КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р. Справа№ 910/5587/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Калашнюк О.С. - дов. №
97/00 від 31.12.2013р.

від відповідача: Славов В.О. - дов. б/н
від 30.08.2014р.

Тараненко О.В. - дов. б/н
від 16.10.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алтімед» на рішення
Господарського суду м. Києва від
29.07.2014р. (повний текст підписано 04.08.2014р.)

у справі № 910/5587/14 (суддя Стасюк
С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алтімед»

про стягнення 25 336,58 грн.

В судовому засіданні 23.10.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Рада» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алтімед» про
стягнення 25 336, 58 грн.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилався на порушення
відповідачем своїх зобов'язань за
договором на технічне обслуговування
комунікаційних мереж нежитлових
приміщень, надання комунальних послуг
та участь у витратах на утримання
будинку та прибудинкової території
від 21.07.2006р., а саме щодо повної та
своєчасної оплати послуг, а тому просив
суд стягнути з відповідача 13 410, 60 грн.
заборгованості, 228, 94 грн. інфляційних
втрат, 250, 13 грн. 3% річних, 11 446, 91 грн. пені
та 1 827, 00 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.07.2014р. у справі
№ 910/5587/14 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алтімед» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада» 13 410,60 грн.
основного боргу, 427,63 грн. пені, 250,13 грн. -
3% річних, 228,94 грн. збитків від інфляції,
1 032,41 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
місцевого господарського суду,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове про відмову в позові,
припинення провадження у справі або
залишення позову без розгляду.
Стягнути з позивача витрати
відповідача, пов'язані з веденням
справи в суді на загальну суму 13 000, 00
грн.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алтімед» 09.09.2014р.
передано на розгляд судді Скрипці І.М.,
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Скрипка І.М., судді
Самсін Р.І., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.09.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 07.10.2014р.

У відзиві на апеляційну скаргу
представник позивача заперечував
проти доводів відповідача, викладених
в апеляційній скарзі, просив її
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 07.10.2014р. заявлене
представником відповідача Славовим
В.О. клопотання про залучення до участі
у справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_5 -
відхилено, як необґрунтоване.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 07.10.2014р. заявлене
представником відповідача Славовим
В.О. клопотання про долучення до
матеріалів справи документів у вигляді
31 додатку на 39 арк., та витребування у
позивача для огляду в судовому
засіданні всіх оригіналів поданих ним
до позовної заяви документів -
задоволено.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 07.10.2014р. у відповідності до
ст. 77 ГПК України оголошено перерву у
справі на 16.10.2014р.

16.10.2014р. до початку судового засідання
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від представника
позивача надійшло клопотання про
долучення до матеріалів справи
документів на 43 арк.

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції представниками
відповідача Славовим В.О. та Тараненко
О.В. неодноразово подавались заяви про
відвід головуючого судді Скрипки І.М.,
колегії суддів в повному складі:
Скрипка І.М. - головуючий, судді - Самсін
Р.І., Шаптала Є.Ю. з різних підстав.

Ухвалами Київського апеляційного
господарського суду від 07.10.2014р. та від
16.10.2014р. у задоволенні заяв
представників відповідача Славова В.О.
та Тараненко О.В. про відвід суддів,
головуючого суді відмовлено, оскільки
наведені доводи в їх обґрунтування не
можуть бути, у розумінні ст. 20 ГПК
України, підставою для відводу
головуючого судді та колегії суддів у
повному складі.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 16.10.2014р. представником
відповідача Славовим В.О. подано
додаткові письмові пояснення та
клопотання про долучення до матеріалів
справи додаткових документів (27
додатків на 32 арк. (а. с. 64-96, т. 2), як
долучені до справи.

Одночасно представником відповідача
Славовим В.О. заявлено письмове
клопотання про закриття провадження у
справі, повернення позовної заяви
позивачу на підставі ст. 63 ГПК України,
залишення позовної заяви без розгляду
(а. с. 61-63, т. 2).

Крім цього, представник відповідача
вважає, що сума позову є
необґрунтованою, а тому необхідно було
надати позивачу строк для усунення
недоліків.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 16.10.2014р. у відповідності до
ст. 77 ГПК України оголошено перерву на
23.10.2014р.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції 23.10.2014р. заявлені
представником відповідача Славовим
В.О. клопотання про долучення до
матеріалів справи документів у вигляді
9 додатків на 19 арк. та клопотання
представника позивача про долучення
до матеріалів справи пояснень з
додатками - задоволені.

Колегія суддів вважає, що заявлене
клопотання представника відповідача
про залишення позову без розгляду не
підлягає задоволенню, оскільки
матеріали справи не містять обставин,
які в розумінні ст. 81 ГПК України можуть
бути підставою для залишення позову
без розгляду.

Оскільки закриття провадження у справі
є поняттям цивільного і
адміністративного судочинства,
передбаченим відповідно статтею 205
Цивільного процесуального кодексу
України і статтею 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які господарськими судами при
здійсненні судочинства не
застосовуються, не підлягає
задоволенню і клопотання представника
відповідача про закриття провадження
по справі.

Щодо клопотання представника
відповідача про залишення позову без
руху та надання не більше 5 днів з дня
отримання копії ухвали на усунення
недоліків уточненої позовної заяви
колегія суддів зазначає, що чинним
Господарським процесуальним кодексом
України не передбачено вчинення судом
вказаних процесуальних дій, відповідно
відсутні підстави для задоволення
поданого клопотання.

Клопотання представника відповідача
про повернення позовної заяви,
заявлене в суді апеляційної інстанції,
не підлягає задоволенню колегією
суддів, оскільки за умови прийняття
місцевим господарським судом вказаної
позовної заяви до провадження та
винесення за результатами розгляду
справи судового рішення, у суду
апеляційної інстанції при
апеляційному перегляді судового
рішення відсутні повноваження для
повернення позовної заяви позивачу на
підставі ст. 63 ГПК України.

Представники відповідача в судових
засіданнях апеляційної інстанції
підтримали вимоги апеляційної скарги,
просили її задовольнити, оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове про
відмову в позові з підстав, викладених
в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судових
засіданнях апеляційної інстанції
заперечував проти доводів відповідача,
викладених в апеляційній скарзі,
просив її відхилити, а оскаржуване
рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, але
рішення підлягає зміні виходячи з
наступного.

За змістом ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 16 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», комунальні послуги - це
результат господарської діяльності,
спрямованої на задоволення потреби
фізичної чи юридичної особи у
забезпеченні холодною та гарячою
водою, водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.
Порядок надання житлово-комунальних
послуг, їх якісні та кількісні
показники мають відповідати умовам
договору та вимогам законодавства.

Згідно Правил утримання жилих будинків
та прибудинкових територій, які
затверджені Наказом №76 від 17.05.2005р.
Державного комітету України з питань
житлово-комунального господарства,
утримання будинків і прибудинкових
територій - це господарська діяльність,
спрямована на задоволення потреби
фізичної чи юридичної особи щодо
забезпечення експлуатації та/або
ремонту жилих та нежилих приміщень,
будинків і споруд, комплексів будинків
і споруд, а також утримання прилеглої
до них (прибудинкової) території
відповідно до вимог нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил згідно із
законодавством.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.04.2013р. у справі № 910/1805/13,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 17.06.2013р. та
постановою Вищого господарського суду
України від 01.08.2013р., задоволено
часткового позов ТОВ «Рада» до ТОВ
«Алтімед» про стягнення, зокрема,
заборгованості зі сплати
експлуатаційних втрат в сумі 12 295, 73 грн.
за період з грудня 2011р. по грудень 2012р.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме обставинам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), а не правовій оцінці таких
обставин, здійсненій іншим судом (абзац
третій підпункту 2.6 пункту 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»).

З матеріалів справи вбачається, що
21.07.2006р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рада» Корпорація
«Позняки-жил-буд» (позивач,
підприємство за договором) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Алтімед» в особі
технічного директора Тараненко О.В.
(відповідач, користувач за договором)
укладено договір на технічне
обслуговування комунікаційних мереж
нежитлових приміщень, надання
комунальних послуг та участь у
витратах на утримання будинку та
прибудинкової території, відповідно до
п. 1.1. якого предметом договору є
забезпечення підприємством
обслуговування та поточного ремонту
житлового будинку та прибудинкової
території за адресою: АДРЕСА_1, НП-№ 1, 2, 3
заг. площею 206, 00, яке займає користувач
на підставі договору оренди № 01/04 від
10.04.2006р.

Так, судом у справі № 910/1805/13
встановлено, що строк вказаного
договору оренди, який підписано між
ОСОБА_5 (орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Алтімед»
(орендар), відповідно до п. 4.1 закінчився
10.04.2007р. При цьому, у період, за який
позивачем було заявлено до стягнення
заборгованість в сумі 14 301, 27 грн.,
нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 було зайнято відповідачем
згідно договорів оренди б/н від 10.04.2010р.,
б/н від 10.04.2011р., б/н від 10.04.2012р.

