КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. Справа№ 910/9092/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін, згідно
протоколу судового засідання від 18.08.2014
року розглянувши матеріали
апеляційної скарги

товариства з обмеженою
відповідальністю "Основа"

на рішення господарського суду міста
Києва від 17.06.2014 року

у справі №910/9092/14 (суддя Полякова К.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Строй Центр"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Основа"

про стягнення грошової заборгованості
за поставлений товар, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 17.06.2014 року у справі №910/9092/14
позов задоволено повністю. Вирішено
стягнути з ТОВ «Основа» на користь ТОВ
«Строй Центр» 347 076,00 грн. суми основного
боргу, 12 497,00 грн. суми пені, 86 769,00 грн.
суми штрафу у розмірі 25%, 2 515,27 грн. суми
3% річних, 7 635,67 грн. суми інфляції за
березень 2014 та 11 453,50 грн. суми інфляції
за квітень 2014, а також 9 358,93 грн.
судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням,
відповідач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 17.06.2014 року у справі №910/9092/14
повністю та прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог відмовити
в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року у
справі №910/9092/14 апеляційну скаргу ТОВ
"Основа" прийнято до провадження та
призначено розгляд справи за участю
уповноважених представників сторін.

Представник відповідача у судове
засідання 18.08.2014 року надав пояснення,
якими підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі та просив скаргу
задовольнити. Представник позивача у
судовому засіданні 18.08.2014 року надав
пояснення, якими заперечив проти
доводів викладених в апеляційній
скарзі та просив скаргу залишити без
задоволення.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 14.01.2014 року між ТОВ
«Строй Центр» (далі - постачальник) та
ТОВ «Основа» (далі - покупець) укладено
договір №27 поставки нафтопродуктів
(далі - договір), відповідно до умов
якого постачальник зобов'язується у
відповідності із замовленням
передавати партіями у власність
покупцю нафтопродукти (товар), а
покупець зобов'язується приймати
нафтопродукти та своєчасно
здійснювати їх оплату на умовах
договору та додаткових угод до нього (п.
1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору сторонами
встановлено, що істотними умовами
договору є кількість, асортимент, ціна
(вартість) та умови поставки товару, які
узгоджуються сторонами шляхом
укладання (підписання) письмових
додатків до цього договору по кожній
окремій товарній поставці (товарній
партії) продукції в рамках цього
договору. Додатки (додаткові угоди) до
договору становлять його невід'ємну
частину з моменту підписання їх
уповноваженими представниками сторін
та скріплення печатками сторін.

14.01.2014 року та 07.02.2014 року сторонами
укладено додаткові угоди №1 та №2
відповідно, згідно із якими
постачальник зобов'язується передати у
власність, а покупець оплатити та
прийняти нафтопродукти у сумі 353 052,75
грн. за угодою №1, та у сумі 347 076,00 грн. за
угодою №2.

На виконання умов договору, позивачем
передано, а відповідачем отримано
товар (нафтопродукти), що
підтверджується податковими
накладними №Ц54 від 15.01.2014 року та №Ц208
від 10.02.2014 року, а також
товарно-транспортними накладними на
відпуск нафтопродуктів (нафти) №000002171
від 15.01.2014 року та №000002261 від 10.02.2014 року,
які підписані обома сторонами та
скріплені їх печатками. (а.с. 13-14, 17-20).

Згідно з п.п. 3.1. та 3.4. договору
сторонами погоджено, що покупець
зобов'язується оплатити товар згідно
умов, визначених у додаткових угодах.
Датою оплати по даному договору
вважається дата зарахування грошових
коштів на поточний рахунок
постачальника.

Пунктами 3.2. та 3.7. договору оплата
здійснюється на підставі виставленого
постачальником рахунку, якщо інше не
передбачено у додаткових угодах до
договору. У випадку неотримання від
постачальника рахунку, оплата
проводиться 2 (двох) банківських днів.
Кінцеві розрахунки за отриманий товар
здійснюється покупцем на підставі
рахунку, виставленого постачальником
не пізніше 2 (двох) банківських днів
після отримання товару.

Проте, всупереч зазначеному,
відповідачем взяті на себе
зобов'язання щодо оплати поставлених
нафтопродуктів виконано частково та із
порушення встановленого договором
строку розрахунку із простроченням на
10 днів, у зв'язку з чим у ТОВ «Основа»
виникла заборгованість у розмірі 347076,00
грн., що підтверджується банківськими
виписками про рух коштів на поточному
рахунку позивача від 07.02.2014 року та
довідкою №182 від 17.06.2014 року про розмір
заборгованості відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України та ч. 7 ст. 193 Господарського
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не допускається, крім
випадку коли право такої відмови
встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Матеріали справи не містять доказів
погашення відповідачем вказаної вище
заборгованості за поставлений
позивачем товар.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
наявність підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача 347 076,00
грн.

Також, позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача 12 497,00 грн. суми
пені, 86 769,00 грн. суми штрафу у розмірі 25%,
2 515,27 грн. суми 3% річних, 7 635,67 грн. суми
інфляції за березень 2014 року та 11 453,50
грн. суми інфляції за квітень 2014 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Пунктом 6.4. договору сторонами
встановлено, що у випадку порушення
покупцем термінів здійснення
взаєморозрахунків, передбачених п. 3.1.
договору, покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день
прострочення платежу. Пеня
нараховується за весь період
прострочення по день проведення
розрахунків у відповідності з умовами
договору, без обмеження шестимісячним
або іншим строком нарахування та
стягнення пені визначеного чинним
законодавством України.

У випадку якщо термін прострочення
покупцем проведення взаєморозрахунків
перевищує 15 календарних днів, покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику
штраф у розмірі 25% від суми
заборгованості, не пізніше 20
календарних днів після дати
прострочення проведення таких
розрахунків.

Враховуючи факт прострочення
відповідачем виконання зобов'язання
щодо своєчасної та повної оплати
поставлених позивачем нафтопродуктів,
колегія суддів дійшла висновку про
правомірність стягнення судом першої
інстанції з відповідача на користь
позивача 12 497,00 грн. суми пені, 86 769,00 грн.
суми штрафу у розмірі 25%, 2 515,27 грн. суми
3% річних, 7 635,67 грн. суми інфляції за
березень 2014 року та 11 453,50 грн. суми
інфляції за квітень 2014 року. При цьому,
судом апеляційної інстанції
перевірено розрахунок 3% річних,
інфляції, штрафу та пені за період з
28.01.2014 року до 07.02.2014 року у розмірі 1 257,45
грн., та за період з 24.02.2014 року до 12.05.2014
року у розмірі 11 239,55 грн. здійснені
місцевим господарським судом, та
встановлено їх арифметичну
правильність.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Посилання скаржника на те, що не настав
строк оплати, оскільки позивачем не
виставлено рахунки, колегією суддів
відхиляються, оскільки п. 3.2. договору (у
випадку неотримання від постачальника
рахунку, оплата проводиться 2 (двох)
банківських днів), передбачено строк
оплати, у випадку не виставлення
позивачем рахунків.

Доводи скаржника зводяться до намагань
надати їм перевагу над встановленими
судом першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією
встановлено відсутність належних
доказів щодо обставин, передбачених ст.
104 Господарського процесуального
кодексу України, які підтверджували б
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду міста Києва від
17.06.2014 року у справі №910/9092/14 відповідає
обставинам справи, є законним та
обгрунтованим, а тому не підлягає
скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Основа" на
рішення господарського суду міста
Києва від 17.06.2014 року у справі №910/9092/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 17.06.2014 року у справі
№910/9092/14 залишити без змін.

3. Справу №910/9092/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
О.І. Лобань

А.Г. Майданевич