ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"20" жовтня 2014 р.Справа № 921/1158/14-г/9 УХВАЛА
про відмову у прийнятті позовної заяви
Суддя Гевко В.Л., розглянувши
позовну заяву від 14.10.2014р. (вх. №1192 від
15.10.2014р.) за позовом ОСОБА_1, АДРЕСА_1 до
відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вікторія ЛТД", вул.
стягнення інфляційних втрат та трьох %
річних, встановив наступне:
З огляду на приписи частини третьої
статті 22 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів", згідно з
якими місцеві господарські суди
розглядають справи у спорах, що
виникають з господарських
правовідносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх
підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12
ГПК господарські суди розглядають
справи в порядку позовного
провадження, коли склад учасників
спору відповідає приписам статті 1 ГПК,
а правовідносини, з яких виник спір,
мають господарський характер.
У вирішенні питання про те, чи є
правовідносини господарськими, а спір -
господарським, слід виходити з
визначень, наведених у статті 3
Господарського кодексу України.
Господарський спір підвідомчий
господарському суду, зокрема, за таких
- участь у спорі суб'єкта
- наявність між сторонами, по-перше,
господарських відносин, врегульованих
Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України, іншими
актами господарського і цивільного
законодавства, і, по-друге, спору про
право, що виникає з відповідних
- наявність у законі норми, що прямо
передбачала б вирішення спору
господарським судом;
- відсутність у законі норми, що прямо
передбачала б вирішення такого спору
судом іншої юрисдикції.
Таким чином, господарські суди на
загальних підставах вирішують усі
спори між суб'єктами господарської
діяльності, а також спори, пов'язані з:
- приватизацією державного та
комунального майна (крім спорів про
приватизацію державного житлового
фонду), в тому числі спори про визнання
недійсними відповідних актів органів
місцевого самоврядування та органів
приватизації, а також спори зі справ, що
виникають з корпоративних відносин. З
огляду на приписи частини другої
статті 1 та статті 12 ГПК зазначені
справи підвідомчі господарським судам
і в тому разі, якщо сторонами в судовому
процесі виступають фізичні особи, що не
є суб'єктами підприємницької
Справи, що виникають з корпоративних
відносин, - це справи зі спорів між
юридичними особами та їх учасниками
(засновниками, акціонерами, членами), у
тому числі учасниками, які вибули, а
також між учасниками (засновниками,
акціонерами, членами) юридичної особи,
що пов'язані із створенням, діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності
такої особи. Предметом відповідних
позовів можуть бути вимоги про
визнання недійсними: актів органів
управління юридичної особи; її
установчих документів; правочинів,
укладених юридичною особою, якщо
позивач обґрунтує свої вимоги
порушенням його корпоративних прав або
Аналогічна наведеній правова позиція
викладена і у Постанові Пленуму ВГСУ
від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам".
Як вбачається із змісту позовної заяви,
позов до господарського суду заявлено
фізичною особою ОСОБА_1 до юридичної
особи Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вікторія ЛТД".
При цьому предметом позовних вимог
позивача визначено стягнення
інфляційних втрат та відсотків річних,
які обраховані від суми 217 075,95 грн.,
стягнутої в користь позивача згідно
рішення господарського суду
Тернопільської області від 16.06.2014р.
вартості частки майна товариства
пропорційної частці позивача у розмірі
32,55% у статутному фонді Товариства з
обмеженою відповідальністю "Вікторія
ЛТД" станом на момент виходу позивача
із Товариства з обмеженою
відповідальністю "Вікторія ЛТД".

Із змісту позову позивач стверджує, що
у зв'язку з тим, що вiдповiдачем
неналежно виконано зобов'язання щодо
сплати вартостi частки майна
товариства, належної до сплати
учаснику, який вийшов з товариства при
невиконаннi зазначеного, настали
правові наслiдки, передбаченi за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, зокрема, визначених ст. 625
ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Також, позивач посилається на приписи
ч. 1 ст. 509 ЦК України згідно якого
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку, та на ст. 599 ЦК України,
відповідно до якої зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Cлід зазначити, що наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України. Право кредитора вимагати
сплату боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору (див. постанову Вищого
господарського суду України від 01.11.2012
№ 5011-32/5219-2012, постанови Верховного Суду
України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011
№ 6/433-42/183 і постанову Вищого
господарського суду України від 16.03.2011
№ 11/109).

При цьому, обґрунтовуючи позовні
вимоги позивач посилається не на
порушення його корпоративних прав, а на
порушення його прав пов'язаних із
несвоєчасним виконанням відповідачем
грошового зобов'язання із сплати
належної позивачу грошової суми і
відповідно виникнення у позивача права
вимагати нарахування на прострочене
грошове зобов'язання індексу інфляції
та трьох відсотків річних в порядку ст.
625 ЦК України та виникнення у нього
права вимагати стягнення цих коштів з
відповідача у судовому порядку.

Отже, позивачем подано самостійний
позов, з обґрунтування якого
вбачається, що спірні правовідносини
між сторонами не носять корпоративного
характеру, а тому спір не є
корпоративним.

А тому, на думку суду, вказаний спір не є
підвідомчим господарському суду
виходячи з його суб'єктного складу, а
саме беручи до уваги те, що спір не є
корпоративним, а позивачем виступає
фізична особа - ОСОБА_1.

Таким чином, поданий позов не підлягає
розгляду у господарському суді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України
суддя відмовляє у прийнятті позовної
заяви, якщо заява не підлягає розгляду
в господарських судах України.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що
слід відмовити ОСОБА_1, АДРЕСА_1 у
прийнятті позовної заяви від 14.10.2014р.
(вх. №1192 від 15.10.2014р.).

Разом з цим, ОСОБА_1 як фізична особа не
позбавлена права звернутись в
подальшому із відповідним позовом у
загальний суд в порядку Цивільного
процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
"Про судовий збір" сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі:

1) зменшення розміру позовних вимог або
внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом;

2) повернення заяви або скарги;

3) відмови у відкритті провадження у
справі;

4) залишення заяви або скарги без
розгляду (крім випадків, якщо такі
заяви або скарги залишені без розгляду
у зв'язку з повторним неприбуттям
позивача або за його клопотанням);

5) закриття провадження у справі.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2
ст. 62, ст. 86 Господарського
процесуального кодексу України, суддя,
-

У Х В А Л И В:

1. Відмовити ОСОБА_1, АДРЕСА_1 у прийнятті
позовної заяви від 14.10.2014р. (вх. №1192 від
15.10.2014р.).

2. Повернути позовну заяву від 14.10.2014р.
(вх. №1192 від 15.10.2014р.) з доданими до неї
документами, в тому числі квитанцію
№112 від 14.10.2014 р. про сплату судового
збору в сумі 1827,00 грн., всього на 6
(шести) арк. ОСОБА_1, АДРЕСА_1.

3. Повернути судовий збір в сумі 1827,00
грн., сплачений згідно квитанції №112
від 14.10.2014р.

Суддя
В.Л. Гевко