Мета договору - забезпечення
кваліфікованого, якісного та
гарантованого обслуговування та
поточного ремонту житлового будинку,
його технічного обладнання, надання
житлово-комунальних послуг, дотримання
санітарного стану прибудинкової
території для створення користувачу
належних умов використання приміщення
(пункт 1.2. договору).

Термін дії договору б/н від 21.07.2006р.,
згідно п. 5.9., складає три роки з дня його
підписання.

При цьому, пунктом 5.10. договору
встановлено, що дія договору
автоматично продовжується на
наступний термін, якщо жодна із сторін
в письмовій формі не заявить про його
перегляд за один місяць до закінчення
його дії.

В матеріалах справи наявна копія листа
відповідача на адресу позивача за № 186
від 09.04.2012р., у якому відповідачем
зазначено, що у зв'язку з неналежним
виконанням позивачем своїх обов'язків
за взаємним договором від 21.07.2006р.,
останній вважає цей договір розірваним
з 21.07.2012р.

Згідно пояснень представника
позивача, наданих суду апеляційної
інстанції, лист від 09.04.2012р. № 186, на
якому проставлено відбиток штемпеля
та вхід. № 500/00 від 12.04.2012р., у позивача
відсутній, як і відсутні будь-які
докази його отримання, а також надання
відповіді на нього.

Крім цього, колегія суддів звертає
увагу на те, що за вказаним штемпелем
не можливо ідентифікувати отримання
листа № 186 від 09.04.2012р. (а. с. 107, т. 1) саме
ТОВ «Рада», як не можливо
ідентифікувати і особу, яка його
отримала.

Натомість, в матеріалах справи наявний
лист позивача вих. № 00-619 від 02.07.2013р. на
№ 219 від 03.06.2013р., адресований позивачем
ТОВ «Алтімед», з якого вбачається, що
відповідач заявою № 219 від 03.06.2013р.
повідомляв про припинення дії договору
від 21.07.2006р. з 21.07.2013р. та надавав
пропозицію про укладення нового
договору з власником приміщень.
Позивачем не визнано припинення
даного договору з посиланням на те, що
відбулась його пролонгація згідно п. п.
5.9., 5.10., термін його дії не закінчився,
відповідно відсутні підстави для його
розірвання. Також, позивач зазначив, що
у зв'язку зі споживанням відповідачем
послуг, які надає позивач, відповідно
до Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» саме
відповідач зобов'язаний їх оплачувати
та нести відповідальність згідно
договору та закону, а тому відсутні
підстави для розірвання договору.

З матеріалів справи також вбачається,
що директор відповідача звертався до
позивача з листом б/н від 04.12.2013р., надав
копію технічного паспорту після
перепланування на нежитлове
приміщення, в якому вказана площа 206
кв.м., просив надати розрахунок оплат
згідно даної площі та запропонував
укласти новий договір до 01.01.2014р., як
власник приміщення.

В листі № 243 від 04.12.2013р., адресованому
ТОВ «Рада», відповідач зазначив, що між
сторонами у справі був укладений
договір б/н «На технічне
обслуговування комунікаційних мереж
нежитлових приміщень, надання
комунальних послуг та участь у
витратах на утримання будинку та
прибудинкової території» від 21.07.2006р., з
посилання на п. 3.1. договору просив
надати документи, які підтверджують
перелік фактично виконаних робіт та
фактичні витрати позивача щодо
утримання будинку АДРЕСА_1 за певний
період.

Крім того, відповідач листом № 244 від
04.12.2013р. у відповідь на лист позивача №
00-61 від 12.11.2013р. заперечував щодо оплати
наданих послуг на рахунок ТОВ ІОЦ
«Рада».

24.03.2014р. позивач у відповідь на лист
відповідача від 19.03.2014р. про надання
інформації, запропонував відповідачу
направити свого представника для її
отримання, а також зазначив про
наявність заборгованості за надані
послуги.

Щодо пропозиції директора відповідача
про укладення нового договору, то
позивачем була надана відповідь за №
00-703 від 04.09.2013р. про те, що в порядку,
передбаченому чинним законодавством
України договір з відповідачем як
споживачем житлово-комунальних послуг
є чинним, а також зазначено про
необхідність дотримання порядку
дострокового розірвання договору.

В листі також звернуто увагу на те, що
згідно даних, що містяться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців,
місцезнаходження ТОВ «Алтімед»
зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1,
нежиле приміщення № 459, що є додатковим
підтвердженням споживання
житлово-комунальних послуг саме ТОВ
«Алтімед», а не ОСОБА_5 і , як
зазначалось вище, договір укладено зі
споживачем, що є належним виконанням
вимог чинного законодавства України.

Наявний в матеріалах справи договір
б/н від 28.03.20106р. на технічне
обслуговування комунікаційних мереж
нежитлових приміщень, надання
комунальних послуг та участь у
витратах на утримання будинку та
прибудинкової території, укладений між
позивачем та ОСОБА_5, як фізичною
особою, щодо спірного приміщення, не
приймається колегією суддів до уваги,
оскільки матеріалами справи
підтверджується чинність у спірний
період договору б/н від 21.07.2006р.,
укладеного між сторонами по справі, та
відсутність будь-яких оплат по
договору б/н від 28.03.2006р. зі сторони
фізичної особи ОСОБА_5

Представник позивача в судових
засіданнях апеляційної інстанції не
заперечував щодо підписання договору
б/н від 21.07.2006р. зі сторони ТОВ «Алтімед»
технічним директором Тараненко О.В. з
перевищенням повноважень, однак згідно
ст. 241 ЦК України зазначений правочин є
схваленим, що підтверджується
матеріалами справи.

Згідно п. 3.4. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Разом з тим, Верховний Суд України в
своїй постанові від 26 серпня 2014 року зі
справи № 3-94гс14 вказав, що згідно з
частиною 1 статті 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Оскільки відповідачем здійснювались
оплати експлуатаційних витрат по
договору б/н від 21.07.2006р., то це свідчить
про вчинення відповідачем дій щодо
прийняття договору б/н від 21.07.2006р. до
виконання та наступне схвалення цього
правочину.

Приймаючи до уваги те, що у матеріалах
справи відсутні будь-які докази
припинення дії укладеного між
сторонами договору б/н від 21.07.2006р.,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що зобов'язання сторін за
вказаною угодою автоматично
продовжувались на наступні три роки
та є чинними на теперішній час.

Позивачем заявлено вимоги про
стягнення експлуатаційних витрат в
сумі 13 410, 60 грн. за період з січня 2013р.
по лютий 2014р. (включно).

За змістом ст. 1 Закону України «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій», п. 1.7
Методичних рекомендацій щодо участі
суб'єктів підприємницької діяльності в
утриманні будинків і прибудинкової
території, які затверджено Наказом №176
від 05.09.2001р. Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України, суб'єкти
підприємницької діяльності, які
орендують нежитлові приміщення у
житлових будинках, або яким нежитлові
приміщення належать на праві
власності, крім орендної плати та плати
за комунальні послуги за встановленими
органами місцевого самоврядування
тарифами, приймають участь в загальних
для всього житлового будинку
експлуатаційних витратах пропорційно
загальній площі.

Відповідно до п. 1.5 вказаних Методичних
рекомендацій, всі умови участі
суб'єктів підприємницької діяльності у
розрахунках за утримання будинку,
прибудинкової території та оплати
комунальних послуг повинні
передбачатись відповідним договором
між ними та, зокрема, власником
нежилого приміщення або встановленою
ним особою.

01.11.2011р. генеральним директором
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада» було
затверджено складові тарифу на послуги
з утримання будинків, споруд та
прибудинкових територій, розрахованих
згідно із Постановою № 869 від 01.06.2011р.
Кабінету Міністрів України, а саме:
прибирання прибудинкової території -
0,7901 грн./кв.м, технічне обслуговування
внутрішньобудинкових систем гарячого,
холодного водопостачання,
водовідведення, теплопостачання,
зливової каналізації - 1,1942 грн./кв.м,
дератизація - 0,0026 грн./кв.м, технічне
обслуговування та ремонт систем
протипожежної автоматики та
димовидалення, а також інших
внутрішньобудинкових інженерних
систем у разі їх наявності - 0,0499
грн./кв.м, поточний ремонт
конструктивних елементів,
внутрішньобудинкових систем гарячого
і холодного водопостачання,
водовідведення, теплопостачання та
зливової каналізації і технічних
пристроїв будинків та елементів
зовнішнього упорядження - 1,1112 грн./кв.м,
поливання дворів, клумб і газонів - 0,0182
грн./кв.м, прибирання і вивезення снігу,
посипання частини прибудинкової
території, призначеної для проходу та
проїзду - 0,0331 грн./кв.м, експлуатація
номерних знаків на будинках - 0,0002
грн./кв.м, освітлення місць загального
користування, підвальних приміщень та
підкачування води - 0,6718 грн./кв.м.
Відповідно до розрахунку доданого до
позовної заяви встановлено, що
загальна кількість витрат становить
3,8715 грн./кв.м, що з урахуванням ПДВ
складає тариф у розмірі 4,65 грн./кв.м.

Виходячи з наведеного розрахунку,
приймаючи до уваги, що в оренді
відповідача перебуває приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 206
кв.м, та враховуючи тариф у розмірі 4,65
грн., встановлений за 1 кв.м, 01.11.2011р. між
сторонами було підписано угоду про
внесення змін та доповнень до договору,
у відповідності до якої вказаний
правочин доповнено пунктом 3.4
наступного змісту: «З 01 листопада 2011
року щомісячне нарахування
експлуатаційних витрат складає 957,9 грн.
з ПДВ на місяць. Вказана сума може
змінюватися в залежності від фактичних
витрат підприємства».

Таким чином, з 01.01.2011р. відповідач
зобов'язався здійснювати оплату
експлуатаційних витрат у розмірі 957, 90
грн. на місяць, отже за спірний період
сплаті підлягали експлуатаційні
витрати в сумі 13 410, 60 грн.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частинами 1, 2 ст. 193 Господарського
кодексу України встановлено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Відповідно до ст.ст. 526, 525 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктами 3.1., 3.3. договору б/н від 21.07.2006р.
сторони погодили, що оплата за надання
послуг складається по фактичним
витратам і вноситься на рахунок
підприємства до 25 числа наступного за
звітним місяцем. Користувач
зобов'язаний щомісячно звертатися до
підприємства для отримання рахунків по
сплаті експлуатаційних, комунальних та
інших послуг.

В судових засіданнях встановлено, що
відповідач вважає договір б/н від
21.07.2006р. припиненим з 21.07.2012р., а тому не
звертався до позивача у спірний період
для отримання рахунків на оплату
послуг технічного обслуговування
комунікаційних мереж нежитлових
приміщень, комунальних послуг та
витрат на утримання будинку та
прибудинкової території.

Посилання відповідача на
недоведеність позивачем факту
здійснення експлуатаційних витрат,
вірно не прийняті місцевим
господарським судом до уваги, оскільки
зміст наявних у матеріалах справи
цивільно-правових угод та інших
документів, а саме: договору № 02-7108 від
03.02.2014р., укладеного з Комунальним
підприємством «Профдезінфекція»;
договору № 02/28/08 від 28.08.2013р., укладеного
з Товариством з обмеженою
відповідальністю «ОК «Сервіс24»; акту
прийому-передачі контейнерів від
17.05.2013р. до договору на вивезення та
знешкодження (захоронення) твердих
побутових відходів № 426-Ж-11 від 03.01.2011р.,
підписаного з Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Володар-Роз»;
графіку проведення технічного
обслуговування систем ППА і ДВ в
житлових будинках на 2013 рік; графіку
проведення технічного обслуговування
систем ППА і ДВ в житлових будинках на
2014 рік; наказу № 16-К від 28.02.2013р. про
введення в дію штатного розпису; наказу
№ 24-К від 19.04.2013р. про введення в дію
штатного розпису; наказу № 79-К від
20.11.2013р. про введення в дію штатного
розпису - повністю спростовують доводи
відповідача.

У відповідності до ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України додаткові докази приймаються
апеляційним судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежать від нього.

Оскільки позивачем не обґрунтовано
неможливість подання суду першої
інстанції документів (а. с. 2-44, т. 2) на
підтвердження наданих раніше доказів
здійснення ним експлуатаційних витрат,
колегією суддів зазначені документи не
можуть бути прийняті до уваги.

Однак, судом враховано, що специфіка
надання послуг з утримання будинків та
прибудинкової території полягає у
тому, що у більшій частині не вимагає
залучення сторонніх осіб з метою їх
виконання (прибирання прибудинкової
території, поливання дворів, клумб і
газонів, прибирання і вивезення снігу,
посипання частини прибудинкової
території, призначеної для проходу та
проїзду, тощо) та виконується власними
силами особи, що надає послуги.

Нормами діючого законодавства та
договором б/н від 21.07.2006р. не
передбачено обов'язкового складання
між виконавцем послуг з утримання
будинків та прибудинкової території та
особою, що орендує приміщення на
відповідній території, будь-яких актів
приймання-передачі наданих послуг. При
цьому, необхідність оплати
експлуатаційних витрат пов'язується
законом з площею приміщення, яка
займається споживачем послуг.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що посилання відповідача на
акти-претензії та інші
документи-звернення Товариства з
обмеженою відповідальністю «Алтімед»
щодо якості та кількості
житлово-комунальних послуг є
безпідставними, враховуючи наступне.

В силу норм ст. 18 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» у разі
порушення виконавцем умов договору
споживач має право викликати його
представника для складення та
підписання акта-претензії споживача, в
якому зазначаються строки, види,
показники порушень тощо. Представник
виконавця повинен з'явитися на виклик
споживача не пізніше строку,
визначеного договором. Акт-претензія
складається споживачем та
представником виконавця і
скріплюється їхніми підписами. У разі
неприбуття представника виконавця в
погоджений умовами договору строк або
необґрунтованої відмови від
підписання акта-претензії він
вважається дійсним, якщо його
підписали не менш як два споживачі.

За таких обставин, належним та
допустимим доказом ненадання або
надання невідповідної якості
визначених послуг є акт-претензія, який
складено виконавцем та позивачем, або
підписаний не менш як двома
споживачами у разі, якщо виконавець не
з'явився на виклик заявника.

В обґрунтування клопотання щодо якості
та кількості наданих Товариством з
обмеженою відповідальністю «Рада»
послуг, відповідачем суду першої
інстанції було представлено: акт
обстеження нежитлового приміщення № 459
по АДРЕСА_1 від 16.10.2012р., акт від 05.03.2012р.
про залиття, що трапилось на системі
ГВП Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада», акти від
30.01.2012 року, від 02.04.2012р. про залиття,
аварію, що трапились на каналізаційній
системі Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада», акти від
09.01.2009р., 23.12.2009р. про залиття приміщення
за адресою: АДРЕСА_1, позовну заяву до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада» про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої неякісним наданням
комунальних послуг, висновок експерта
№ 30 від 15.02.2014р.

Проте, вказані документи вірно не були
прийняті місцевим господарським судом
до уваги в якості доказу надання
позивачем послуг неналежної якості та
кількості, виходячи з того, що не
відповідають за формою та змістом
вимогам, які встановлені статтею 18
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги», а саме: складені позивачем
або відповідачем одноособово; не
містять доказів виклику представника
виконавця для складення та підписання
акта-претензії споживача або
підписання двома споживачами у разі,
якщо виконавець не з'явився на виклик
заявника, тощо.

Акти від 09.01.2009р. та від 23.12.2009р. залиття
приміщення за адресою: АДРЕСА_1, які
було підписано, у тому числі
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Рада» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Алтімед» не містять
відомостей стосовно того, що певне
залиття відбулось з вини позивача.

Крім того, як зазначено вище, більшість
представлених відповідачем суду
першої інстанції в обґрунтування
власних заперечень щодо позову,
доказів залиття приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, складені у період,
заборгованість за який не є предметом
спору у даній справі.

При цьому, колегія суддів апеляційної
інстанції не може прийняти в якості
додаткових доказів по справі подані
апелянтом суду апеляційної інстанції
додаткові документи (а. с. 225-258, т. 1, а. с.
65-96, т. 2) та подані в судовому засіданні
23.10.2014р. в обґрунтування своїх
тверджень щодо неналежного виконання
позивачем своїх зобов'язань згідно
спірного договору, оренди спірного
приміщення іншими орендарями, не
здійснення позивачем експлуатаційних
витрат та інше, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Згідно п. 9 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
17.05.2011р. № 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу ХІІ
Господарського процесуального кодексу
України» у вирішенні питань щодо
прийняття додаткових доказів суд
апеляційної інстанції повинен повно і
всебічно з'ясовувати причини їх
неподання з урахуванням конкретних
обставин справи і об'єктивно оцінити
поважність цих причин.

Проте, як вбачається з матеріалів
апеляційної скарги, апелянт, який
приймав участь в деяких засіданнях в
суді першої інстанції, користувався
наданими йому правами щодо подання
документів, заявлення клопотань та
інше, не обґрунтував причин
неможливості подання вищезазначених
документів до суду першої інстанції, у
зв'язку з чим колегія суддів дійшла
висновку про відсутність підстав для
прийняття поданих апелянтом
документів, як додаткових доказів по
справі.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу на те, що більшість з поданих
документів складена без участі
позивача, та відсутні докази
повідомлення позивача про наявність
будь-яких додаткових документів у
відповідача (в тому числі і щодо
передачі частини приміщень в оренду
іншим юридичним особам), про зміну
орендованої площі та інше.

