передбачено, що правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом, тобто договір повинен
відповідати Типовому договору
індивідуально визначеного (нерухомого
або іншого) майна, що належить до
державної власності, який затверджено
наказом ФДМ України від 23.08.2000 р. № 1774.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ
"Сумирибгосп" просить відмовити у її
задоволенні, а судові рішення залишити
без змін, вказуючи на безпідставність
доводів скаржника та правомірність
висновків судів.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутнього у судовому
засіданні представника відповідача,
перевіривши наявні матеріали справи на
предмет правильності застосування
судами першої та апеляційної інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами під час розгляду
справи, 01.02.2001 р. між РВ ФДМ України по
Сумській області (орендодавець) та ВАТ
"Сумирибгосп" (правонаступником якого є
ПАТ "Сумирибгосп" (орендар) було
укладено договір оренди державного
майна № 181, за умовами якого
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
державне майно - ставки, що знаходяться
на балансі орендаря, вартість яких
визначена відповідно до акта оцінки,
затвердженого наказом РВ ФДМ України
по Сумській області від 31.05.2000 р. № 440 та
становить 2 913 595,00 грн. (а.с.13-15).

Згідно з пунктом 2.1. вступ орендаря у
користування майном настає одночасно
із підписанням сторонами договору та
акта прийому-передачі вказаного майна.

01.02.2001 р. було складено акт
прийому-передачі, відповідно до якого
РВ ФДМ України по Сумській області
передало ВАТ "Сумирибгосп" майно
ставків, що знаходиться на балансі ВАТ
"Сумирибгосп" відповідно до переліку
(а.с.87-88).

Згідно з пунктом 2.3 договору передача
майна в оренду здійснюється за
вартістю, визначеною в акті оцінки
цього майна, складеному згідно з
Методикою, затвердженою Постановою
Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 р.
№ 629.

У розділі 3 сторонами встановлені
положення щодо орендної плати та
пунктом 3.1 передбачено, що Орендна
плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати,
затвердженою Постановою Кабінету
Міністрів України від 19.01.2000 р. і
складає 87407,85 грн. за рік.

Відповідно до пункту 3.2 договору розмір
орендної плати може бути переглянуто
на вимогу однієї із сторін у разі зміни
методики її розрахунку, змін
централізованих тарифів та в інших
випадках, передбачених законодавством
України.

Пунктом 8 договору передбачено, що
договір діє з 01.02.2001 р. до 01.02.2002 р.
строком на один рік.

Згідно з пунктом 10.3. договору, зміна
або розірвання договору можуть мати
місце за погодженням сторін.

Судами під час розгляд справи
встановлено, що між сторонами
укладались додаткові угоди до договору
оренди майна № 181 від 01.02.2001 р., а саме:
додаткова угода № 2 від 01.02.2002 р., № 3 від
24.01.2003 р., № 4 від 25.02.2004 р., № 5 від 17.01.2005 р.
та № 5 від 31.01.2006 р., згдіно з якими,
зокрема, продовжувався строк дії
договору оренди державного майна № 181
від 01.02.2001 р. до 01.02.2003 р., до 01.02.2004 р., до
31.122004 р., до 31.12.2005 р. та до 31.12.2006 р.
відповідно (а.с.77-80, 82).

05.03.2007 р. між РВ ФДМ України по Сумській
області та ВАТ "Сумирибгосп" було
укладено договір про внесення змін до
договору оренди державного майна № 181
від 01.02.2001 р., відповідно до умов якого
орендна плата становить 14362,94 грн.
Встановлено, що договір діє до 31.12.2016
року (а.с.83).

14.12.2011 р. між РВ ФДМ України по Сумській
області та ПАТ "Сумирибгосп" було
укладено договір про внесення змін до
договору оренди державного майна № 181
від 01.02.2001 року, відповідно до пункту 2
якого пункт 3.1. договору оренди
державного майна № 181 викладено в новій
редакції, відповідно до якої орендна
плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати за
державне майно та пропорції її
розподілу, затвердженої Постановою
Кабінету Міністрів України від 01.10.1995 р.
№ 786 та становить без ПДВ за перший
місяць оренди після перегляду її
розміру - вересень 2011 року - 59499 грн. 45
коп. Орендна плата за вересень 2011 року
визначена з врахуванням індексу
інфляції (а.с.84).

Рішенням господарського суду Сумської
області від 11.09.2012 р. у справі № 5021/1118/12,
залишеним без змін постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 15.11.2012 р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 26.03.2013 р., задоволений позов
ПАТ "Сумиробгосп" та визнано недійсним
пункт 2 договору від 14.12.2011 р. про
внесення змін до договору оренди
державного майна від 01.02.2001 р. №181,
укладеного між РВ ФДМ України по
Сумській області та ППАТ "Сумирибгосп",
з посиланням, зокрема, на те, що
орендоване за договором № 181 майно не є
цілісним майновим комплексом, а
представляє собою об'єкти нерухомого
майна.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що як вбачається з
матеріалів справи, після визнання
недійсним пункту 2 договору від 14.12.2011 р.
про внесення змін до договору оренди
державного майна № 181 від 01.02.2001 р.
сторони не дійшли згоди щодо розміру
плати за оренду державного майна.

Претензія позивача від 19.06.2013 р. про
припинення договору оренди державного
майна № 181 від 01.02.2001 р. та повернення
об'єкт оренди, листом № 146 від 09.07.2013 р.
залишена ПАТ "Сумирибгосп" без
задоволення, з посиланням на повне та
належне виконання орендарем умов
договору.

Яка вбачається з матеріалів справи,
предметом спору у даній справі є вимога
РВ ФДМ України по Сумській області про
визнання недійсним договору оренди
державного майна від 01.02.2001 р. № 181,
укладеного між РВ ФДМ України по
Сумській області та ПАТ "Сумибиргосп",
та додаткових угод до договору оренди
від 24.01.2003 р., від 25.02.2004 р., від 17.01.2005 р.
від 31.01.2006 р., від 05.03.2007 р., від 14.12.2011 р.,
посилаючись на приписи статті 48
Цивільного кодексу УРСР, частину 4
Прикінцевих положень Цивільного
кодексу України, статті 203, 215
Цивільного кодексу України та статтю 207
Господарського кодексу України, з
посилання на фактичну зміну судовим
рішенням у справі № 5021/1118/12 предмету
договору та орендної плати та свідчить
про відсутність у договорі істотних
умов, у зв'язку з чим такий договір
підлягає визнанню недійсним.

Закон України "Про оренду державного та
комунального майна" покликаний
забезпечити підвищення ефективності
використання державного та
комунального майна шляхом передачі
його в оренду фізичним та юридичним
особам.

За приписами статті 2 вказаного Закону
(в редакції, чинній на момент укладення
спірного договору від 01.02.2001 р.) орендою
є засноване на договорі строкове
платне користування майном, необхідним
орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 10 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); термін, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення; виконання
зобов'язань; відповідальність сторін;
страхування орендарем взятого ним в
оренду майна; обов'язки сторін щодо
забезпечення пожежної безпеки
орендованого майна. За згодою сторін у
договорі оренди можуть бути
передбачені й інші умови. Умови
договору оренди є чинними на весь строк
дії договору і у випадках, коли після
його укладення (приведення у
відповідність з цим Законом)
законодавством встановлено правила,
які погіршують становище орендаря.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (в
редакції, чинній на момент звернення
позивача до суду) встановлено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

За приписами статей 509 та 526 вказаного
Кодексу, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтями 759, 760 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк. Предметом договору найму може
бути річ, яка визначена
індивідуальними ознаками і яка
зберігає свій первісний вигляд при
неодноразовому використанні
(неспоживна річ).

Частиною 1 статті 207 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України (в редакції, чинній на
момент звернення позивача з позовом до
суду), підставою недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначені загальні вимоги до чинності
правочину, зокрема: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу
України).

При цьому, статтею 48 Цивільного кодексу
УРСР (1963р.) (в редакції, чинній на момент
укладення спірного договору оренди
майна № 181 від 01.02.2001 р.) Недійсною є та
угода, що не відповідає вимогам закону.

Зі змісту норм чинного, як на момент
звернення до суду, так і на момент
укладення спірного договору оренди від
01.02.2001 р., законодавства вбачається, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів недійсними на момент їх
вчинення (укладення) і настання
відповідних наслідків, та в разі
задоволення позовних вимог зазначати в
судовому рішенні, в чому конкретно
полягає неправомірність дій сторони та
яким нормам законодавства не
відповідає оспорюваний правочин.

Здійснюючи судовий розгляд справи
судами першої та апеляційної інстанції
було встановлено, що оспорюваний
договір оренди державного майна № 181
від 01.02.2001 р. було укладено з
додержанням усіх вимог встановлених
законодавством, чинним на момент
укладення цього договору, при цьому,
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження того, що даний договір
суперечить вимогам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, що особи, які
вчинили правочин не мали необхідного
обсягу цивільної дієздатності, що
волевиявлення учасників правочину не
було вільним та не відповідало їх
внутрішній волі, а також того, що
правочин не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що були
ним обумовлені, як й не надано доказів
вчинення дій щодо внесення змін до
вказаного договору в порядку пунктів 3.2
та 10.3 договору оренди майна № 181 від
01.02.2001 р.

При цьому, судом апеляційної інстанції
було зазначено про безпідставність
тверджень позивача стосовно того,
рішенням господарського суду Сумської
області від 11 вересня 2012 року у справі
№ 5021/1118/12 було змінено предмет договору
оренди державного майна № 181 від 01.02.2001
р., оскільки даний договір спочатку
укладався саме як договір оренди
індивідуально визначеного майна, а не
цілісного майнового комплексу, як
вважав позивач, що підтверджується,
зокрема, постановою Вищого
господарського суду України від 26.03.2013
р. у справі № 5021/1118/12, в якій
встановлено, що сукупність
орендованого майна не є господарським
об'єктом з завершеним циклом
виробництва - цілісним майновим
комплексом та є нерухомим майном, що в
сукупності не представляє собою
цілісний майновий комплекс.

Відповідно до статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази. У
касаційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Враховуючи викладене, судова колегія
погоджується з висновком судів про
відмову у задоволенні позовних вимог,
вважає судові рішення такими, що
відповідають нормам матеріального та
процесуального права, підстав для їх
зміни чи скасування не вбачається, а
викладені у касаційній скарзі доводи
скаржника судова колегія вважає
непереконливими та такими, що не
відповідають приписам чинного
законодавства, спростовуються
матеріалами справи та встановленими
судами першої та апеляційної інстанції
обставинами.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями
1115, 11110, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014 р. у
справі № 920/8/14 та рішення
господарського суду Сумської області
від 12.02.2014 р. залишити без змін, а
касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач