РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
Справа № 906/1078/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Бучинська Г.Б. , суддя Петухов М.Г.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача: Ноніка О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на
рішення господарського суду
Житомирської області від 21.08.14р. у
справі № 906/1078/14 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "НТК Степ" (м.Житомир)

про стягнення в сумі 131 320 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
(надалі - Позивач) звернувся в
господарський суд Житомирської
області з позовною заявою (а.с. 2-4) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «НТК СТЕП» (надалі -
Відповідач), в якій просить стягнути з
Відповідача 132 320 грн. основного боргу.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 21 серпня 2014
року в справі № 906/1078/14 (а.с. 73-75), з
підстав, висвітлених у даному рішенні,
в задоволенні позову відмовлено .

Позивач не погоджуючись з
рішенням суду, звернувся до
Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою (а.с. 82-84), в якій просив рішення
господарського суду Житомирської
області від 21 серпня 2014 року скасувати
та прийняти нове рішення, котрим позов
задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення суду прийняте при неповному
з'ясуванні обставин справи, які мають
значення для правильного вирішення
спору, а також з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, Позивач як на підставу
скасування рішення суду першої
інстанції, посилається на те, що судом
першої інстанції не взято до уваги те,
що переданий Товар, є саме змінним
обладнанням у розумінні підпункту 2
пункту 2 технічного регламенту безпеки
машин і введення якого в обіг
заборонено без декларації про
відповідність на національного знаку
відповідності.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 24вересня 2014
року (а.с. 79) апеляційну скаргу Позивача
прийнято до провадження та призначено
її до розгляду на 22 жовтня 2014 року на 15
год. 10 хв..

В.о. голови Рівненського
апеляційного господарського суду,
своїм розпорядженням від 21
жовтня 2014 року (а.с. 89), з підстав
вказаних у ньому, вніс зміни до складу
колегії суддів, окрім заміни
головуючого судді, визначив колегію в
складі: головуючий суддя Василишин А.Р.,
суддя Бучинська Г.Б., суддя Петухов М.Г..

Відповідач подав заперечення на
апеляційну скаргу (а.с. 91-92), в якому з
підстав висвітлених в даному
запереченні, заперечує проти доводів
зазначених в апеляційній скарзі та
просить залишити рішення
господарського суду Житомирської
області без змін.

Представник Позивача в судове
засідання від 22 жовтня 2014 року не
з'явився. Про дату, час та місце
розгляду справи Відповідач був
належним чином повідомлений, про що
свідчить реєстр про відправку поштової
кореспонденції (а.с. ). Причини неявки
своїх повноважних представників
Позивач не повідомив.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є
правом та прерогативою суду, основною
умовою для якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та
враховуючи приписи статтей 101, частини 1
статті 102 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
представника Позивача, за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні від 22 жовтня
2014 року представник Відповідача
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, з підстав, висвітлених у
запереченнях на апеляційну скаргу,
просить суд залишити рішення суду
першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення
представника Відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, заперечення на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Житомирської області від 21 серпня 2014
року слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення. При цьому апеляційний
господарський суд виходив з такого.

З матеріалів справи вбачається, що
Позивач впродовж 2014 року отримав від
Відповідача товарно-матеріальні
цінності, а саме корзини 2,25 JCВ
(корзини для підняття працівників) в
кількості 28 штук на загальну суму 131 320
грн.

Факт приймання-передачі товару
підтверджується первинними доказами,
наявними в матеріалах справи, а саме
копіями видаткових накладних: № 20303 від
3 березня 2014 року на суму 46 900 грн.; № 10225
від 25 лютого 2014 року на суму 9 380 грн.; №
10122 від 22 січня 2014 року на суму 51 590 грн.;
№ 10207 від 7 лютого 2014 року (а.с. 8-11) на
суму 23 450 грн..

Відпуск даного товару за вищевказаними
накладними здійснювався на підставі
рахунку № 40117 від 17 січня 2014 року (а.с. 20),
який був виписаний Відповідачем, як
постачальником, для оплати Позивачем,
як покупцем, вартості Товару - Корзина
2,25 JCB в кількості 28 штук по 4 690 грн. за
одиницю Товару, а всього 131 320 грн.

Факт оплати отриманого Товару
підтверджується випискою Позивача по
рахунках з 1 травня 2013 року по 18 серпня
2014 року (а.с. 17-19). Крім того, факт
проведення такої оплати на загальну
суму 131 320 грн. не заперечується й сами
Відповідачем.

Позивач вважає, що між сторонами в
усній формі було укладено договір
купівлі-продажу. Також, як зазначає
Позивач в апеляційній скарзі та
позовній заяві, при передачі товару
Відповідач мав надати йому документи,
які підтверджують відповідність
товару.

Як вважає Позивач, в зв'язку з тим, що
йому було передано Відповідачем
корзини для підняття працівників,
Відповідач зобов'язаний був надати
Позивачу також декларацію про
відповідність на Товар, як того (на
думку апелянта) вимагає Технічний
Регламент безпеки машин. В свою чергу,
як вказує Позивач, даного Відповідачем
не було зроблено, що в свою чергу
унеможливлює подальший продаж та
використання корзин, а тому Позивач
звернувся в суд з позовом про стягнення
з Відповідача основного боргу в сумі 131
320 грн..

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України, підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

В силу діх статтей 174, 181 Господарського
кодексу України: господарські
зобов'язання можуть виникати
безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акту, що регулює
господарську діяльність, з акту
управління господарською діяльністю, з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать; господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками; допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відповідно до статтей 626-629 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства;
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно частини 1 статті 639 Цивільного
кодексу України, договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

За приписами статті 655 Цивільного
кодексу України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частина 1 статті 656 Цивільного кодексу
України визначає, що: предметом
договору купівлі-продажу може бути
товар, який є у продавця на момент
укладення договору або буде створений
(придбаний набутий) продавцем у
майбутньому.

Положення частини 2 статті 662
Цивільного кодексу України містить
умову щодо передачі покупцеві
документів (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.

Дослідивши матеріали справи в
сукупності з нормами діючого
законодавства, котрі спрямовані на
врегулювання господарських відносин,
колегія суду зазначає, що досягнута між
Позивачем та Відповідачем усна
домовленість, шляхом проставлення
підпису на видатковій накладній, щодо
отримання товару, виписаній
Відповідачем на отримання товару, і
виплати коштів (згідно банківських
виписок), містить в собі ознаки
договору купівлі-продажу у
відповідності до якого Відповідачем
було взято на себе зобов'язання щодо
передачі на замовлення Позивачу товару
(надання послуг), а Позивач взяв
зобов'язання отримати даний товар та
оплатити його вартість.

З огляду на що, колегія суду зазначає,
що предметом договору, укладеного між
Позивачем та Відповідачем є корзини 2,25
JCВ, котрі виготовив Відповідач та, в
порядку частини 1 статті 662 Цивільного
кодексу України, передав Позивачу,
згідно видаткових накладних.

Окрім того, колегія суду зауважує, що в
матеріалах справи містяться такі
докази, котрі підтверджують замовлення
Позивачем для Відповідача відповідних
робіт та поставку відповідних деталей
саме для виготовлення даного Товару, а
саме: копія ремонтної відомості, з
котрої вбачається, що Позивач замовив
для Відповідача виготовлення
відповідних корзин; копія видаткової
накладної № 131301830 від 23 грудня 2013 року
на суму 23 631 грн., копія видаткової
накладної № 131301843 від 23 грудня 2013 року
на суму 5 204 грн. 96 коп., копія видаткової
накладної № 131400067 від 15 січня 2014 року на
суму 16 590 грн. 30 коп. (а.с. 52-55).

Отже, необхідність передачі
Відповідачем декларації про
відповідність на товар має бути
обумовлена договором або випливати з
вимог чинного законодавства.

Як зауважує Позивач, обов'язок
Відповідача передати декларацію про
відповідність на товар передбачена
Технічним регламентом безпеки машин
(який затверджений Постановою
Кабінету Міністрів України від 30 січня
2013 року № 62; надалі - Технічний
Регламент) .

З матеріалів апеляційної скарги (а.с. 83)
та позовної заяви (а.с. 2) вбачається, що
Позивач відносить виготовлений
Відповідачем Товар саме до підпункту 2
пункту 2 Технічного регламенту, котрий
містить визначення дефініції
устаткування, а саме змінного
обладнання.

Дослідивши Технічний Регламент саме в
площинні господарських відносин,
колегія суду зазначає наступне.

Змінне обладнання це обладнання, яке
після введення в експлуатацію машини
(трактора) приєднує до такої машини
(трактора) безпосередньо оператор для
зміни її функції або надання нової
функції або надання нової функції, за
умови, що це обладнання не є запасною
частиною чи інструментом.

Відповідно до пункту 8 розділу
"Введення в обіг та/або в експлуатацію"
Технічного Регламенту, до введення
машини в обіг та/або в експлуатацію
виробник або його уповноважений
представник, зокрема, складає
декларацію про відповідність, вимоги
до якої зазначені у додатку 7, яка
додається до машини.

Згідно частини 8 статті 1 Закону України
"Про відповідність", підтвердження
відповідності - видача документа
(декларація про відповідність або
сертифікат відповідності) на основі
рішення, яке приймається після
проведення відповідних (необхідних)
процедур оцінки відповідності, що
довели виконання встановлених вимог.

Поряд з тим, колегія суду зазначає, що
матеріали справи не містять доказів
того, що саме Відповідач є виробником
машини чи незавершеної машини, у
розумінні приписів Технічного
регламенту, про котрі саме і йдеться в
подальшому у технічному Регламенті,
саме щодо введення їх в експлуатацію,
обіг, проведення процедури оцінки
відповідності машини, незавершеної
машини, вимоги до технічної
документації даних машин, тощо. .

Так, згідно підпункту 3 пункту 2
Технічного Регламенту, виробник це
юридична або фізична особа, яка
здійснює проектування та/або
виробництво машини або незавершеної
машини, на яку поширюється дія цього
Технічного регламенту, та є
відповідальною за відповідність
машини або незавершеної машини цьому
Технічному регламенту з метою введення
її в обіг під власним найменуванням чи
торговельною маркою або для власного
використання. У разі неможливості
ідентифікації виробника згідно з
наведеним визначенням будь-яка фізична
або юридична особа, що вводить в обіг
або в експлуатацію машину чи
незавершену машину, на яку поширюється
дія цього Технічного регламенту,
повинна вважатися виробником.

Зважаючи на що, колегія суду констатує,
що проданий Відповідачем Товар був
спрямований саме на задоволення потреб
замовника (Позивача), а не задоволення
суспільних потреб, та є конструкцією
саме для виробництва готової продукції
призначеної для задоволення
суспільних потреб.

Водночас, декларація про відповідність
та й інша технічна документація,
відповідно до Технічного Регламенту
видається уже після проведення оцінки
машини або незавершеної машини, тобто
готової продукції, а не її складових
деталей.

З огляду на вищенаведені положення
нормативно-правового акту в сукупності
з відсутністю належних та допустимих
доказів щодо надання статусу
Відповідачу саме виробника даного
Товару та визначення Позивачем Товару
саме як змінне обладнання, колегія суду
приходить до висновку, що на Позивача
(який передав Відповідачу корзини 2,25
JCВ) не поширюється обов'язок щодо
передачі декларації про відповідність
на товар, відповідно до Технічного
Регламенту.

Що ж стосується посилань Позивача щодо
неможливості введення даного товару в
подальшому в обіг в зв'язку із
ненадання Відповідачем декларації про
відповідність Товару та зобов'язання
Відповідача при передачі Товару
одночасно передання товару, колегія
суду зазначає натупне.

Згідно із статтею 666 Цивільного
кодексу України, якщо продавець не
передає покупцеві приналежності
товару та документи, що стосуються
товару та підлягають переданню разом з
товаром відповідно до договору
купівлі-продажу або актів цивільного
законодавства, покупець має право
встановити розумний строк для їх
передання.

Якщо приналежності товару або
документи, що стосуються товару, не
передані продавцем у встановлений
строк, покупець має право відмовитися
від договору купівлі-продажу та
повернути товар продавцеві.

Проте, Позивач, в супереч зазначеній
нормі, не надав доказів направлення
вимоги про надання документів та
відмови від договору купівлі - продажу.

Водночас, Позивач й не
скористався своїм правом відмовитися
від Товару, щодо якості якого у нього
виникли сумніви, його доводи про
те, що поставлений товар не відповідав
вимогам безпечності, є
необґрунтованими, та не підтвердженими
належними доказами (відповідно, з
огляду на наявний позов в сукупності з
доказами, що знаходяться в матеріалах
справи - Позивач по суті спрямової свої
вимоги не на настання наслідків
передбачених законодаством
(повернення товару), а на повернення
сплачених коштів, з залишенням у себе
отриманого Товару).

При цьому, матеріали справи
свідчать про те, що свої претензії до
Відповідача, Позивач обґрунтовує лише
відсутністю у нього декларації про
відповідність. Жодних претензій щодо
несправності та/або недолікам
поставленого товару, претензій по
комплектації товару, відповідач не
пред'явив.

Окрім того, приписами частин 4, 5 статті
653 Цивільного кодексу України
визначено, що: сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом; якщо договір змінений або
розірваний у зв'язку з істотним
порушенням договору однією із сторін,
друга сторона може вимагати
відшкодування збитків, завданих зміною
або розірванням договору.

Однак, як вже вказано вище у даній
судовій постанові, матеріали справи не
містять доказів направлення
Відповідачу повідомлення про відмову
від договору та факту повернення йому
отриманого Товару, що вказувало б на
розірвання договору в односторонньому
порядку, що в подальшому могло б бути
підставою для звернення до суду з
вимогою про стягнення збитків.

В той же час, колегія суду бере до уваги
той факт, що Позивачем не були подані
належні та допустимі докази щодо
підтвердження його позовних вимог.

При цьому Рівненський апеляційний
суд критично оцінює заперечення
Позивача, висвітлені в апеляційній
скарзі, оскільки Відповідач а ні суду
першої інстанції, а ні апеляційному
господарському суду не надав: доказів
не відповідності даного Товару (щодо
якості) саме замовленню Позивачу;
доказів наявності на час звернення з
позовом до суду саме даного товару у
Позивача; доказів відмови від договору
та повернення Товару Відповідачу та й в
цілому доказів неможливості введення в
обіг даного Товару саме з вини
Відповідача.

З огляду на усе наведене у даній
судовій постанові, суд відмовляє в
задоволенні позову щодо стягнення 131 320
грн..

При цьому, суд відхиляє заперечення
Позивача, висвітлені у апеляційній
скарзі, оскільки вони не відповідають
обставинам справи, спростовуються
наявними у справі доказами, а також
спростовані усім вищевказаним у даній
судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Житомирської
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2

- залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Житомирської області від 21 серпня 2014
року в справі № 906/1078/14 -
залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/1078/14 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Петухов М.Г.