Слід також зазначити і про те, що
відповідач звертався з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада» про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої неякісним наданням
комунальних послуг, але не у спірний
період.

Місцевий господарський суд також
звернув увагу і на те, що Товариство з
обмеженою відповідальністю «Рада» не є
балансоутримувачем будинку та не має
права здійснювати реконструкцію та/або
капітальний ремонт будинків та його
внутрішніх систем. Відтак, посилання
відповідача на неправильну побудову та
потребу реконструювання систем
внутрішньої комунікації будинку, як на
підставу звільнення останнього від
обов'язку сплачувати послуги, є
необґрунтованими.

Враховуючи вищезазначені обставини,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача
заборгованості в розмірі 13 410, 60 грн. за
період з січня 2013р. по лютий 2014р.
включно за договором б/н від 21.07.2006р. є
обґрунтованими, позивачем належними та
допустимими доказами доведеними,
відповідачем не спростованими, а тому є
такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням
відповідачем зобов'язання щодо оплати
наданих послуг, позивачем заявлено
вимоги про стягнення з відповідача 11 446,
91 грн. пені (1% від суми сплати за кожен
день прострочки) за період з 26.02.2013р. по
31.03.2014р. по кожному простроченому
платежу окремо.

У відповідності до пункту 3.2 договору
за несвоєчасну оплату послуг
користувачем, підприємство нараховує
пеню в розмірі 1% від суми сплати за
кожен день прострочки (включаючи день
оплати), але не більше ніж подвійна
ставка НБУ.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом,
зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу
України передбачено, що неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу
України штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», платник грошових коштів
сплачує на користь одержувача цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перевірку наданого
позивачем розрахунку пені, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що в розрахунку позивача не враховано
вимоги чинного законодавства та умови
договору, відповідно до яких пеня не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Колегія суддів, здійснивши власний
розрахунок пені за період з 26.02.2013р. по
31.03.2014р. по кожному простроченому
платежу окремо, за допомогою
калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача пені
підлягають задоволенню в розмірі 427, 63
грн., відповідно в іншій частині вимог
щодо стягнення 11 019, 28 грн. пені (11 446, 91
грн. - 427, 63 грн.) слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Здійснивши перевірку наданого
позивачем розрахунку інфляційних
втрат за період з 26.02.2013р. по 31.03.2014р. по
кожному простроченому платежу окремо,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін)
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, який
визначається виключно Держкомстатом і
його найменший період визначення
становить місяць, а тому прострочка
платежу за менший період не тягне за
собою нарахування інфляційних втрат, а
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що мала місце протягом повного
календарного місяця, помноженої на
індекс інфляції, визначений
Держкомстатом, за період прострочки.
Розрахунки індексу інфляції за
квартал, період з початку року і т. п.
проводяться «ланцюговим» методом,
тобто шляхом множення місячних
(квартальних і т. д.) індексів (наказ
Держкомстату від 27.07.2007р. № 265 «Про
затвердження Методики розрахунку
базового індексу споживчих цін»).

Крім того, згідно п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 сума
боргу з урахуванням індексу інфляції
повинна розраховуватися, виходячи з
індексу інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) [див. постанову
Вищого господарського суду України від
05.04.2011р. № 23/466 та лист Верховного Суду
України «Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №
62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в середньому
на місяць і здійснюється шляхом
множення суми заборгованості на момент
її виникнення на сукупний індекс
інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012р. № 52/30).

Таким чином, беручи до уваги умови
договору та норми чинного
законодавства, колегія суддів
здійснивши перевірку наданого
позивачем розрахунку інфляційних
втрат, за допомогою калькулятору
підрахунку заборгованості та штрафних
санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», дійшла
висновку про те, що вимоги позивача про
стягнення інфляційних втрат
підлягають задоволенню за розрахунком
суду в розмірі 166, 67 грн. (з урахуванням
дефляції, що була в лютому, липні та
серпні 2013р.), відповідно в іншій частині
вимог щодо стягнення інфляційних втрат
в розмірі 62, 27 грн. (228, 94 грн. - 166, 67 грн.)
слід відмовити.

Колегія суддів, здійснивши перевірку
наданого позивачем розрахунку 3%
річних, за допомогою калькулятору
підрахунку заборгованості та штрафних
санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача 250, 13 грн. 3 %
річних є обґрунтованими, а тому такими,
що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач просить стягнути
з позивача витрати, які пов'язані з
веденням справи в суді першої
інстанції на 8 000, 00 грн. та в
апеляційній інстанції на 5 000, 00 грн.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Відповідачем на підтвердження
понесення витрат на правову допомогу
подано суду договір доручення № 9/02-14
про надання юридичних і
представницьких послуг та правової
допомоги від 17.02.2014р., укладений між
відповідачем - ТОВ «Алтімед» та
Суб'єктом підприємницької діяльності -
приватним підприємцем ОСОБА_6 (а. с. 54-59,
т. 1), та додаткову угоду № 1 про правову
допомогу в апеляції від 07.08.2014р. (а. с. 259,
т. 1.), копію квитанції до прибуткового
касового ордеру серії 01 АД № 760058 від
17.02.2014р. на суму 8 000, 00 грн. з
призначенням платежу «оплата по
договору № 9/02-14 від 17.02.2014р.» (а. с. 59, т. 1),
копію квитанції до прибуткового
касового ордеру серії 01 АД № 760061 від
08.02.2014р. на суму 5 000, 00 грн. з
призначенням платежу «оплата за
правову допомогу в Київському
апеляційному господарському суді по
справі № 910/5587/14 по договору № 14/08-14 від
08.08.2014р.» (а. с. 260, т. 1).

В матеріалах справи також міститься
копія свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця,
з якого вбачається, що ОСОБА_6 здійснює
діяльність як фізична
особа-підприємець (а. с. 60, т. 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського
процесуального кодексу України
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність».

Відповідно до ст.ст. 4, 6 Закону України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» адвокатом може бути
фізична особа, яка має повну вищу
юридичну освіту, володіє державною
мовою, має стаж роботи в галузі права не
менше двох років, склала
кваліфікаційний іспит, пройшла
стажування (крім випадків,
встановлених цим Законом), склала
присягу адвоката України та отримала
свідоцтво про право на заняття
адвокатською діяльністю. Адвокат може
здійснювати адвокатську діяльність
індивідуально або в
організаційно-правових формах
адвокатського бюро чи адвокатського
об'єднання (організаційні форми
адвокатської діяльності).

Відповідно до п. 6.3. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49
ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

У разі неподання відповідних
документів у господарського суду
відсутні підстави для покладення на
іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини 3 статті 48 та частини
5 статті 49 ГПК у їх сукупності можливе
покладення на сторони у справі як
судових витрат тільки тих сум, які були
сплачені стороною за отримання послуг
саме адвоката (у розумінні пункту 1
статті 1 та частини 1 статті 6 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність»), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі. Аналогічну правову позицію
викладено у Рішенні Конституційного
Суду України від 11.07.2013 року № 6-рп/2013 у
справі №1-4/2013.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
витрати на правову допомогу в сумі 8 000,
00 грн. та 5 000, 00 грн. не можуть бути
включені до складу судових витрат у
даній справі, оскільки відповідачем
сплачено вказані кошти не адвокату, а
фізичній особі-підприємцю.

Аналогічна правова позиція викладена у
рішенні Господарського суду міста
Києва від 13.05.2014р. у справі № 910/16908/13 за
позовом ТОВ «Алтімед» до ТОВ «Рада»
про стягнення 7 038, 81 грн.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Зважаючи на вищевикладені обставини
справи в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алтімед», з підстав,
викладених у ній, задоволенню не
підлягає, але рішення Господарського
суду міста Києва від 29.07.2014р. у справі №
910/5587/14 підлягає зміні з підстав,
викладених вище, у відповідності до п. 4
ч. 1 ст. 103 ГПК України з викладенням
резолютивної частини рішення в
редакції постанови Київського
апеляційного господарського суду.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Алтімед»
на рішення Господарського суду м. Києва
у справі № 910/5587/14 від 29.07.2014р залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м.
Києва від 29.07.2014р. у справі № 910/5587/14
змінити, виклавши його резолютивну
частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Алтімед» (02068, м.
Київ, вул. Анни Ахматової, 13-Д, нежиле
приміщення № 459, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Рада» (02068, м. Київ,
вул. Анни Ахматової, буд. 3, ) 13 410, 60 грн. заборгованості, 166, 67
грн. інфляційних втрат, 250, 13 грн. 3%
річних, 427, 63 грн. пені, 1 027, 87 грн.
судового збору.

3. У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.»

3. Доручити Господарському суду міста
Києва видати наказ.

4. Матеріали справи № 910/5587/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано
28.10.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала