КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р. Справа№ 910/9343/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства «ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ»

на рішення Господарського суду м. Києва

від 14.07.2014

у справі № 910/9343/14 (суддя Балац С.В.)

за позовом Державного підприємства
«УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР
РАДІОЧАСТОТ», м. Київ,

до Приватного акціонерного товариства
«ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ», м. Київ

про стягнення 1 328 663,73 грн

за участю представників:

від позивача: Ізюмська І.В. -
представник (довіреність №5-11/9274 від
02.09.2014);

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «УКРАЇНСЬКИЙ
ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР РАДІОЧАСТОТ»
звернулося з позовом до Приватного
акціонерного товариства «ТЕЛЕСИСТЕМИ
УКРАЇНИ» (надалі - ПрАТ «ТЕЛЕСИСТЕМИ
УКРАЇНИ», відповідач) про стягнення з
останнього заборгованості в сумі 1 328
663,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на невиконання відповідачем,
як замовником, своїх зобов'язань за
договором № 2259/8м-09 від 14.01.2009, а саме
щодо здійснення повної та своєчасної
оплати за надані позивачем, як
виконавцем, послуги, а тому позивач
просив суд стягнути з відповідача 1 286
508,48 грн основного боргу, 35 282,06 грн пені
та 6 873,13 грн 3% річних, а разом 1 328 663,73 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 14.07.2014 у справі №910/9343/14 позов
задоволено повністю, стягнуто з ПрАТ
«ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ» на користь ДП
«УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР
РАДІОЧАСТОТ» основну заборгованість в
сумі 1 286 508,48 грн, пеню в сумі 35 282,06 грн,
три відсотки річних в сумі 6 873,13 грн,
витрати по сплаті судового збору в сумі
26 573,27 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПрАТ
«ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду м. Києва від 14.07.2014
у справі №910/9343/14 скасувати та прийняти
нове рішення, яким у позові відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з неправильним застосуванням судом
норм матеріального та процесуального
права, у зв'язку з чим висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 15.08.2014
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження, розгляд
справи призначено на 13.10.2014.

Позивач скористався правом, наданим
статтею 96 Господарського
процесуального кодексу України, надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
просив залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва - без змін.

В судове засідання 13.10.2014 відповідач
свого уповноваженого представника не
направив, про день, місце та час
розгляду апеляційної скарги був
повідомлений належним чином.

Вислухавши думку представника
позивача, враховуючи, що відповідач не
повідомив суд про поважність причин
нез'явлення до суду апеляційної
інстанції та не заявив клопотання про
відкладення розгляду справи, судова
колегія, порадившись на місці, ухвалила
здійснити розгляд апеляційної скарги
за відсутності відповідача.

В судовому засіданні 13.10.2014 представник
позивача проти доводів апеляційної
скарги заперечив, вважає рішення
законним та обґрунтованим, просив
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги та залишити оскаржуване рішення
без змін.

13.10.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вислухавши пояснення представника
позивача, перевіривши матеріали справи
та дослідивши докази, проаналізувавши
на підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, у зв'язку з чим рішення
Господарського суду м. Києва від 14.07.2014
у справі №910/9343/14 має бути залишеним без
змін, з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 14.01.2009 між
Державним підприємством «УКРАЇНСЬКИЙ
ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР РАДІОЧАСТОТ» (в тексті
договору - виконавець) та Закритим
акціонерним товариством «ТЕЛЕСИСТЕМИ
УКРАЇНИ», яке в подальшому
перейменоване на Приватне акціонерне
товариство «ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ» (в
тексті договору - замовник) було
укладено договір №2259/8м-09 на виконання
робіт, пов'язаних з: розглядом
заявочних документів, розрахунком
електромагнітної сумісності (ЕМС),
відповідними погодженнями,
міжнародною координацією, оформленням
висновків щодо ЕМС, оформленням
дозволів на експлуатацію
радіоелектронних засобів (РЕЗ),
оформленням дозволів на ввезення РЕЗ,
радіочастотним моніторингом,
забезпеченням ЕМС РЕЗ (далі - договір).

Як вбачається з предмету вказаного
договору, позивач взяв на себе
зобов'язання здійснити роботи з
радіочастотного моніторингу
параметрів випромінювання та
забезпечення ЕМС РЕЗ відповідача з РЕЗ
інших користувачів, виявлення та
усунення дії радіозавад роботи РЕЗ
відповідача, оформлення дозволів на
ввезення РЕЗ з-за кордону України,
розгляд заяв та надання дозволів на
експлуатацію РЕЗ відповідача,
проведення міжнародної координації,
проведення робіт з розрахунків ЕМС РЕЗ
відповідача з РЕЗ загальних
користувачів у відповідних смугах
радіочастот (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2.3 договору
відповідач зобов'язаний своєчасно
сплачувати на користь позивача плату
за виконані роботи.

Документом, що підтверджує виконання
робіт, є підписаний сторонами акт
виконаних робіт (п. 3.11 договору).

Пунктом 4.4 договору передбачено, що
оплата вартості робіт з
радіочастотного моніторингу та
забезпечення ЕМС РЕЗ здійснюється
відповідачем щоквартально (щомісячно)
протягом 30 банківських днів з дня
надання рахунку позивачем.

Оплата робіт здійснюється шляхом
перерахування на розрахунковий
рахунок позивача суми, яка наведена у
відповідному рахунку (п. 4.5 договору).

Вказаний договір набирає чинності з
дати його підписання і діє до 31.12.2009. Цей
договір вважається подовженим на
кожний наступний період тривалістю в
один рік, якщо жодна із сторін не
пізніше ніж за 30 днів до закінчення
терміну його дії не надішле іншій
стороні письмове повідомлення про свій
намір припинити його дію надалі (п. п.
7.1., 7.3. договору).

Позовні вимоги у даній справі
обґрунтовані тим, що позивач надав
відповідачу послуги згідно договору
№2259/8м-09 від 17.01.2009 на суму 1 286 508,48 грн, що
підтверджується підписаними
уповноваженими особами сторін та
скріпленими відбитками їх печаток
актами виконаних робіт №13-22099 від
29.11.2013, №13-25049 від 31.12.2013, №14-3218 від 28.02.2014,
№14-4859 від 31.03.2014 (а.с. 111-114), однак,
замовник на підставі виставлених
рахунків-фактур на оплату №22099 від
21.11.2013, №25049 від 25.12.2013, №3218 від 25.02.2014 та
№4859 від 24.03.2014 (а.с. 115-118) вартість
наданих послуг не оплатив, внаслідок
чого у відповідача утворилась
заборгованість у сумі 1 286 508,48 грн.

Заперечуючи проти задоволення
позовних вимог, відповідач як під час
розгляду справи судом першої
інстанції, так і в апеляційній скарзі
наголошував на тому, що позивач не
надав належного доказу на
підтвердження факту направлення
виконавцем замовнику вищевказаних
рахунків-фактур, тоді як, обов'язок
позивача по направленню рахунків на
оплату, передує обов'язку відповідача
оплатити надані послуги.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий
господарський суд виходив з того, що з
вказаних актів виконаних робіт,
підписаних, зокрема, уповноваженою
особою відповідача, вбачається, що
останній був обізнаний про об'єм
виконаних робіт та їх загальну
вартість, які визначені в кожному
вказаному акті з відповідним
посиланням на дату та номер рахунку, а
тому відповідач вважається таким, що
отримав необхідні рахунки на оплату
проведених робіт.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
а доводи апелянта вважає
безпідставними, з огляду на наступне.

Визначаючи правову природу укладеного
сторонами договору, місцевий
господарський суд вірно зазначив, що
такий за своїм змістом є договором про
надання послуг за яким, згідно частини 1
статті 901 Цивільного кодексу України,
одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

У відповідності до статей 626, 629
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
Договір вважається укладеним, якщо
сторони досягли згоди щодо усіх умов
договору та є обов'язковим до
виконання.

Таким чином, укладення ДП «УКРАЇНСЬКИЙ
ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР РАДІОЧАСТОТ» та ПрАТ
«ТЕЛЕСИСТЕМИ УКРАЇНИ» договору
№2259/8м-09 від 17.01.2009 було спрямоване на
отримання останнім послуг та обов'язку
здійснити плату за отримані послуги.

Згідно статті 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 530 цього ж Кодексу,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.4 договору сторони визначили,
що оплата вартості робіт з
радіочастотного моніторингу та
забезпечення ЕМС РЕЗ здійснюється
відповідачем щоквартально (щомісячно)
протягом 30 банківських днів з дня
надання рахунку позивачем.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим
господарським судом, в актах виконаних
робіт №13-22099 від 29.11.2013, №13-25049 від 31.12.2013,
№14-3218 від 28.02.2014, №14-4859 від 31.03.2014
зазначені дата та номер відповідного
рахунку на оплату.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
підписання вказаних актів виконаних
робіт уповноваженою особою
відповідача свідчить, що останній був
обізнаний про об'єм виконаних робіт та
їх загальну вартість, які визначені в
кожному вказаному акті з відповідним
посиланням на дату та номер рахунку.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що відповідач
вважається таким, що отримав необхідні
рахунки на оплату проведених робіт.

При цьому, колегія суддів бере до уваги
надані позивачем докази направлення
відповідачу вищевказаних рахунків на
оплату (а.с. 162-169), а саме, поштовий
реєстр виставлених рахунків (рахунок
№22099 від 21.11.2013); поштовий реєстр
виставлених рахунків (рахунок №25049 від
25.12.2013); повідомлення про вручення
поштового відправлення з описом
вкладення у цінний лист (рахунок №3218
від 25.02.2014), повідомлення про вручення
поштового відправлення з описом
вкладення у цінний лист (рахунок №4859
від 24.03.2014).

Крім того, судова колегія находить
безпідставними доводи апелянта щодо
об'єму та вартості наданих послуг з
радіочастотного моніторингу та
забезпечення ЕМС РЕЗ на території
Автономної Республіки Крим у березні
2014 року, оскільки підписання акту
виконаних робіт №14-4859 від 31.03.2014 без
будь-яких зауважень та заперечень зі
сторони відповідача свідчить про
прийняття останнім таких послуг та
відповідно породжує обов'язок із
здійснення їх оплати.

Відповідно до вимог статей 509, 526
Цивільного кодексу України, статей 173,
193 Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України).

Зважаючи на встановлене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду погоджується з висновком
місцевого господарського суду про те,
що факт наявності заборгованості
відповідача перед позивачем в сумі 1 286
508,48 грн є належним чином доведеним,
документально підтвердженим,
відповідачем не спростованим, а тому
позовні вимоги про стягнення боргу за
надані послуги згідно договору №2259/8м-09
від 17.01.2009 судом першої інстанції
задоволено правомірно.

Крім того, враховуючи, що відповідач
порушив строки виконання грошового
зобов'язання щодо здійснення
розрахунку за надані послуги, позивач
на підставі п. 5.2 договору просив
стягнути з відповідача пеню в сумі 35
282,06 грн, нарахованої на суму боргу за
кожним окремим рахунком на оплату за
період прострочення станом на 31.05.2014.

Відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань,
зокрема стягнення пені та порядок її
нарахування, передбачено ст. 549 ЦК
України, ст.ст. 230-232 ГК України, а також
Законом України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

У відповідності до п. 5.2 договору, у
випадку затримки оплати робіт,
пов'язаних з радіочастотним
моніторингом РЕЗ та забезпечення ЕМС
РЕЗ понад один місяць, відповідач
сплачує на користь позивача грошові
кошти за проведені роботи з
урахуванням пені за прострочення
платежу у розмірі 0,1% за кожен день
затримки, але не більше подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який нараховується пеня.

Разом з тим, згідно ст. 3 Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги
законодавства, умови договору та
обставини справи, перевіривши наданий
позивачем розрахунок пені, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що вказана позовна
вимога підлягає задоволенню повністю у
сумі 35 282,06 грн.

Крім того, враховуючи порушення
відповідачем строків виконання
грошового зобов'язання, позивач заявив
до стягнення 6 873,13 грн 3% річних,
нарахованих на суму боргу за кожним
окремим рахунком на оплату за період
прострочення станом на 31.05.2014.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Перевіривши здійснений позивачем
розрахунок 3% річних, враховуючи
прострочення відповідачем виконання
грошового зобов'язання, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вимога позивача про
стягнення з відповідача нарахованих на
суму боргу відсотків річних у сумі 6 873,13
грн є правомірною та такою, що підлягає
задоволенню повністю.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що місцевий
господарський суд, виконавши всі
вимоги процесуального закону, всебічно
перевіривши обставини справи, вирішив
спір у відповідності з нормами
процесуального та матеріального права,
доводи апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду не
спростовують, отже, підстави для зміни
чи скасування рішення відсутні, а тому
апеляційну скаргу ПрАТ «ТЕЛЕСИСТЕМИ
УКРАЇНИ» на рішення Господарського
суду м. Києва від 14.07.2014 у справі №910/9343/14
слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати із сплати судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача у справі
(апелянта).

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «ТЕЛЕСИСТЕМИ
УКРАЇНИ» на рішення Господарського
суду м. Києва від 14.07.2014 у справі №910/9343/14
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м.
Києва від 14.07.2014 у справі №910/9343/14
залишити без змін.

3. Справу №910/9343/14 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

С.А. Пашкіна