ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.10.14р. Справа № 904/5989/14

За позовом
Виробничо-торгівельно-сервісного
товариства з обмеженою
відповідальністю "Барбі" , м.
Дніпропетровськ

до Відповідача-1: Дніпропетровської
міської ради Дніпропетровської
області, м.
Дніпропетровськ

Відповідача-2: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малятко", м.
Дніпропетровськ

про визнання погодженою межи земельної
ділянки

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Кузяков О.В. - представник
(дов. № б/н від 23.07.14 р.)

від відповідача-1: Абрамов Д. В. -
представник (дов. № 4/10-411 выд 04.09.2014)

від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Виробничо-торгівельно-сервісне
товариство з обмеженою
відповідальністю "Барбі" звернулось до
господарського суду Дніпропетровської
області із позовом до відповідача-1:
Дніпропетровської міської ради
Дніпропетровської області та
відповідача-2: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малятко", яким
просить суд:

- визнати погодженою межу земельної
ділянки по фактичному розміщенню
належного ВТС ТОВ «Барбі» нежитлового
приміщення по бульвару Слави, буд. 6 в м.
Дніпропетровську, із суміжним
землекористувачем (землевласником) ТОВ
«Малятко» без його підпису в Акті
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), Акті
прийому-передачі межових знаків на
зберігання, а також в плані
встановлення та узгодження зовнішніх
меж землекористування, які є
складовими частинами технічного звіту
щодо відновлення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості) по фактичному
розміщенню нежитлового приміщення по
бульвару Слави, буд. 6 в м.
Дніпропетровську.

- визнати погодженими Акт «відновлення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості)», Акт «прийому-передачі
межових знаків на зберігання» та план
встановлення та узгодження зовнішніх
меж землекористування, які складені
щодо земельної ділянки по фактичному
розміщенню належного ВТС ТОВ «Барбі»
нежитлового приміщення по бульвару
Слави, буд. 6 в м. Дніпропетровську, на
яких відсутні підписи сусіднього
землекористувача (землевласника)
суміжної земельної ділянки - ТОВ
«Малятко».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішенням сесії, шостого скликання
Дніпропетровської міської ради від 29
січня 2014 року № 66/47 ВТС ТОВ «Барбі»
надано дозвіл на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) по фактичному
розміщенню нежитлового приміщення по
бульвару Слави, буд. 6 в м.
Дніпропетровську. Цим же рішенням
зобов'язано ВТС ТОВ «Барбі» замовити у
суб'єкта господарювання, що є
виконавцем робіт із землеустрою згідно
із законом, розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та після її
погодження, відповідно до чинного
законодавства, подати цю документацію
до міської ради для прийняття
відповідного рішення.

На підставі даного рішення, на
замовлення ВТС ТОВ «Барбі», ТОВ «Бюро
оцінки» було виготовлено технічний
звіт щодо відновлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) по
фактичному розміщенню нежитлового
приміщення по бульвару Слави, буд. 6 в м.
Дніпропетровську. Спеціалістом ТОВ
«Бюро оцінки» були складені акти
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), та
прийому-передачі межових знаків на
зберігання, а також план встановлення
та узгодження зовнішніх меж
землекористування. Вищезазначені акти
погоджені з суміжними
землекористувачами (землевласниками),
про що свідчать їхні підписи в даних
документах, але відсутній підпис ТОВ
«Малятко».

З метою узгодження меж земельної
ділянки позивач в письмовій формі
звернувся до директора ТОВ «Малятко» з
проханням погодити межі земельної
ділянки, на що отримали відмову в усній
формі, незважаючи на те, що раніше, ТОВ
«Малятко» вже узгоджувало межі даної
земельної ділянки, що підтверджується
актом № 5386 відновлення зовнішніх меж
земельної ділянки в натурі від 19 лютого
2008.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 12.08.2014
порушено провадження у справі та
призначено до розгляду у судовому
засіданні на 26.08.2014.

У межах строків передбачених статтею 69
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи відкладався з
26.08.2014 на 15.09.2014.

15.09.2014 у судовому засіданні було
оголошено перерву до 24.09.2014 у зв'язку з
тим, що представник позивача та
представник відповідача-2 усно заявили
клопотання про відкладення розгляду
справи для надання часу для
врегулювання спору мирним шляхом.

Розгляд справи відкладався з 24.09.2014 на
13.10.2014 у зв'язку з клопотанням позивача
про відкладення розгляду справи та
неявкою відповідача-1.

13.10.2014 представник позивача надав
клопотання, в якому просить суд
продовжити строк розгляду спору до
28.10.2014 для надання додаткових доказів.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 13.10.2014
продовжено строк розгляду спору на 15
днів до 28.10.2014 та відкладено розгляд
справи на 27.10.2014.

27.10.2014 представник відповідача-2
надіслав до господарського суду
Дніпропетровської області відзив на
позовну заяву, в якому просить суд
відмовити у задоволенні позовних
вимог, у зв'язку з тим, що розміщення без
дозволу рекламних носіїв і
електроосвітлювальних приборів на
стінці приміщення суміжного
користування, яке знаходиться на
ділянці суміжного землекористування, є
порушенням норм поваги один до одного.

