м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства «Грін Банк»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інформаційне
агентство «Інтерфакс-Україна»
про визнання інформації недостовірною,
зобов'язання її спростувати та
відшкодування завданої моральної
Суддя Бондарчук В.В.
від позивача: не з'явились
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Публічне акціонерне товариство «Грін
Банк» (далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інформаційне
агентство «Інтерфакс-Україна»
(далі-відповідач) про:
- визнання недостовірною та такою, що
завдає шкоди діловій репутації
позивача, інформацію, опубліковану у
мережі інтернет в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1»
та поширену 11 липня 2014 р. о 13:00
відповідачем на своєму сайті
- зобов'язання відповідача спростувати
недостовірну інформацію, поширену у
мережі інтернет на сайті
пізніше місяця з дня набрання судовим
рішення законної сили тексту
спростування (тим самим шрифтом і
розміром, як у статті);

- стягнення з відповідача на користь
позивача моральну шкоду у сумі 1, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 22.08.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 11.09.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
документи.

У судовому засіданні 11.09.2014 р.
представник відповідача надав відзив
на позовну заяву, в якому зазначив, що
оскільки відповідачем було розміщено
на своєму сайті статтю, зміст якої
повною мірою відтворює змісту
повідомлення із офіційного сайту
Генеральної прокуратури України, тому
вважає себе неналежним відповідачем та
просить суд відмовити у задоволенні
позовних вимог.

У судовому засіданні 11.09.2014 р. судом
оголошено перерву до 13.10.2014 р.

13.10.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду представник позивача
подав клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку з відсутністю
повноважного представника.

Розгляд справи відкладався в порядку
п.п.1-2 ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

У дане судове засідання представники
сторін не з'явились, причин неявки суду
не повідомили.

Суд відзначає, що представники сторін
повідомлялися ухвалами суду про час та
місце розгляду даної судової справи,
проте в судове засідання своїх
представників не направили.

Так, частиною 2 ст. 17 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
визначено, що в Єдиному державному
реєстрі містяться відомості щодо
юридичної особи, зокрема, про
місцезнаходження останньої.

З наявного в матеріалах справи
спеціального витягу з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України станом на 22.08.2014 р.
вбачається, що місцезнаходженням
відповідача є: 01034, м. Київ, вул.
Рейтарська, буд. 8/5-А.

Ухвали Господарського суду міста Києва
від 22.08.2014 р. та від 13.10.2014 р. судом
направлено на зазначену у витязі
адресу відповідача, при цьому, вручення
ухвали суду від 22.08.2014 р.
підтверджується рекомендованим
повідомленням (в матеріалах справи),
однак, повідомлення про вручення
ухвали суду від 13.10.2014 р. або конверт, до
суду не повернулись.

Так, відповідно до п. 3.9.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції», за
змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Доказом такого повідомлення в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучений до
матеріалів справи та засвідчений самим
судом витяг з офіційного сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, який містить інформацію
про отримання адресатом відповідного
поштового відправлення, або засвідчена
копія реєстру поштових відправлень
суду.

Приймаючи до уваги, що представники
сторін були належним чином
повідомлені про дату, час та місце
проведення судового засідання,
враховуючи, що матеріали справи
містять достатньо документів для
розгляду справи по суті, суд вважає, що
неявка у судове засідання
представників сторін не є перешкодою
для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 23.10.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайті Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інформаційне агентство
«Інтерфакс-Україна»
http://interfax.com.ua/news/general/213135.html було
розміщено статтю із заголовком
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

Також в статті зазначено, що «В конце
июня этого года на выполнения
указанного поручения был получен
ответ, в котором говорится, что
установлено подконтрольное ОСОБА_2
банковское учреждение ПАО "Грин Банк"
(г. Киев, ул. Константиновская,10),
которое использовалось и используется
для вышеприведенных целей", - говорится
в сообщении.»

Позивач стверджує, що вищезазначена
інформація не відповідає дійсності,
оскільки позивач ніколи не мав і не
має відношення до ОСОБА_2, що
підтверджується інформацією про
структуру власності банку, яка з 29.05.2014
р. не змінювалася та розміщена на
офіційному сайті банку http://greenbank.com.ua (в
матеріалах справи).

