РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р.
Справа № 906/814/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Бригинець Л.М.

суддів
Огороднік К.М.

суддів
Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання
Полюхович О.В.

розглянувши апеляційну скаргу
судовому засіданні у приміщенні
Рівненського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу
позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна" (м. Київ) на рішення
господарського суду Житомирської
області від 29.07.2014 р. у справі № 906/814/14
(суддя Гансецький В.П. )

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотрак Центр"
(с.Болярка Житомирського району
Житомирської області)

про стягнення 162614,30 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Музичка М.В. (довіреність від
31.03.2014 року)

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 29.07.2014р. у
справі №906/814/14 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "Порше
Лізинг Україна" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Автотрак
Центр" задоволено частково. Вирішено
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотрак Центр" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна" - 41767,97 грн. збитків за
договором фінансового лізингу № 00004627
від 09.04.2012р., 592,96 грн. 3 % річних та 847,21
грн. судового збору. В решті позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
змінити рішення господарського суду
Житомирської області від 29.07.2014р. у
справі №906/814/14 та задовольнити вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Порше Лізинг
Україна" в повному обсязі та стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Автотрак Центр"
збитки за договором фінансового
лізингу №00004627 від 09.04.2012р. у розмірі
50121,56грн., неустойку у розмірі 110417,44грн.,
3% річних у розмірі 592,96грн. та проценти
за користування чужими грошовими
коштами у розмірі 1482,34 грн. скаржник
також просить стягнути з відповідача
судові витрати, включно із витратами на
юридичну допомогу.

Скаржник вважає, що оскаржуване
рішення прийняте місцевим
господарським судом за неповного
з"ясування обставин, що мають значення
для справи та за неправильного
застосування норм матеріального та
процесуального права, а також висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Відповідач правом на участь в судовому
засіданні не скористався, хоча про час
та місце розгляду апеляційної скарги
повідомлені належним чином. (Докази
повідомлення долучені до матеріалів
справи).

Оскільки явка представників сторін в
судове засідання обов'язковою не
визнавалась та додаткові докази судом
не витребовувались, колегія суддів
дійшла висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги без участі
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами.

Згідно статті 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
надавши оцінку матеріалам справи,
проаналізувавши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"Порше Лізинг Україна" (далі - позивач)
та ТОВ "Автотрак Центр" (далі -
відповідач) уклали договір
фінансового лізингу № 00004627 від 09.04.2012р.
Відповідно до вказаного договору та
додатків до нього (т.1 а.с.16-37) відповідач
отримав від позивача у користування за
плату транспортний засіб VW Touareg NF 3.0 І V6
TDI, 2012 року виробництва, шасі №WVGZZZ7PZCD048202
загальною вартістю 510540,00 грн., що
підтверджується актом прийому -
передачі від 26.04.2012р. (т.1 а.с.38).

Згідно пп.6.1 додатку до договору
фінансового лізингу № 00004627 від 09.04.2012р.
- "Загальні комерційні умови
внутрішнього фінансового лізингу"
(далі-контракт), для експлуатації
об'єкта лізингу лізингоодержувач
(відповідач) щомісяця зобов'язався
виплачувати ТОВ "Порше Лізинг Україна"
лізингові платежі у відповідності до
графіку покриття витрат та виплати
лізингових платежів (плану
відшкодування), що являє собою
невід'ємну частину цього контракту та
інших положень контракту.

Відповідно до пп.6.5 контракту,
лізингові платежі перераховуються
лізингоодержувачем на рахунок,
зазначений ТОВ "Порше Лізинг Україна" у
Графіку покриття витрат та виплати
лізингових платежів (Плані
відшкодування) не пізніше дати,
вказаної у Графіку покриття витрат та
виплати лізингових платежів (Плані
відшкодування).

Лізингоодержувач покриває всі витрати,
понесені в результаті експлуатації
об'єкта лізингу, включаючи, окрім
іншого, витрати, що можуть бути
понесені внаслідок дотримання
обґрунтованих вимог ТОВ "Порше Лізинг
Україна" щодо експлуатації та/або
передачі об'єкта лізингу (4.4 контракту).

Згідно пп.9.2 контракту, усі витрати,
пов'язані з державним технічним
оглядом/обов'язковим технічним
контролем, технічним обслуговуванням
та ремонтами та затримання об'єкта
лізингу шляхом блокування або
зберігання на спеціальному майданчику
чи стоянці об'єкта лізингу, відповідно
до даного пункту, покриваються в
повній мірі лізингоодержувачем.

Як вбачається з договору № 00004627 від
09.04.2012р. між сторонами виникли
правовідносини з фінансового лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України, за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Згідно п.3 ч.2 ст.11 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингоодержувач
зобов'язаний своєчасно сплачувати
лізингові платежі.

Відповідно до ст.16 Закону України "Про
фінансовий лізинг", сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором. Лізингові
платежі можуть включати: а) суму, яка
відшкодовує частину вартості предмета
лізингу; б) платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; в) компенсацію відсотків за
кредитом; г) інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Станом на 01.03.2013р. у відповідача перед
позивачем утворилась заборгованість
за несплаченими лізинговими платежами
на загальну суму 39691,20 грн., яка була
сплачена відповідачем лише 17.05.2014р. (т.1
а.с.4).

Оскільки відповідач невчасно та не в
повному обсязі виконував свої
договірні зобов'язання по сплаті
лізингових платежів, позивачем було
направлено відповідачу вимогу від
01.03.13р. № 00004627 про сплату
заборгованості за договором,
повернення об'єкту лізингу впродовж
десяти робочих днів з дня доставки
цього повідомлення відповідачу та
повідомлення про відмову від договору
фінансового лізингу №00004627 від 09.04.12р.
(т.1 а.с.68,69). Вказана вимога була
отримана відповідачем 13.03.14р., що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення (т.1 а.с.70).

Відповідно до пп.12.6 та пп.12.6.1 контракту,
ТОВ "Порше Лізинг Україна" має право в
односторонньому порядку розірвати цей
контракт/відмовитися від контракту, та,
також серед іншого, право на
повернення об'єкта лізингу, в випадку,
коди лізингоодержувач не сплатив 1
(один) наступний лізинговий платіж у
повному обсязі або частково, і строк
невиконання зобов'язання зі сплати
перевищує 30 (тридцять) календарних
днів.

30.04.2013р. приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу вчинений виконавчий напис № 56
про повернення об'єкта фінансового
лізингу позивачу у зв'язку з несплатою
лізингових платежів (т.1 а.с.71).

Державною виконавчою службою
Шевченківського районного управління
юстиції у м.Києві було відкрите
виконавче провадження за виконавчим
написом нотаріуса № 56. У зв'язку з тим,
що відповідач у встановлений строк у
добровільному порядку, не повернув
автомобіль, 29.05.2013р. державним
виконавцем винесена постанова про
розшук майна боржника № 37989027.

16.07.2013р. державним виконавцем винесена
постанова про звільнення майна з-під
розшуку у зв'язку з затриманням
оголошеного в розшук транспортного
засобу співробітниками органів
державної автомобільної інспекції (т.1
а.с.72).

Об'єкт лізингу повернуто позивачу
представником ТОВ "Юридична компанія
"Тріпл Сі" 17.07.2013р. згідно акту
прийому-передачі до договору
фінансового лізингу № 00004627 від 09.04.2012р.
(т.1 а.с.131).

Звертаючись з позовною заявою у даній
справі позивач зазначав, що
несвоєчасне повернення відповідачем
майна позивачу призвело до економічних
збитків останнього, а тому просив
стягнути з відповідача 50121,56 грн.
збитків за договором фінансового
лізингу №00004627 від 09.04.2012р.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
зазначав, що звернувся до
спеціалізованих організацій ТОВ
"Юридична компанія "Тріпл Сі" та ТОВ
"Орум" для надання юридичних послуг,
супроводження повернення
заборгованості, для розшуку і
повернення майна позивача тощо.

Позивач зазначав, що внаслідок
проведення таких дій по вилученню
(поверненню) об'єкта лізингу ним
понесені витрати (збитки) на загальну
суму 32151,10 грн. (+6430,22 грн. ПДВ), всього
38581,32 грн., що підтвердується: договором
про надання колекторських послуг №
29/28-011 від 01.02.11р. (т.1 а.с.106-111), договором
про надання юридично-консультаційних
послуг від 21.06.12р. (т.1 а.с.74-79),
рахунками-фактурами: № 10-0413 від 26.04.13р.,
№ 50 від 30.04.13р., № 12 від 28.02.13р., № 67 від
31.05.13р., № 84 від 30.06.13р., № 99 від 19.07.13р., №
100 від 19.07.13р.; платіжними дорученнями: №
50006445 від 11.03.13р., № 50007969 від 29.04.13р., №
50008445 від 17.05.13р., № 50008780 від 12.06.13р., №
50009194 від 09.07.13р., № 50009500 від 23.07.13р., №
50019584 від 25.07.13р. та актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг):
№ 01-0413 від 26.04.13р., № 50 від 30.04.13р., № 12 від
28.02.13р., № 67 від 31.05.13р., № 84 від 30.06.13р., №
99 від 19.07.13р., № 100 від 19.07.13р. (т.1
а.с.80-105,112-114).

Покликаючись на пп.13.6 контракту, яким
передбачено, що лізингоодержувач
відшкодовує всі та будь-які витрати,
понесені ТОВ "Порше Лізинг Україна" у
зв'язку з вилученням (поверненням)
об'єкта лізингу, у тому числі витрати,
пов'язані із залученням будь-яких
третіх осіб, що надають послуги
пов'язані з вилученням об'єкта лізингу,
позивач вважає, що відповідач повинен
компенсувати всі витрати позивача,
пов'язані із зверненням останнього до
ТОВ "Юридична компанія "Тріпл Сі" та ТОВ
"Орум" для пошуку об'єкта лізингу,
повернення об'єкта лізингу та
стягнення зборгованості за договором
фінансового лізингу №00004627 від 09.04.2012р.

Позивачем також зазначалось, що для
захисту та відновлення свого
порушеного права на повернення суми
заборгованості та збитків за договором
фінансового лізингу №00004627 від 09.04.12р.,
він звернувся до ТОВ "Юридична фірма
Вернер" для підготовки позовної заяви
до господарського суду Житомирської
області, консультацій позивача
стосовно стягнення з відповідача
заборгованості та збитків, що
підтверджується договором про на
надання юридичних послуг № 17/2010 від
09.06.10р. (т.1 а.с.115-120), додатковою угодою №
47 від 15.01.13р. (т.1 а.с.121-124), додатковою
угодою № 99 від 23.05.14р. до Договору про на
надання юридичних послуг № 17/2010 від
09.06.10р. (т.1 а.с.125-127), Актом № 163 від 02.06.14р.
(т.1 а.с.128); рахунком-фактурою № 152 від
02.06.14р. (т.1 а.с.129), платіжним дорученням
№50017145 від 04.11.13р. (т.1 а.с.130).

Згідно розрахунків позивача, вартість
послуг складає 9616,87 грн. (+1923,37 грн. ПДВ),
всього в загальній сумі 11540,24 грн.

Таким чином, на думку позивача,
відповідач внаслідок неналежного
виконання своїх договірних
зобов'язань, має відшкодувати позивачу
збитки в загальній сумі 50121,56 грн. (38581,32
грн. + 11540,24 грн.).

На вказане колегія суддів зазначає.

Відповідно до статті 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Статтями 224, 225 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність повного
складу цивільного правопорушення:
протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий
результат такої поведінки (збитки);
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина
правопорушника. За відсутності хоча б
одного з цих елементів цивільна
відповідальність не настає. Згідно з
частиною другою статті 623 Цивільного
кодексу України розмір збитків,
завданих порушенням зобов'язання,
доказується кредитором.

Важливим елементом доказування
наявності збитків є встановлення
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками
потерпілої сторони. Тобто доказуванню
підлягає той факт, що протиправна дія
чи бездіяльність заподіювача є
причиною, а збитки, які виникли у
потерпілої особи, - наслідком такої
протиправної поведінки.

Відсутність хоча б одного елемента
складу правопорушення, виключає
настання відповідальності, а відтак
встановлення наявності всіх елементів
складу правопорушення є предметом
доказування у даній справі.

Згідно ст.ст. 32-34 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія суддів погоджується із
висновком місцевого господарського
суду про те, що відповідач своїми
діями, а саме неналежним виконанням
зобов'язань за договором фінансового
лізингу №00004627 від 09.04.2012р. завдав
позивачу збитки у вигляді витрат, які
позивач змушений був зробити для
відновлення свого порушеного права.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.10 Закону України
"Про фінансовий лізинг", лізингодавець
має, зокрема, право вимагати від
лізингоодержувача відшкодування
збитків відповідно до закону та
договору.

У пп. 8.2.3 контракту сторони погодили, що
у випадку прострочення сплати платежу
до лізингоодержувача застосовуються
наступні санкції, зокрема, компенсація
будь-яких витрат, понесених ТОВ "Порше
Лізинг Україна" та/або винагороди,
включаючи, окрім іншого, гонорари
юристам, судові та позасудові витрати,
нараховані/виплачені з метою
відшкодування сум, не виплачених
лізингоодержувачем у відповідності до
контракту.

Відповідно до пп.8.6 контракту будь-які
збитки, заподіяні невиконанням або
неналежним виконанням стороною своїх
обов'язків за контрактом, підлягають
відшкодуванню у повному обсязі понад
передбачені контрактом штрафні
санкції.

Таким чином, згідно зазначених умов
договору фінансового лізингу
передбачено стягнення збитків у
результаті неналежного виконання
стороною своїх обов'язків за договором
та компенсації витрат, понесених ТОВ
"Порше Лізинг Україна", а тому позовні
вимоги позивача в частині стягнення
41767,97 грн. збитків є обгрунтованими та
задоволені місцевим господарським
судом правомірно.

Заявлена позивачем до стягнення сума
ПДВ - 8353,59 грн., включена до складу
збитків (50121,56 - 41767,97) задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до пп.14.1.178 ст.14 Податкового
кодексу України від 02.12.10р. № 2755-VI
податок на додану вартість - непрямий
податок, який нараховується та
сплачується відповідно до норм розділу
V цього Кодексу.

Згідно пп. 201.1 ст.201 Податкового кодексу
України, платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності) податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів:а) у
паперовому вигляді; б) в електронній
формі з дотриманням умови щодо
реєстрації у порядку, визначеному
законодавством, електронного підпису
уповноваженої платником особи та умови
реєстрації податкової накладної у
Єдиному реєстрі податкових накладних.
У такому разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді не є
обов'язковим.

Оскільки позивачем не подано доказів
про те, що йому його контрагентами -
фірмами "Тріпл СІ", "Орум" та "ЮФ Вернер"
надавались податкові накладні, а також
у зв'язку з тим, що самим позивачем
отримані послуги від цих фірм оплачені
без ПДВ, колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про те,
що у позивача відсутні підстави
вимагати відшкодування від
відповідача тих збитків, які сам
позивач не зазнав.

Позивач також просив стягнути з
відповідача 3% річних у сумі 592,96 грн. за
період з 15.11.2012р. по 17.05.2013р. ( а.с.11т.1).

Стаття 625 ЦК України передбачає, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір відсотків не встановлений
договором або законом.

Апеляційним господарським судом
перевірено поданий позивачем
розрахунок 3% річних ( а.с.11т.1) та
встановлено, що сума 592,96 грн. - 3% річних
нарахована позивачем відповідно до
вимог чинного законодавства та є
правильною, отже судом першої
інстанції позовні вимоги в цій частині
задоволені правомірно.

Також позивачем з посиланням на
положення ч.2. ст.785 ЦК України
нараховано неустойку за період з
березня по липень 2013 року, тобто з
моменту після надіслання вимоги про
повернення об'єкта лізингу та
розірвання договору і до моменту
вилучення об'єкту лізингу - в загальній
сумі 110417,44 грн. (т.1 а.с.6).

На вказане колегія суддів зазначає.

У постанові Верховного Суду України
від 18.12.2012р. в аналогічній справі №
6/104/5022-1679/2011 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Перша
лізингова компанія" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Р.Е.Й.В."
про 206041,00 грн. неустойки, нарахованої з
часу отримання повідомлення про
припинення договору фінансового
лізингу від 08 грудня 2008 року, який
укладений між сторонами, по день
повернення лізингового транспортного
засобу, з підстав, передбачених
частиною другої статті 785 Цивільного
кодексу України зазначено наступне.

Наслідки розірвання договору лізингу
визначено статтею 10 Закону України "Про
фінансовий лізинг", зокрема пунктами 5 і
6, якими передбачено право лізингодавця
стягнути з лізингоодержувача
прострочену заборгованість у
безспірному порядку на підставі
виконавчого напису нотаріуса та
вимагати відшкодування збитків
відповідно до закону або договору;
господарські суди, не врахувавши
особливостей щодо наслідків
припинення договору фінансового
лізингу, встановлених цим Законом,
дійшли необґрунтованого і незаконного
висновку про застосування до спірних
правовідносин статті 785 ЦК України, яка
передбачає стягнення неустойки в
розмірі подвійної плати за
користування річчю за час прострочення
у разі неповернення наймодавцеві
предмета найму.

Рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.( ст. 11128 ГПК України).

Колегія суддів вважає висновок
місцевого господарського суду, що
положення статті 785 ЦК України, яка
передбачає стягнення неустойки в
розмірі подвійної плати за
користування річчю за час прострочення
у разі неповернення наймодавцеві
предмета найму не підлягають
застосуванню у даній справі №906/814/14
правомірним.

Також позивач просив стягнути 1482,34
грн. процентів за користування його
коштами внаслідок утримання їх
відповідачем без належної правової
підстави. На думку позивача,
невиконавши вчасно грошові
зобов'язання щодо поверненя основної
суми заборгованості відповідно до
договору фінансового лізингу,
відповідач фактично утримував грошові
кошти позивача без достатньої правової
підстави, тобто користувався чужими
грошовими коштами.

На доводи позивача, що оскільки
договором фінансового лізингу та
законодавством розмір процентів за
користування чужими коштами за період
прострочення виконання грошового
зобов'язання не встановлений, у зв'язку
з цим відповідно до ч.1 ст.8 ЦК України за
аналогією повинна застосовуватися
ст.1048 ЦК України, згідно якої, якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України, слід зазначити.

Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Відповідно до ст.536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Дані норми ЦК України не можуть бути
застосовані для визначення
відповідальності відповідача у
вигляді сплати процентів, оскільки
відповідач не одержував від позивача
грошей та безпідставно їх не зберігав.

Неналежне виконання особою грошових
зобов'язань не є тотожним одержанню чи
збереженню чужих грошей.

За неналежне виконання грошових
зобов'язань до винної сторони
застосовується відповідальність
визначена договором з управненою
стороною, а також встановлена ст.625 ЦК
України, чим, власне, і скористався
позивач.

Враховуючи викладене, вимоги позивача
щодо стягнення 1482,34 грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами
місцевим господарським судом
відхилено правомірно.

Колегія суддів також вважає
правомірним відхилення судом першої
інстанції заяви позивача від 29.07.2014р.
про забезпечення позову з огляду на
теке.

Відповідно до ст.66 ГПК України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Стаття 67 ГПК України передбачає, що
позов, зокрема, забезпечується
накладанням арешту на майно або
грошові суми, що належать відповідачу.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення (пункт 3 постанови).

До заяви позивача не долучено доказів,
які підтверджують наявність фактичних
обставин, з якими пов'язується
застосування забезпечення позову.

Саме лише посилання в заяві на
потенційну можливість ухилення
відповідача від виконання судового
рішення без наведення відповідного
обґрунтування не є достатньою
підставою для задоволення відповідної
заяви.

Колегія суддів вважає, що приймаючи
оскаржуване рішення, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку та виніс рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права. Доводи апелянта
висновків суду першої інстанції не
спростовують, а тому у суду апеляційної
інстанції відсутні підстави для його
скасування чи зміни та задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Порше
Лізинг Україна" (м. Київ) залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Житомирської області від 29.07.2014 р. у
справі № 906/814/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Бригинець Л.М.

Суддя
Огороднік К.М.

Суддя
Петухов М.Г.