ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2014 р.
Справа № 907/640/14

м. Львів

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кордюк Г.Т.

суддів
Давид Л.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу ФОП
ОСОБА_2, від 28.08.2014 року

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 15.08.2014 року

у справі № 907/640/14

за позовом ФОП ОСОБА_3, м. Ужгород

до відповідача виконавчого комітету
Ужгородської міської ради, м. Ужгород

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ФОП ОСОБА_2, м.
Ужгород

про визнання нечинним та скасування
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради № 200 від
18.06.2014 року „Про зміни до рішень".

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_4 - представник;
ОСОБА_3

від відповідача: Пекар В.І. -
представник

від третьої особи: ОСОБА_2, ОСОБА_6 -
представник

Права та обов'язки сторін, третьої
особи, передбачені ст.ст. 20, 22, 27 ГПК
України роз'яснено, заяви про відвід
суддів не поступали, клопотання про
технічну фіксацію судового процесу не
надходило, тому протокол судового
засідання ведеться з дотриманням вимог
ст. 81-1 ГПК України без забезпечення
повного фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 15.08.2014 року у
справі № 907/640/14 (суддя Ващиліна Н.М.)
задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_3:
визнано нечинним та скасовано рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської №200 від 18.06.2014 року „Про зміни
до рішень".

Приймаючи рішення у даній справі,
місцевий господарський суд виходив з
того, що змінені оспорюваним рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської №200 від 18.06.2014 року „Про зміни
до рішень" індивідуально-правові акти є
юридичними фактами, на підставі яких у
фізичної особи - підприємця виникли
конкретні права та обов'язки,
одностороннє їх припинення виконавчим
комітетом Ужгородської міської ради
порушує право позивача на здійснення
підприємницької діяльності, що дає
підстави для висновку про перевищення
виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради повноважень при прийнятті
оспорюваного рішення.

Також, місцевий господарський суд у
рішенні зазначив, що пунктом 3.2.
договору № 23 від 27.12.2006 року
передбачено право позивача передавати
право користування
автозупинкою-комплексом з переходом
всіх прав та обов'язків до нового
користувача, а розділом 4 цього
договору передбачені умови зміни,
припинення, розірвання договору між
сторонами, що можливі лише за згодою
сторін, або у судовому порядку, згідно
вимог господарського судочинства, а
отже, вказаний розділ не передбачає
одностороннього припинення договору.

Не погоджуючись із рішенням місцевого
господарського суду, ФОП ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення господарського суду скасувати
та прийняти нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити. Зокрема, в
апеляційній скарзі апелянт
покликається на те, що 16 вересня 2013 року
рішенням Ужгородського міськрайонного
суду, залишеним без змін апеляційною
інстанцією, вирішено розірвати шлюб
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Також, судом
вирішено розподілити спільне сумісне
майно подружжя визнавши за ОСОБА_2
право на здійснення підприємницької
діяльності у квітковому магазині, що на
автобусній зупинці за адресою м.
Ужгород, пл. Дружби Народів.

При розгляді цивільної справи, судами
враховано те, що вказане нерухоме
майно, не є власністю сторін по справі,
а перебуває лише у їх користуванні, що
стверджується дослідженими в ході
розгляду справи доказами, оскільки
власником зазначених комплексів є
Ужгородська міська рада, то
міськрайонний суд не порушуючи права
останньої, прийшов до висновку, що між
сторонами підлягає поділу лише право
на здійснення підприємницької
діяльності у вказаних магазинах, за
умови отримання в Ужгородській міській
раді всіх необхідних для цього
документів. Таким чином, рішенням
місцевого суду ОСОБА_2 надано право
користування цим майном у вигляді
здійснення підприємницької
діяльності, відповідно рішення суду є
підставою для переукладення угоди
користування.

Окрім цього, апелянт вважає, що
місцевий господарський суд прийшов до
помилкового висновку, що резолютивна
частина рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 16.09.2013 року не
зобов'язує відповідача здійснювати
певні дії, зокрема, вносити зміни в свої
рішення № 352 від 16.11.2005 року та №312 від
09.11.2006 року, а також припинити дію
договору безкоштовного користування
автозупинкою - комплексом № 23 від 27.12.2006
року, оскільки міськрайонним судом
надано право ОСОБА_2 здійснювати
підприємницьку діяльність у спірному
торговому павільйоні, відповідно,
рішення суду, що набрало законної сили
є правоустановчим документом.

Також, апелянт вважає, що місцевий
господарський суд не вправі був
скасовувати повністю рішення міської
ради, оскільки, якщо на думку позивача,
було формально порушено умову
розірвання договору користування, то
підлягав би скасуванню лише п. 2
рішення, яким вирішено припинити дію
договору безкоштовного користування
автозупинкою - комплексом від 27.12.2006
року №23 на пл. Дружби Народів у м.
Ужгороді.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
та представник в судовому засіданні,
вимоги апеляційної скарги заперечив,
просить рішення господарського суду
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення. Зокрема, позивач в
спростування доводів апеляційної
скарги зазначає, що у рішенні
Ужгородського міськрайонного суду від
16.09.2013 року, яке набуло законної сили,
суд прийшов до висновку, що виходячи з
того, що квітковий бізнес було
започатковано подружжям ОСОБА_2 за
рахунок спільних зусиль і тому наявні у
подружжя квіткові магазини на
автобусній зупинці за адресою
пл.Дружби Народів у м.Ужгороді та на
зупинці «Водоканал», за адресою, м.
Ужгород, вул. Собранецька, в яких
здійснює свою підприємницьку
діяльність гр.ОСОБА_3, то його
(квітковий бізнес) слід визнати
об'єктами спільної сумісної власності
подружжя.

Однак, зважаючи на те, що вказане
нерухоме майно, не є власністю сторін
по справі, а перебуває лише у їх
користуванні, що стверджується
дослідженими в ході розгляду справи
доказами, оскільки власником
зазначених комплексів є Ужгородська
міська рада, то судові інстанції
вважали, що між сторонами підлягає
поділу лише право на здійснення

підприємницької діяльності у вказаних
магазинах, за умови отримання в
Ужгородській міській раді всіх
необхідних для цього документів.

При розлученні суд зробив поділ майна
подружжя згідно якого частина цього
бізнесу, яка полягає в майнових правах
ОСОБА_2, на право здійснення
підприємницької діяльності в частині
користування автозупинкою -комплексом
на пл. Дружби Народів у м. Ужгороді.
Таким чином, рішення суду чітко
визначено, що за ОСОБА_2 визнається
право на здійснення підприємницької
діяльності у квітковому магазині, що на
автобусній зупинці за адресою пл.
Дружби Народів у м. Ужгороді.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу
не подав, однак представник усно в
судовому засіданні вимоги апеляційної
скарги підтримав, та просить рішення
господарського суду скасувати та
прийняти нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Розглянувши в судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та оцінивши наявні в
ній докази, заслухавши доводи та
заперечення представника позивача,
відповідача та третьої особи,
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи,
27.12.2006 року між Управлінням майном
міста та ФОП ОСОБА_3, укладено договір №
23 безкоштовного користування
автозупинкою-комплексом, відповідно до
якого позивач на підставі рішень
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради № 352 від 16.11.2005 року та №312
від 09.11.2005 року, якими позивачу у справі
було надано дозвіл на облаштування
автобусних зупинок в комплексі з
торговим павільйоном, прийняв у
безоплатне користування місце на
облаштування автобусної зупинки в
комплексі з торговим павільйоном на пл.
Дружби Народів (п.1.1. договору).

Договір укладається на термін 10
(десять) років. Після закінчення
терміну дії договору відповідач має
переважне право на укладення договору
оренди (п. 2.1. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено,
зокрема, що Управління майном міста
має право вимагати від приватного
підприємця дострокового розірвання
договору в разі невиконання умов
договору.

Відповідно до розділу 4 договору зміна
умов договору, припинення, розірвання
договору між сторонами можливе лише за
згодою сторін, або у судовому порядку,
згідно вимог господарського
судочинства.

Рішенням № 186 від 04.06.2014 (а.с. 17)
відповідачем у даній справі було
вирішено погодити цілодобовий режим
роботи на території м. Ужгорода
терміном на 1 рік в павільйоні на пл.
Дружби Народів (автобусна зупинка)
підприємця ОСОБА_3.

18.06.2014 року виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради
Закарпатської області було прийнято
рішення за № 200 "Про зміни до рішення",
на підставі якого вирішено внести
зміни до п.4 рішення виконкому міської
ради від 16.11.05 № 352 та до п.1.6 рішення
виконкому міської ради від 09.11.06 №312, де
замість слів "ОСОБА_3" читати "ОСОБА_2.
Також, п. 2 рішення вирішено припинити
дію договору безкоштовного
користування автозупинкою-комплексом
від 27.12.2006 року №23 на пл. Дружби народів
у м. Ужгороді. Як зазначено у вступній
частині рішення № 200 від 18.06.2014 року,
останнє було прийнято на підставі та на
виконання рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 16.09.2013 року, яке
набрало законної сили (а.с. 52-55).

При цьому, місцевим господарським
судом зроблено вірний висновок, що
резолютивна частина рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
16.09.2013 року не зобов'язує відповідача
здійснювати певні дії, зокрема, вносити
зміни в свої рішення № 352 від 16.11.2005 року
та №312 від 09.11.2006 року, а також припинити
дію договору безкоштовного
користування автозупинкою-комплексом
№23 від 27.12.2006 року.

Таким чином, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено місцевим
господарським судом, оспорюваним
рішенням в односторонньому порядку
припинено дію договору №23 від 27.12.2006,
укладеного з ФОП ОСОБА_3.

Не погодившись з таким рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради, ФОП ОСОБА_3 подала позов
про визнання нечинним та скасування
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради № 200 від
18.06.2014 року „Про зміни до рішень".

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України
„Про судоустрій та статус суддів",
місцеві господарські суди розглядають
справи, що виникають із господарських
відносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх
підсудності; ст.ст. 1, 4-1, 12 ГПК України,
які регламентують розгляд справ в
порядку позовного провадження, коли
склад учасників спору відповідає
приписам ст. 1 ГПК України, а
правовідносини, з яких виник спір,
мають господарський характер.

Відповідно до положень п. 3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України „Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам" від 24.10.2011 року № 10
(з наступними змінами), у вирішенні
питання про те, чи є правовідносини
господарськими, а спір - господарським,
слід виходити з визначень, наведених у
статті 3 Господарського кодексу
України. Господарський спір
підвідомчий господарському суду, якщо
судом встановлена наявність умов, за
яких спір є підвідомчим господарському
суду, а саме - участь у спорі суб'єкта
господарювання, наявність між
сторонами господарських відносин,
врегульованих актами господарського і
цивільного законодавства, та спору про
право, що виникає з відповідних
відносин.

Відповідно до норм статті 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають з дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також з дій осіб, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
цивільні права та обов'язки виникають
безпосередньо з актів органів
державної влади або органів місцевого
самоврядування. У вирішенні питання
щодо підвідомчості спору суд аналізує
не лише предмет і склад сторін спору,
але і його підставу, яка розкриває
характер спірних правовідносин між
сторонами і вказує на рівність або
адміністративне підпорядкування
сторін спору.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з місцевим господарським
судом, що спір, який виник між сторонами
у справі, має не публічно-правовий, а
приватно-правовий характер, оскільки
стосується цивільних прав суб'єкта
господарювання на користування
об'єктом та спрямований на захист права
користування суб'єкта господарської
діяльності, виник внаслідок порушення
права суб'єкта господарської
діяльності на користування
облаштованого ним майном, є спором про
цивільне право. При цьому, оспорюваний
акт, а саме - рішення № 200 від 18.06.2014 року,
є індивідуальним актом органу
місцевого самоврядування, яким
реалізовано волевиявлення
територіальної громади в особі її
виконавчого органу як учасника
цивільно-правових відносин, та яким
припинено цивільні права позивача на
користування об'єктом, отже, спірне
рішення не є правовим актом управління,
спір щодо його оскарження має
приватно-правовий характер, є
підвідомчим господарському суду,
оскільки територіальна громада у
відповідності до ст. 169 Цивільного
кодексу України через орган місцевого
самоврядування діє на рівних правах з
іншим учасником цивільних відносин.

Окрім наведеного, відповідно до п. 17
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання підвідомчості і підсудності
справ господарським судам» від 24.10.2011
року № 10, до компетенції господарських
судів не відноситься розгляд справ у
спорах: а) про оскарження нормативно -
правових актів, ухвалених суб'єктом
владних повноважень, яким останній
зобов'язує суб'єкта господарювання
вчинити певні дії, утриматись від
вчинення певних дій або нести
відповідальність; б) про оскарження
суб'єктом господарювання дій
(бездіяльності) органу державної влади,
органу місцевого самоврядування,
іншого суб'єкта владних повноважень,
їхньої посадової чи службової особи, що
випливають з наданих їм владних
управлінських функцій, якщо ці дії
(бездіяльність) не пов'язані з
відносинами у сфері господарювання; в)
між суб'єктами владних повноважень з
приводу їхньої компетенції у сфері
управління; г) з приводу укладання та
виконання адміністративних договорів;
д) за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом. Інші справи за участю
господарюючих суб'єктів та суб'єктів
владних повноважень не мають ознак
справ адміністративної юрисдикції і
повинні розглядатися господарськими
судами на загальних підставах. До таких
справ належать усі справи у спорах про
право, що виникають з відносин,
врегульованих Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України, іншими актами господарського
і цивільного законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок
місцевого господарського суду, що
враховуючи передбачене укладеним між
сторонами договором право позивача на
безкоштовне користування
автозупинкою-комплексом протягом 10
років як компенсацію витрат на
облаштування автобусної зупинки,
наявність між сторонами господарських
відносин та спору про право є
очевидним.

Відповідно до норми ч. 2 ст.20
Господарського кодексу України кожний
суб'єкт господарювання має право на
захист своїх прав і законних інтересів;
права та законні інтереси захищаються
шляхом, зокрема, визнання повністю або
частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 21
Цивільного кодексу України суд визнає
незаконним та скасовує акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим, або
органом місцевого самоврядування, якщо
він суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин. Підставами для визнання акта
недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є також
порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта прав та охоронюваних
законом інтересів підприємства чи
організації - позивача у справі.

Відповідно до п. 10 ст. 59 Закону України
„Про місцеве самоврядування в Україні"
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Рішенням Конституційного Суду України
від 16 квітня 2009 року у справі № 1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) визначено, що в
Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність. Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами. Таким чином, органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Це є
„гарантією стабільності суспільних
відносин" між органами місцевого
самоврядування і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у
тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
рішення, що узгоджується з правовою
позицією, викладеною в абзаці другому
пункту 5 мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року N 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Слід зазначити, що ні стаття 26, ні
стаття 59 Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні", не містять
прямого дозволу органу місцевого
самоврядування скасовувати власні
рішення.

При цьому, Конституційний суд у
розглядуваному рішенні зазначив, що
органи місцевого самоврядування мають
право приймати рішення, вносити в них
зміни та скасовувати їх на підставі, в
межах та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України,
керуючись у своїй діяльності ними та
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з Конституцією України права і
свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави; держава відповідає
перед людиною за свою діяльність; в
Україні визнається і діє принцип
верховенства права, а органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України (статті 3, 8, 19).
Організація та діяльність органів
місцевого самоврядування регулюється
Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (розділ II).
Тому ненормативні правові акти органів
місцевого самоврядування
правозастосовного та юрисдикційного
змісту приймаються на основі
Конституції і законів України, а самі
ці органи як носії публічної влади є
відповідальними за свою діяльність
перед територіальною громадою,
державою, юридичними і фізичними
особами (частина перша статті 74 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні").

З огляду на все вищенаведене, місцевий
господарський суд прийшов до вірного
висновку, що змінені оспорюваним
рішенням індивідуально-правові акти є
юридичними фактами, на підставі яких у
фізичної особи - підприємця (позивача)
виникли конкретні права та обов'язки,
одностороннє їх припинення виконавчим
комітетом Ужгородської міської ради
порушує право позивача на здійснення
підприємницької діяльності та дає
підстави для висновку про перевищення
виконавчим комітетом Ужгородської
міської ради повноважень при прийнятті
оспорюваного рішення.

Крім того, пунктом 3.2. договору № 23 від
27.12.2006 року передбачено право позивача
у даній справі передавати право
користування автозупинкою-комплексом
з переходом всіх прав та обов'язків до
нового користувача, а розділом 4 цього
договору передбачені умови зміни,
припинення, розірвання договору між
сторонами, що можливі лише за згодою
сторін, або у судовому порядку, згідно
вимог господарського судочинства.
Вказаний розділ не передбачає
одностороннього припинення договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
місцевий господарський суд прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_3
та скасування рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №200
від 18.06.2014 року „Про зміни до рішень", на
підставі якого припинено дію договору
безкоштовного користування
автозупинкою-комплеском від 27.12.2006 року
№ 23.

Покликання апелянта на те, що рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
16.09.2013 року є правоустановчим
документом, яким ОСОБА_2 надано право
здійснювати підприємницьку діяльність
у спірному торговому павільйоні, є
безпідставними та необґрунтованими,
оскільки останньому надано виключно
право на ведення підприємницької
діяльності у магазині розміщеному на
автобусній зупинці за адресою - пл.
Дружби Народів у м. Ужгороді, а спосіб
реалізації даного права ОСОБА_2 повинен
обрати самостійно.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23 березня 2012 року № 6 «Про судове
рішення», рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.
Твердження апелянта про порушення і
неправильне застосування місцевим
господарським судом норм
законодавства при прийнятті постанови
не знайшли свого підтвердження, в
зв'язку з чим підстав для скасування
законного та обґрунтованого рішення,
колегія суддів не вбачає. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків викладених у рішенні
місцевого господарського суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Закарпатської області від 15.08.2014 року у
даній справі залишити без змін,
апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 - без
задоволення.

2. Постанова набирає
законної сили з дня її прийняття і може
бути оскаржена до Вищого
господарського суду України в порядку
та строки, встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК
України.

Головуючий - суддя
Кордюк Г.Т.

суддя
Давид Л.Л.

суддя
Якімець Г.Г.