Крім того, надана відповідачем
інформація у статті викладена таким
чином, що не відповідає дійсності
відносно відкриття кримінального
провадження щодо позивача, а саме:
«Указанное производство открыто по
признакам уголовных преступлений,
предусмотренных ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 212, ч. 3
ст. 209, ч. 3 ст. 368-2 Уголовного кодекса
Украины.»

Проте на офіційному веб-порталі
Генеральної прокуратури України
http://www.gp.gov.ua/ua/news.html?_m=publications&_c=view&_t=rec&id=1413
05 зазначено, що кримінальне
провадження було відкрито щодо ОСОБА_2
та інших службових осіб Міністрства
доходів та зборів України, а саме:
«Генеральна прокуратура розслідує
кримінальне провадження за фактом
зловживання владою та службовим
становищем колишнім Міністром доходів
і зборів України ОСОБА_2 та іншими
службовими особами цього Міністерства,
а також ухилення від сплати податків в
особливо великих розмірах. Вказане
провадження відкрито за ознаками
кримінальних правопорушень,
передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст.
209, ч. 3 ст. 368-2 Кримінального кодексу
України.»

Отже, позивач зазначає, що відомості,
поширені відповідачем, не відповідають
дійсності, є прямим наклепом на
Публічне акціонерне товариство «Грін
Банк», порушує особисті немайнові
права позивача, а також шкодять діловій
репутації останнього.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно ст. 94 Цивільного кодексу України
(далі-ЦК України), юридична особа має
право на недоторканність її ділової
репутації, на таємницю кореспонденції,
на інформацію та інші особисті
немайнові права, які можуть їй
належати.

З постанови пленуму Верховного Суду
України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" вбачається, що
відповідно до статей 94, 277 ЦК України
фізична чи юридична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України,
інформацією є документовані або
публічно оголошені відомості про події
та явища, що мали або мають місце у
суспільстві, державі та навколишньому
середовищі.

У відповідності до ст. 1 Закону України
"Про інформацію", під інформацією
розуміється будь-які відомості та/або
дані, які можуть бути збережені на
матеріальних носіях або відображені в
електронному вигляді, під документом -
матеріальний носій, що містить
інформацію, основними функціями якого
є її збереження та передавання у часі
та просторі.

Як визначено статтею 5 Закону України
"Про інформацію", кожна особа має право
на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. Реалізація права
на інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про
інформацію" визначено, що право на
інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті
визначено, що ніхто не може обмежувати
права особи у виборі форм і джерел
одержання інформації, за винятком
випадків, передбачених законом. Суб'єкт
інформаційних відносин може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на інформацію.

Статтею 34 Конституції України, кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Здійснення цих
прав може бути обмежене законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Разом з тим, ст. 32 Конституції України
встановлено, зокрема, що кожному
гарантується судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї та права
вимагати вилучення будь-якої
інформації.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК
України юридична особа здатна мати
такі ж права та обов'язки (цивільну
правоздатність), як і фізична особа,
крім тих, які за своєю природою можуть
належати лише людині.

Згідно з ст. 201 ЦК України особистими
немайновими благами, які охороняються
цивільним законодавством, є, в тому
числі, ділова репутація, ім'я
(найменування), а також інші блага, які
охороняються цивільним
законодавством.

Частиною 1 статті 94 ЦК України
передбачено право юридичної особи на
недоторканність її ділової репутації,
на таємницю кореспонденції, на
інформацію та інші особисті немайнові
права, які можуть їй належати. Особисті
немайнові права юридичної особи
захищаються відповідно до глави 3 ЦК
України.

У п. 8 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 28.03.2007
р № 01-8/184 "Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про інформацію"
зазначено, що за змістом приписів ст. 91
ЦК України право на спростування
недостовірної інформації, передбачене
ст. 277 ЦК України, належить не лише
фізичним, але й юридичним особам у
передбачених законом випадках, у тому
числі як спосіб судового захисту проти
поширення інформації, що шкодить
діловій репутації господарюючого
суб'єкта (підприємця).

Таким чином, юридична особа, так само як
і фізична особа, має право на відповідь,
а також на спростування недостовірної
інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277
ЦК України та право на недоторканість
ділової репутації відповідно до ч. 1 ст.
299 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України
вважається, що негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною.

Згідно ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ст. 34 ГК України,
дискредитацією суб'єкта
господарювання є поширення у будь-якій
формі неправдивих, неточних або
неповних відомостей, пов'язаних із
особою чи діяльністю суб'єкта
господарювання, які завдали або могли
завдати шкоди діловій репутації
суб'єкта господарювання.

Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст. 277 ЦК України,
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Спростування недостовірної інформації
відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України
здійснюється у такий же спосіб, у який
вона була поширена.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем на своєму сайті
http://interfax.com.ua/news/general/213135.html було
розміщено статтю із заголовком
«ІНФОРМАЦІЯ_1», яка, як стверджує
позивач, містить недостовірну
інформацію.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009
року № 1 "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи", при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: - поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб; -
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; - поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; - поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Крім того, відповідно до п. 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
зазначено, що обов'язок довести, що
поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 1. ст. 1 Закону України
"Про інформаційні агентства"
інформаційними агентствами згідно з
цим Законом є зареєстровані як
юридичні особи суб'єкти інформаційної
діяльності, що діють з метою надання
інформаційних послуг.

Статтею 34 Закону України "Про
інформаційні агентства" визначено, що
відповідальність за порушення даного
Закону несуть суб'єкти діяльності
інформаційних агентств та інші особи,
винні у:

2) незаконному використанні чи
вилученні продукції інформаційного
агентства;

3) порушенні прав та зловживанні
правами журналіста чи спеціаліста в
галузі комунікації, встановлених
статтями 21 та 22 цього Закону та статтею
26 Закону України "Про друковані
засоби масової інформації (пресу) в
Україні";

4) порушенні положень частини третьої
статті 2 цього Закону;

5) одержанні свідоцтва про державну
реєстрацію інформаційного агентства
незаконним шляхом;

6) незаконному випуску та
розповсюдженні продукції
інформаційного агентства без його
державної реєстрації або після
припинення його діяльності, а також в
ухиленні від перереєстрації;

7) неповному опублікуванні
передбачених законодавством вихідних
даних;

8) порушенні права вимоги щодо
спростування та порядку його
розповсюдження, передбачених статтею 33
цього Закону;

9) порушеннях використання засобів
комунікації, передбачених чинним
законодавством України.

Особи, винні у порушенні цього
Закону, притягаються до
дисциплінарної, цивільно-правової,
адміністративної або кримінальної
відповідальності згідно з чинним
законодавством України.

Так, відповідно до статті 35 Закону
України "Про інформаційні агентства"
інформаційне агентство, суб'єкти
діяльності інформаційних агентств не
несуть відповідальності за
розповсюдження інформації, яка не
відповідає дійсності, принижує честь і
гідність громадян та організацій,
порушує їх права і законні інтереси або
являє собою зловживання свободою
діяльності інформаційних агентств і
правами журналіста, якщо ця інформація:

1) одержана від інших інформаційних
агентств або засобів масової
інформації і є дослівним
відтворенням матеріалів,
опублікованих цими агентствами чи
засобами масової інформації, та якщо
вони були спростовані відповідно до
статті 33 цього Закону;

2) міститься у відповіді на запит на
інформацію, поданий відповідно до
Закону України "Про доступ до публічної
інформації", або у відповіді на
звернення, подане відповідно до Закону
України "Про звернення громадян";

3) є дослівним відтворенням публічних
виступів або повідомлень суб'єктів
владних повноважень, фізичних та
юридичних осіб;

4) є результатом внесення змін,
скорочень чи редагування продукції
інформаційних агентств, здійснених
без їх відома розповсюджувачем чи
споживачем інформації;

5) законом передбачено звільнення
або непритягнення до
відповідальності за такі дії.

Враховуючи зазначене вище, суд
приходить до висновку, що відповідач
розмістив на своєму сайті статтю, зміст
якої повною мірою відтворює зміст
повідомлення із сайту Генеральної
прокуратури України, що
підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази на
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищезазначене, суд визнає
заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста
Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 24.10.2014 р.

Суддя

Бондарчук В.В.