м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного підприємства
«Всеукраїнський державний
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології,
сертифікації та захисту прав
до Державного підприємства
про стягнення 205 353,25 грн.
Суддя Бондарчук В.В.
від позивача: Бойчун Н.Д.
від відповідача: Чапкін Б.М.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Державне підприємство «Всеукраїнський
державний науково-виробничий центр
стандартизації, метрології,
сертифікації та захисту прав
споживачів» (далі-позивач) звернулося
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Державного підприємства
«Держтранс» (далі-відповідач) про
стягнення 33 200,00 грн. боргу, частину
позики, що у сумі 166 800,00 грн., пені у
розмірі 2 257,60 грн., штрафу у сумі 2 324,00
грн., інфляційного збільшення боргу у
сумі 586,09 грн., проценти річних у розмірі
185,56 грн., а всього - 205 353,25 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем не виконано зобов'язань
за договором про надання поворотної
фінансової допомоги від 04.04.2013 р. в
частині повернення позики у сумі 200 000,00
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 26.08.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 15.09.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
12.09.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду представник
відповідача подав відзив на позов, в
якому проти позову заперечив та
пояснив, що станом на 11.09.2014 р.
відповідач виконав свої зобов'язання
щодо часткового повернення фінансової
допомоги згідно погодженого сторонами
графіку від 27.01.2014 р., перерахувавши на
рахунок позивача суму у розмірі 49 500,00
У судовому засіданні 15.09.2014 р.
представник позивача подав заяву про
зменшення розміру позовних вимог, в
якій просить суд стягнути з
відповідача частину позики, що
залишилась у сумі 150 200,00 грн., пеню у
сумі 2 257,60 грн., штраф у сумі 2 324,00 грн.,
інфляційне збільшення боргу у сумі 586,09
грн., проценти річних у сумі 185,56 грн., а
всього - 155 553,25 грн.
Розглянувши подану позивачем заяву про
зменшення розміру позовних вимог, суд
Частиною 4 ст. 22 ГПК України
передбачено, що позивач вправі до
прийняття рішення по справі збільшити
розмір позовних вимог за умови
дотримання встановленого порядку
досудового врегулювання спору у
випадках, передбачених статтею 5 цього
Кодексу, в цій частині, відмовитись від
позову або зменшити розмір позовних
Враховуючи наведене, суд визнає подану
заяву такою, що відповідає вимогам ст. 22
ГПК України у зв'язку з чим приймає її
У судовому засіданні 15.09.2014 р. судом
оголошувалася перерва до 20.10.2014 р. на
підставі ст. 77 ГПК України.
У процесі провадження у справі
представник відповідача подав
клопотання про розстрочення виконання
рішення суду в частині оплати суми
боргу 150 200,00 грн. протягом жовтня 2014 р. -
березня 2016 р., з погашенням по 8 300,00 грн.
щомісяця та погашенням у березні 2016 р.
суми 9 100,00 грн.

У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги та заперечив
проти розстрочення заборгованості.

Представник відповідача визнав
основну суму боргу та заперечив проти
задоволення штрафних санкцій, а також
просив суд задовольнити клопотання про
розстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.10.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.04.2013 р. між Державним підприємством
«Всеукраїнський державний
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології,
сертифікації та захисту прав
споживачів» та Державним
підприємством «Держтранс» укладено
договір про надання поворотної
фінансової допомоги, за умовами якого,
позивач надає відповідачу поворотну
фінансову допомогу, а відповідач
зобов'язується повернути позивачу
надані грошові кошти в порядку та на
умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 2.1. договору, розмір
фінансової допомоги становить 200 000,00
грн.

Відповідно до п. 3.1. договору, позивач
передає фінансову допомогу
відповідачеві протягом 5 робочих днів з
дня підписання сторонами цього
договору.

Пунктом 4.1. договору сторони
домовились, що строк надання
фінансової допомоги становить два
роки.

Згідно п. 5.1. договору, відповідач
зобов'язується повертати фінансову
допомогу позивачу рівними частинами
щомісячно починаючи з грудня 2013 року
протягом відповідного календарного
місяця, відповідно до графіку
погашення фінансової допомоги, який є
невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі
порушення строків повернення
фінансової допомоги відповідач
сплачує на рахунок позивача пеню у
розмірі 0,1% від суми простроченого
платежу за кожен день прострочення,
включаючи день оплати, а також суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми.

27.01.2014 р. між сторонами було укладено
додаткову угоду №1 до договору від
04.04.2013 р., за якою сторони погодили п. 5.1.
договору викласти у наступній
редакції: «відповідач зобов'язується
повертати фінансову допомогу позивачу
рівними частинами щомісячно з квітня
2014 року протягом відповідного
календарного місяця відповідно до
графіку погашення фінансової допомоги,
який є невід'ємною частиною даного
договору».

Згідно додатку «Графік погашення
поворотної фінансової допомоги» до
договору від 04.04.2013 р., відповідач має
сплачувати позивачеві починаючи з
квітня 2014 року по лютий 2016 року
щомісячно 8 300,00 грн., а за березень 2016
року - 9 100,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
09.04.2013 р. позивачем було перераховано
відповідачеві 200 000,00 грн. поворотної
фінансової допомоги, що
підтверджується платіжним дорученням
№1242 від 09.04.2013 року (копія в матеріалах
справи).

Як зазначає позивач, лише після
порушення провадження у даній справі,
04.09.2014 р. відповідачем було сплачено
позивачеві 33 200,00 грн. згідно платіжного
доручення №428, та 11.09.2014 року було
сплачено 16 600,00 грн. згідно платіжного
доручення №448 від 11.09.2014 р. (копії в
матеріалах справи).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначає, що відповідач неналежним
чином виконував зобов'язання,
визначених договором та відповідним
графіком, зокрема, щодо вчасного
повернення наданої поворотної
фінансової допомоги, а тому на підставі
ст. 1050 ЦК України зобов'язаний
повернути надану позику достроково в
повному обсязі. Крім того, позивач
просить суд стягнути з відповідача
пеню у сумі 2 257,60 грн., штраф у розмірі 2
324,00 грн., інфляційне збільшення боргу у
сумі 586,09 грн., проценти річних у розмірі
185,56 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між
сторонами договору про надання
поворотної фінансової допомоги від
04.04.2013 р., суд дійшов висновку, що за
своєю правовою природою він є
договором позики.

Згідно з частиною першою статті 509
Цивільного кодексу України (далі-ЦК
України), зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного
кодексу України передбачено, що
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем в порушення графіку
погашення поворотної фінансової
допомоги, затвердженого додатком від
27.01.2014 р., несвоєчасно проводилася
сплата щомісячних платежів, зокрема, за
квітень, травень, червень та липень 2014
року у розмірі 33 200,00 грн. останні були
сплачені лише 04.09.2014 р., а платежі за
серпень та вересень у розмірі 16 600,00 грн.
були сплачені лише 11.09.2014 р.

Таким чином, відповідачем загалом було
повернуто позивачеві наданої позики з
порушенням встановлених строків у
розмірі 49 800,00 грн.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України,
передбачено, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Оскільки відповідачем було
прострочено сплату щомісячних
платежів за квітень-серпень 2014 року,
відповідно позивач має, передбачене
законом право вимагати дострокового
повернення суми позики.

Станом на час вирішення спору,
відповідач суми позики у розмірі 150 200,00
грн. позивачеві не повернув, доказів
зворотного не надав.

Як встановлено ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем було
порушено умови договору про надання
поворотної фінансової допомоги від
04.04.2013 р., а також положення ст. ст. 525, 526,
1048, 1050 Цивільного кодексу України, ст. 193
Господарського кодексу України, а тому
підлягають задоволенню позовні вимоги
про стягнення з відповідача
неповернутої позики у розмірі 150 200,00
грн.

Також позивач просить стягнути з
відповідача пеню у сумі 2 257,60 грн., штраф
у сумі 2 324,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу
України, учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

У відповідності до положень ст. 218
Господарського кодексу України,
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинення ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведено, що ним вжито усіх
належних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно абзацу третього частини другої
статті 231 ГК України, у разі якщо
порушено господарське зобов'язання, в
якому хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, за
порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Як роз'яснено в п. 2.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», господарським
судам необхідно мати на увазі, що
штрафні санкції, передбачені абзацом
третім частини другої статті 231 ГК
України, застосовується за допущене
прострочення виконання лише
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товару, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
й вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафних санкцій.

В той же час, із позовної заяви
вбачається, що позивач нарахував пеню
та штраф на підставі абзацу третього
частини другої статті 231 ГК України за
порушення відповідачем виконання
грошового зобов'язання, що суперечить
вказаній нормі та роз'ясненням Вищого
господарського суду України.

Тому суд визнає необґрунтованими
вимоги позивача в частині стягнення
пені у сумі 2 257,60 грн. та штрафу у сумі 2
324,00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача інфляційне збільшення
боргу у сумі 586,09 грн. та проценти річних
у сумі 185,56 грн.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом перевірено правильність
наданого позивачем розрахунку
інфляційних втрат та 3% річних, і
встановлено, що останній відповідає
вимогам чинного законодавства, а тому
судом визнаються обґрунтованими
вимоги позивача про стягнення з
відповідача інфляційного збільшення
боргу у сумі 586,09 грн. та процентів
річних у сумі 185,56 грн.

Щодо заявленого відповідачем
клопотання про розстрочення виконання
рішення суду в частині оплати суми
боргу 150 200,00 грн. протягом жовтня 2014 р. -
березня 2016 р., з погашенням по 8 300,00 грн.
щомісяця та погашенням у березні 2016 р.
суми 9 100,00 грн., суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 121 ГПК України, при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора чи
його заступника або за своєю
ініціативою господарський суд, який
видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора чи його
заступника і у виняткових випадках,
залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови, змінити
спосіб та порядок їх виконання.

Розстрочка означає виконання рішення
частками, встановленими господарським
судом, з певним інтервалом у часі.
Строки виконання кожної частки також
повинні визначатись господарським
судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
строк або встановленим господарським
судом способом.

В обґрунтування поданої заяви,
відповідач зазначає про
нестабільність фінансового стану
підприємства відповідача, що не дає
змоги виконати рішення суду відразу.

Приймаючи до уваги наведене, зважаючи
на те, що заявником не надано
документального підтвердження
обставин, що ускладнюють виконання
рішення суду, суд не вбачає підстав для
задоволення поданого клопотання
відповідача про розстрочку виконання
рішення суду, а тому відмовляє у
задоволенні останнього.

Крім того, суд зазначає, що позивачем
було переплачено при подачі позову
судовий збір у розмірі 1 110,93 грн. та
зменшено позовні вимоги, за якими
судові витрати складають 996,00 грн., а
тому підлягає поверненню позивачеві
сплачений судовий збір у розмірі 2 106,93
грн.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Державного
підприємства «Всеукраїнський
державний науково-виробничий центр
стандартизації, метрології,
сертифікації та захисту прав
споживачів» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства
«Держтранс» (01103, м. Київ, Шосе
залізничне, буд. 25, ідентифікаційний
код - 02736337) з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання судового рішення, на
користь Державного підприємства
«Всеукраїнський державний
науково-виробничий центр
стандартизації, метрології,
сертифікації та захисту прав
споживачів» (03680, м. Київ, вул.
Метрологічна, буд. 4, ідентифікаційний
код - 02568182) частину позики у сумі 150 200
(сто п'ятдесят тисяч двісті) грн. 00 коп.,
586 (п'ятсот вісімдесят шість) грн. 09 коп. -
інфляційних втрат, 185 (сто вісімдесят
п'ять) грн. 56 коп. - 3% річних та 3 019 (три
тисячі дев'ятнадцять) грн. 44 коп. -
судового збору.

3. В іншій частині у задоволені позову
відмовити.

4. У задоволенні клопотання про
розстрочення виконання рішення суду
відмовити.

5. Повернути з Державного бюджету
України на користь Державного
підприємства «Всеукраїнський
державний науково-виробничий центр
стандартизації, метрології,
сертифікації та захисту прав
споживачів» (03680, м. Київ, вул.
Метрологічна, буд. 4, ідентифікаційний
код - 02568182) надмірно сплачений судовий
збір у розмірі 2 106 (дві тисячі сто шість)
грн. 93 коп.

6. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 22.10.2014 р.

Суддя
Бондарчук В.В.