Відповідач-1 відзив на позов не надав,
тому відповідно до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України, якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом
документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 27.10.2014 відповідач-1
усно зазначив, що позивач взагалі не
висуває до відповідача-1 жодних вимог.
Відповідач-1 прав позивача не
порушував, а спір не підлягає розгляду
у господарському судочинстві, оскільки
позивач намагається встановити певні
юридичні факти.

Згідно зі статтею 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 27.10.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до витягу з реєстру права
власності на нерухоме майно
Виробничо-торгівельно-сервісне
товариство з обмеженою
відповідальністю "Барбі" є власником
нежитлової будівлі за адресою: м.
Дніпропетровськ, б. Слави, буд. 6, прим. 156
(а.с.78) на підставі договору
купівлі-продажу від 18.10.2007 (а.с.70).

Рішенням сесії, шостого скликання
Дніпропетровської міської ради від 29
січня 2014 року № 66/47 ВТС ТОВ «Барбі»
надано дозвіл на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) по фактичному
розміщенню нежитлового приміщення по
бульвару Слави, буд. 6 в м.
Дніпропетровську. Цим же рішенням
зобов'язано ВТС ТОВ «Барбі» замовити у
суб'єкта господарювання, що є
виконавцем робіт із землеустрою згідно
із законом, розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та після її
погодження, відповідно до чинного
законодавства, подати цю документацію
до міської ради для прийняття
відповідного рішення (а.с.39).

На підставі даного рішення, на
замовлення ВТС ТОВ «Барбі», ТОВ «Бюро
оцінки» було виготовлено технічний
звіт щодо відновлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) по
фактичному розміщенню нежитлового
приміщення по бульвару Слави, буд. 6 в м.
Дніпропетровську. Спеціалістом ТОВ
«Бюро оцінки» були складені акти
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), та
прийому-передачі межових знаків на
зберігання, а також план встановлення
та узгодження зовнішніх меж
землекористування. Вищезазначені акти
погоджені з суміжними
землекористувачами (землевласниками),
про що свідчать їхні підписи в даних
документах, але відсутній підпис ТОВ
«Малятко» (а.с.25-37).

Позивач в листом № 17 від 16.04.2014
звернувся до відповідача з проханням
погодити межі земельної ділянки (а.с.91).

Письмової відповіді відповідач-2 не
надав, але усно відмовив позивачу у
погодженні межі земельної ділянки.

07 травня 2014 року ВТС ТОВ «Барбі»
звернулося до Дніпропетровського
міського голови та до голови Жовтневої
районної у місті Дніпропетровську ради
з проханням посприяти у вирішенні
вищезазначеного питання з метою
погодження із суміжним
землекористувачем ТОВ «Малятко» меж
земельної ділянки на яку розробляється
технічна документація, так як у разі
непогодження її меж, ВТС ТОВ «Барбі» не
зможе отримати дану земельну ділянку у
користування (а.с.41-42).

Листом від 16.05.2014 року № 5-32/126 Жовтнева
районна у місті Дніпропетровську рада,
повідомила, що питання стосовно
відмови ТОВ «Малятко» у підписанні
акту встановлення меж земельної
ділянки в натурі не належить до
повноважень Жовтневої районної у місті
Дніпропетровську ради (а.с.105).

Приймаючи рішення, господарський суд
виходив з наступного.

Конституційний принцип доступності
правосуддя реалізується через приписи
статті 1 Господарського
процесуального кодексу України згідно
яких підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Отже, до господарського суду вправі
звернутися особа, яка вважає, що її
право чи охоронюваний законом інтерес
порушено чи оспорюється, при цьому має
бути визначено які права позивача
порушені відповідачем та якими
законодавчими актами передбачено
право позивача на звернення із
заявленим позовом.

Позовом у процесуальному сенсі є
звернення до суду з вимогою про захист
своїх прав та інтересів, який
складається з двох елементів: предмету
і підстави позову. Предметом позову є
певна матеріально-правова вимога
позивача до відповідача. Підстава
позову - це факти, які обґрунтовують
вимогу про захист права чи законного
інтересу.

Статтею 21 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що сторонами в судовому
процесі - позивачами і відповідачами -
можуть бути підприємства та
організації, зазначені у статті 1 цього
Кодексу. Позивачами є підприємства та
організації, що подали позов або в
інтересах яких подано позов про захист
порушеного чи оспорюваного права або
охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що Держава
забезпечує захист прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів. Кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу
України Держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Передбачені законодавством способи
захисту порушеного права або
охоронюваного законом інтересу
спрямовані на відновлення прав та
інтересів позивачів.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом судового розгляду є вимога
позивача про визнання погодженою межи
земельної ділянки по фактичному
розміщенню належного ВТС ТОВ «Барбі»
нежитлового приміщення по бульвару
Слави, буд. 6 в м. Дніпропетровську, із
суміжним землекористувачем
(землевласником) ТОВ «Малятко» без його
підпису в Акті відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), Акті прийому-передачі
межових знаків на зберігання, а також в
плані встановлення та узгодження
зовнішніх меж землекористування, які є
складовими частинами технічного звіту
щодо відновлення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості) по фактичному
розміщенню нежитлового приміщення по
бульвару Слави, буд. 6 в м.
Дніпропетровську та визнання
погодженими Акт «відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості)», Акт «прийому-передачі
межових знаків на зберігання» та план
встановлення та узгодження зовнішніх
меж землекористування, складеними щодо
земельної ділянки по фактичному
розміщенню належного ВТС ТОВ «Барбі»
нежитлового приміщення по бульвару
Слави, буд. 6 в м. Дніпропетровську, на
яких відсутні підписи сусіднього
землекористувача (землевласника)
суміжної земельної ділянки - ТОВ
«Малятко».

З аналізу позовних вимог вбачається, що
позивач вимагає від суду встановити
певні юридичні факти. Таким чином,
позовні вимоги не відповідають
визначеним чинним законодавством
засобам захисту прав.

Підставою для звернення з даним
позовом стала відмова відповідача-2 у
погодженні меж цієї земельної ділянки.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають з дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Статтею 12 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа здійснює свої
цивільні права вільно, на власний
розсуд.

Згідно з частиною 1 статті 14 Цивільного
кодексу України цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Під цивільним обов'язком розуміється
вимога від суб'єкта цивільного права
певних дій (або невиконання дій),
забезпечена можливістю правового
спонукання до належної поведінки.
Зміст цивільного обов'язку становлять
три вимоги: а) поведінка зобов'язаної
особи визначена вимогами норми права;
б) поведінка зобов'язаної особи
визначена вимогами уповноважених осіб;
в) поведінка зобов'язаної особи у
випадку невиконання цивільного
обов'язку забезпечується вимогою
(рішенням) суду виконати цей обов'язок.

Частиною 2 статті 14 Цивільного кодексу
України передбачено, що особа не може
бути примушена до дії, вчинення яких не
є обов'язковим для неї.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про землеустрій" межування земель це
комплекс робіт із встановлення чи
відновлення в натурі (на місцевості)
меж адміністративно-територіальних
утворень, меж земельних ділянок
власників, землекористувачів, у тому
числі орендарів, із закріпленням їх
межовими знаками встановленого зразка.

Погодження меж земельної ділянки
полягає у тому, щоб суміжному
землекористувачеві було запропоновано
підписати відповідний акт. Не
погодження меж земельної ділянки є
формою реалізації прав відповідача-2.
При цьому права позивача не
порушуються

Аналогічна позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України № 8пн/5014/1733/2012 від 19.06.2013.

Щодо вимог до відповідача-1 слід
зазначити додатково наступне.

Частиною 2 статті 2 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що місцеве самоврядування
здійснюється територіальними
громадами сіл, селищ, міст як
безпосередньо, так і через сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, а також через районні та
обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" сільські, селищні, міські ради
є органами місцевого самоврядування,
що представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" система місцевого
самоврядування включає: територіальну
громаду; сільську, селищну, міську раду;
сільського, селищного, міського голову;
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради; районні та обласні ради,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" сільський, селищний, міський
голова є головною посадовою особою
територіальної громади відповідно
села (добровільного об'єднання в одну
територіальну громаду жителів кількох
сіл), селища, міста.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до
Дніпропетровського міського голови та
до голови Жовтневої районної у місті
Дніпропетровську ради з проханням
посприяти у вирішенні питання з метою
погодження із суміжним
землекористувачем ТОВ «Малятко» меж
земельної ділянки на яку розробляється
технічна документація, так як у разі
непогодження її меж, ВТС ТОВ «Барбі» не
зможе отримати дану земельну ділянку у
користування.

Отже, позивач звернувся лише до
Дніпропетровського міського голови та
до голови Жовтневої районної у місті
Дніпропетровську ради, а до
Дніпропетровської міської ради не
звертався.

Повноваження міських рад передбачені
ст.ст.25-26 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", виконавчого
комітету - ст.ст. 27-41 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
голів - ст. 42 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Повноваження районної та обласної ради
- ст. 43 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні"

Крім того, позивачем у позовній заяві
не вказано обставин, на яких
ґрунтується позовна вимога до
відповідача-1.

З аналізу вказаних статей, по-перше,
вбачається чітке розмежування
повноважень суб'єктів місцевого
самоврядування. По-друге, до
повноважень ані голови, ані
Дніпропетровської міської ради не
належить сприяння у вирішенні питання
з метою погодження із суміжним
землекористувачем меж земельної
ділянки.

Відповідно частини 2 статті 4-3
Господарського процесуального кодексу
України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, обґрунтовують
свої вимоги і заперечення поданими
суду доказами.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (стаття 34 Господарського
процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, господарський
суд не знаходить підстав для
задоволення позову.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається при відмові
в позові на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85,
115 - 117 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
через господарський суд
Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 29.10.2014.

Суддя Я.С. Золотарьова