м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
До Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
Про розірвання
Суддя Мельник В.І.
від позивача: Воскобойник
М.Т., довіреність № б/н від 24.06.2014
від відповідача: не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Стройэнергоснаб»
(далі - позивач) подало на розгляд
господарського суду міста Києва позов
до Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» (далі - відповідач) про
розірвання договорів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
обставини, на підставі яких було
укладено договір іпотеки № 11КБ/2008 від
25.07.2008р. та договір поруки № 11КБ/2008/П-1
від 25.07.2008р. істотно змінились, у зв`язку
з чим договори підлягають розірванню.
Ухвалою суду від 22.07.2014р. порушено
призначено розгляд на 05.09.2014 р.
05.09.2014р. відповідач подав через
канцелярію суду відзив на позов.
05.09.2014р. представник позивача у судове
засідання не з`явився, вимог ухвали
суду про порушення провадження у
справі не виконав, про причини своєї
відсутності суд не повідомив.
Представник відповідача проти позову
заперечив, з підстав викладених у
Суд відклав розгляд справи на 13.10.2014, у
зв`язку з відсутністю представника
13.10.2014р. представник позивача у
судовому засіданні підтримав свої
позовні вимоги, надав пояснення по
справі.
Представник відповідача у судове
засідання не з`явився, про причини
своєї відсутності суд не повідомив.
Суд вирішив задовольнити позовні
вимоги позивача у повному обсязі.
Згідно ст.87 Господарського
процесуального кодексу України повне
рішення та ухвали надсилаються
сторонам, прокурору, третім особам, які
брали участь в судовому процесі, але не
були присутні у судовому засіданні,
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення не пізніше трьох днів з
дня їх прийняття або за їх зверненням
вручаються їм під розписку
безпосередньо у суді.

Розглянувши подані документи та
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2008 р. між Публічним акціонерним
товариством "ВТБ Банк" (далі - банк,
відповідач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Санаторний комплекс
"Саки" (далі - позичальник, третя особа)
було укладено Кредитний договір №
11КБ/2008 (далі - Кредитний договір).

19.08.2008 р., з метою забезпечення
виконання позичальником своїх
зобов'язань за Кредитним договором, між
позивачем (іпотекодержателем) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Стройэнергоснаб"
(далі - іпотекодавець, позивач) було
укладено Іпотечний договір б/н (далі -
Іпотечний договір), відповідно до умов
якого іпотекодавець передає
іпотекодержателю в іпотеку нерухоме
майно, а саме: нежитлову будівлю
магазину літ. «А-2», що знаходиться за
адресою м. Миколаїв, пр. Леніна 53, а
іпотекодержатель приймає його в
іпотеку на умовах, визначених у цьому
договорі.

Предметом іпотеки за Іпотечним
договором є нежитлові приміщення,
визначені у Розділі 2 Іпотечного
договору.

Крім того, 25.07.2008р. між позивачем та
відповідачем було укладено договір
поруки № 11КБ/2008/П-1.

В подальшому між сторонами було
укладено низку Договорів про внесення
змін до Іпотечного договору.

Позивач зазначає суду про те, що
враховуючи ту обставину, що
позичальник вів свою діяльність на
території Автономної Республіки Крим,
та ситуацію, яка склалась на території
АР Крим, обставини, якими позивач
керувався при укладенні Іпотечного
договору, істотно змінились настільки,
що якби останній міг це передбачити,
він не уклав би зазначений договір.

Враховуючи вищенаведене, позивач
просить суд розірвати Іпотечний
договір та договір поруки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
іпотеку" іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про
іпотеку" встановлено, що іпотека
виникає на підставі договору, закону
або рішення суду. До іпотеки, яка
виникає на підставі закону або рішення
суду, застосовуються правила щодо
іпотеки, яка виникає на підставі
договору, якщо інше не встановлено
законом.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про
іпотеку" за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Таким чином, з аналізу вищезазначених
норм законодавства вбачається, що
Іпотечний договір укладається між
іпотекодавцем та іпотекодержателем з
метою, зокрема, можливості звернення
стягнення на предмет іпотеки, у випадку
невиконання позичальником умов
Кредитного договору в частині
повернення кредитних коштів, відсотків
за користування кредитними коштами та
інших коштів, визначених умовами
відповідного договору.

Судом встановлено, що позичальником
було укладено Кредитний договір з
метою фінансування поточної
діяльності, реконструкції санаторного
комплексу "Саки", що належить
позичальнику, та реструктуризації.

Позичальник веде свою діяльність на
території Автономної Республіки Крим,
а цільове призначення кредитних
коштів, наданих йому банком, невід'ємно
пов'язане з господарською діяльністю
позичальника на території АР Крим.

Відповідно до преамбули Закону України
"Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" Україна згідно з Конституцією
України є суверенною і незалежною
державою. Суверенітет України
поширюється на всю її територію, яка в
межах існуючого кордону є цілісною і
недоторканною. Перебування на
території України підрозділів
збройних сил інших держав з порушенням
процедури, визначеної Конституцією та
законами України, Гаазькими
конвенціями 1907 року, IV Женевською
конвенцією 1949 року, а також всупереч
Меморандуму про гарантії безпеки у
зв'язку з приєднанням України до
Договору про нерозповсюдження ядерної
зброї 1994 року, Договору про дружбу,
співробітництво і партнерство між
Україною і Російською Федерацією 1997
року та іншим міжнародно-правовим
актам є окупацією частини території
суверенної держави Україна та
міжнародним протиправним діянням з
усіма наслідками, передбаченими
міжнародним правом.

Згідно з статтями 1 та 2 Закону України
"Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" тимчасово окупована територія
України (далі - тимчасово окупована
територія) є невід'ємною частиною
території України, на яку поширюється
дія Конституції та законів України.

Цей Закон визначає статус території
України, тимчасово окупованої
внаслідок збройної агресії Російської
Федерації, встановлює особливий
правовий режим на цій території,
визначає особливості діяльності
державних органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ і
організацій в умовах цього режиму,
додержання та захисту прав і свобод
людини і громадянина, а також прав і
законних інтересів юридичних осіб.

Згідно з п. 12.1 Перехідних положень
Закону України "Про створення вільної
економічної зони "Крим" та про
особливості здійснення економічної
діяльності на тимчасово окупованій
території України" початком тимчасової
окупації території Автономної
Республіки Крим та міста Севастополя
вважається дата набрання чинності
Резолюцією N 68/262 Сесії Генеральної
Асамблеї Організації Об'єднаних Націй
від 27 березня 2014 року про підтримку
територіальної цілісності України.

В окремих випадках, прямо визначених
цим Законом, початком тимчасової
окупації вважається дата набрання
чинності Законом України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України".

Таким чином, враховуючи ситуацію, що
склалась на території Автономної
Республіки Крим, а саме, окупація
частини території України
підрозділами збройних сил Російської
Федерації, укладення "договору між
Російською Федерацією і Республікою
Крим про прийняття в Російську
Федерацію Республіки Крим та утворення
в складі Російської Федерації нових
суб'єктів - Республіки Крим та міста
федерального значення - Севастополь", і,
як наслідок, інтеграції "нових
суб'єктів Російської Федерації" в
економічну, фінансову, кредитну та
правову системи Російської Федерації,
законодавче та інше нормативно-правове
регулювання діяльності на територіях
"Республіки Крим" та міста Севастополя
законодавством Російської Федерації,
дане призвело до наявності істотної
зміни обставин, якими іпотекодавець
керувався при укладанні Іпотечного
договору, що змінило умови настільки,
що якби останній міг це передбачити,
він не уклав би Іпотечний договір.

Позивач зазначає суду про те, що в
момент укладення Договорів іпотеки та
поруки сторони виходили з того, що така
зміна обставин, як фактичне здійснення
позичальником господарської
діяльності на території іншої держави
та у спосіб, який буде передбачений
законодавством РФ, не настане; зміна
таких обставин зумовлена причинами,
які іпотекодавець не міг усунути після
їх виникнення при всій турботливості
та обачності, так як діяльність
позичальника безпосередньо пов'язана з
його місцем розташування; із суті
Договору іпотеки або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин, як то здійснення
господарської діяльності
позичальником на окупованій території
несе саме позивач, а відтак наявні
правові підстави для розірвання
Договору в судовому порядку на
підставі ст. 652 Цивільного кодексу
України та ст. 188 Господарського
кодексу України. Відповідач у
своєму письмовому відзиві зазначає
суду про те, що із суті Іпотечного
договору та приписів статті 652
Цивільного кодексу України вбачається,
що зміна економічної ситуації та факт
зменшення попиту на користування
послугами рекреаційного характеру, які
надає позичальник, а також укладання
позивачем з відповідачем іпотечного
договору, в якості забезпечення
зобов'язань позичальника перед банком,
є комерційним ризиком позивача, а тому
такі обставини не можуть бути
підставами для розірвання Іпотечного
договору та договору поруки або для
невиконання зобов'язань за зазначеними
договорами; а доводи позивача щодо
неможливості звернення до
позичальника з відповідним позовом про
стягнення грошових коштів, у разі
звернення стягнення на предмет іпотеки
за оспорюваним договором у випадку
невиконання позичальником своїх
зобов'язань за Кредитним договором не
відповідають дійсності.

Проте, суд не погоджується з доводами
відповідача, з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 652
Цивільного кодексу України у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України
"Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
тимчасової окупації державі Україна,
юридичним особам, громадським
об'єднанням, громадянам України,
іноземцям та особам без громадянства, у
повному обсязі покладається на
Російську Федерацію як на державу, що
здійснює окупацію.

Згідно положень "Договору між
Російською Федерацією і Республікою
Крим про прийняття в Російську
Федерацію Республіки Крим та утворення
в складі Російської Федерації нових
суб'єктів", з дня прийняття в Російську
Федерацію Республіки Крим у складі
Російської Федерації утворюються нові
суб'єкти - Республіка Крим та місто
федерального значення Севастополь. З
дня прийняття в Російську Федерацію
Республіки Крим та утворення у складі
Російської Федерації нових суб'єктів
діє перехідний період, протягом якого
врегульовуються питання інтеграції
нових суб'єктів Російської Федерації в
економічну, фінансову, кредитну та
правову системи Російської Федерації.
Законодавчі та інші нормативні правові
акти Російської Федерації діють на
територіях Республіки Крим та міста
федерального значення Севастополя з
дня прийняття в Російську Федерацію
Республіки Крим та утворення у складі
Російської Федерації нових суб'єктів,
якщо інше не передбачено
законодавством Російської Федерації.

Таким чином, у зв'язку з тимчасовою
окупацією території України, зокрема
АР Крим, внаслідок збройної агресії
Російської Федерації, на цій території
встановлено особливий правовий режим,
позивач такі обставини усунути не може,
а виконання Іпотечного договору може
порушити співвідношення майнових
інтересів позивача та позбавляє його
того, на що він розраховував при
укладенні цього договору.

З огляду на вищенаведене, суд
погоджується з позицією позивача щодо
того, що обставини, якими керувались
сторони при укладенні Іпотечного
договору та договору поруки, суттєво
змінились у зв'язку з настанням подій,
які не могли бути передбачені
сторонами при укладенні зазначеного
договору, що є підставою для розірвання
Іпотечного договору та договору
поруки. При цьому, сторони Іпотечного
договору та договору поруки не мають
можливості усунути зазначені
обставини.

Щодо посилання відповідача на приписи
статті 188 Господарського кодексу
України, якою визначено порядок зміни
та розірвання господарських договорів,
суд зазначає наступне.

Статтею 188 Господарського кодексу
України передбачено, що зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
Якщо судовим рішенням договір змінено
або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання
чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не
встановлено за рішенням суду.

Недотримання позивачем вимог даної
норми закону щодо обов'язку надсилання
іншій стороні пропозицій про
розірвання договору в разі виникнення
такої необхідності є правом, а не
обов'язком особи, яка добровільно,
виходячи з власних інтересів, його
використовує, та не позбавляє позивача
права звернутися за захистом
порушеного права шляхом подання позову
до відповідача про розірвання
договору.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
19 вересня 2011 року № 3-74гс11.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Згідно з ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу
України у разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються.

Крім того, разом із позовною заявою
позивачем була подана заява про
забезпечення позову.

Відповідно до статті 66 ГПК України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Мотивуючи свою заяву про забезпечення
позову, позивач зазначає суду про те, що
враховуючи наявну можливість
відчужити відповідачем предмета
іпотеки або перереєстрації її на себе
під час судового розгляду справи, з
метою захисту позивачем своїх прав на
предмет іпотеки, в разі задоволення
позову, існує необхідність
застосування заходів забезпечення
позову шляхом заборони здійснення
відповідачем будь-яких дій щодо
звернення стягнення за предмет
іпотеки.

Розглянувши заяву позивача про
забезпечення позову, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 ГПК України
позов забезпечується:

- накладанням арешту на майно або
грошові суми, що належать відповідачу;

- забороною відповідачеві вчиняти
певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що
стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі
виконавчого документа або іншого
документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку.

У відповідності до п. 1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду від
26.12.2011р. № 16 "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" (далі - Постанова) умовою
застосування заходів до забезпечення
позову є достатньо обґрунтоване
припущення, що майно (в тому числі
грошові суми, цінні папери тощо), яке є у
відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, може зникнути,
зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Заходи до
забезпечення позову застосовуються
господарським судом як гарантія
реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Згідно з п. 3 Постанови достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд повинен брати
до уваги інтереси не лише позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Позивач свою заяву про вжиття заходів
до забезпечення позову не обґрунтував,
належних доказів того, що існує реальна
загроза невиконання чи утруднення
виконання можливого рішення суду, в
разі задоволення позову, суду не надав,
а також нічим не підтвердив припущення,
що нерухоме майно, яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути на момент виконання
рішення.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги про розірвання Іпотечного
договору та договору іпотеки
підлягають задоволенню.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини справи, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 32, 33, 43, 49, 67, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення
позову відмовити

Позов задовольнити.

Розірвати Іпотечний договір від 19.08.2008
р., укладений між Публічним акціонерним
товариством "ВТБ Банк" (01004, м. Київ, бул.
Т. Шевченка/вул. Пушкінська, будинок 8/26;
ідентифікаційний код: 14359319) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Стройэнергоснаб"
(54029, Миколаївська обл., м. Миколаїв, пр.
Леніна 51, ), посвідчений
19.08.2008 р. приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрований в
реєстрі за № 3046.

Розірвати договір поруки № 11КБ/2008/П-1
від 25.07.2008р., укладений між Публічним
акціонерним товариством "ВТБ Банк" (01004,
м. Київ, бул. Т. Шевченка/вул. Пушкінська,
будинок 8/26; ідентифікаційний код: 14359319)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Стройэнергоснаб"
(54029, Миколаївська обл., м. Миколаїв, пр.
Леніна 51, ).

Стягнути з Публічним акціонерним
товариством "ВТБ Банк" (01004, м. Київ, бул.
Т. Шевченка/вул. Пушкінська, будинок 8/26;
ідентифікаційний код: 14359319) на користь
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Стройэнергоснаб"
(54029, Миколаївська обл., м. Миколаїв, пр.
Леніна 51, ) 2436 (дві тисячі
чотириста тридцять шість) грн. -
судового збору.

Видати накази відповідно до ст. 116 ГПК
України.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

(Повний текст рішення складено 16.10.2014р.)

Суддя
В.І.Мельник