м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/18652/14 16.10.14

Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Чинчин О.В., при
секретарі судового засідання Бігмі
Я.В., розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ВТБ
БАНК»провизнання недійсним (нікчемним)
Договору застави

Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача: Долгопола І.С.
(представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(надалі також - «Позивач») звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «ВТБ БАНК» (надалі також -
«Відповідач») про визнання недійсною
(нікчемною) третейської угоди
(застереження), що міститься в Договорі
застави № 03.39/08-Д31 з майновим
поручителем.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 26
лютого 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством ВТБ Банк
(«Заставодержатель») та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1
(«Заставодавець») укладено Договір
застави №03.39/08-Д31 з майновим
поручителем, відповідно до умов якого
сторони погодили, що предметом
договору є передача заставодавцем в
заставу заставодержателю рухомого
майна для забезпечення виконання в
повному обсязі зобов'язань
позичальника перед заставодержателем
за генеральною угодою №03.39/07-ГУ та
кредитними договорами, що укладені
та/або будуть укладені на їх підставі.
Так, Позивач зазначає, що на днях, більш
уважніше дослідивши текст Договору
застави, виявилось, що він містить
третейську угоду, яка викладена в ньому
у вигляді третейського застереження
(п.п. 11.1., 11.2., 11.3. Договору застави).
Однак, при укладенні договору застави
Позивач (його представник) не мав на
меті одночасно укладати третейську
угоду і про це його не попереджали, а
будь-які зміни до проекту Договору
застави не давали змогу зробити. У разі,
якщо б Позивач знав, що одночасно з
укладенням Договору застави він
укладає і третейську угоду, то він би
відмовився від укладення Договору
застави в цілому або переглянув його
умови буз кладення третейської угоди.
Також, Позивач зазначає, що третейська
угода не відповідає вимогам статті 12
Закону України «Про третейські суди», а
саме: не містить відомості про
найменування сторін та їх
місцезнаходження, предмет спору, місце
і дату укладення угоди. Таким чином,
Позивач, на підставі статті 230
Цивільного кодексу України просить суд
визнати недійсною (нікчемною)
третейську угоду (застереження), що
міститься в Договорі застави № 03.39/08-Д31
з майновим поручителем.

Ухвалою Господарського суду м.
Києва від 04.09.2014 р. порушено провадження
у справі № 910/18652/14, судове засідання
призначено на 24.09.2014 р.

23.09.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшла заява про зміну
предмету позову, в якій просить Суд
визнати недійсним (нікчемним) Договір
застави №03.39/08-Д31 з майновим
поручителем, що був укладений 26 лютого
2008 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та Відкритим
акціонерним товариством ВТБ БАНК,
найменування якого в подальшому було
змінено на Публічне акціонерне
товариство "ВТБ БАНК" та стягнути з
Публічного акціонерного товариства
"ВТБ БАНК" на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 1218 гривень.

У зв'язку з перебуванням судді Чинчин
О.В. на лікарняному, Розпорядженням
Голови Господарського суду м. Києва від
24.09.2014 року справу № 910/18652/14 передано
для розгляду судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 24.09.2014 року справу № 910/18652/14
прийнято до провадження суддею
Спичаком О.М., розгляд справи
призначено на 01.10.2014 рік.

У зв'язку з виходом судді Чинчин О.В. з
лікарняного, Розпорядженням В.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
29.09.2014 року справу № 910/18652/14 передано
для розгляду судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 29.09.2014 року справу № 910/18652/14
прийнято до провадження суддею Чинчин
О.В., розгляд справи призначено на 01.10.2014
рік.

01.10.2014 року в судове засідання з'явився
представник відповідача. Представник
позивача в судове засідання не
з'явився, про поважні причини неявки
Суд не повідомив, про час і місце
судового засідання був повідомлений
належним чином. В судовому засіданні
представник відповідача подав
документи на виконання вимог ухвали
суду про порушення провадження по
справі та клопотання про припинення
провадження по справі про визнання
недійсною третейської угоди
(застереження), що міститься в Договорі
застави № 03.39/08-Д31 з майновим
поручителем.

Суд на місці ухвалив - відкласти
розгляд клопотання про припинення
провадження по справі до встановлення
фактичних обставин по справі.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з
неявкою представника позивача в судове
засідання, невиконання позивачем вимог
ухвали суду про порушення провадження
по справі, Ухвалою Господарського суду
м. Києва від 01.10.2014 року відкладено
розгляд справи на 16.10.2014 року.

В судовому засіданні 16.10.2014 року
представник Відповідача проти
задоволення позовних вимог заперечив
та подав Відзив на позов, в якому
зазначено, що Відповідач просить Суд
під час розгляду спору застосувати
позовну давність; договір застави
підписаний повноважним представником
Позивача, а жодних доказів введення в
оману Позивачем не надано; редакція
статті 12 Закону України «Про
третейські суди», що була чинна на час
укладення сторонами договору застави
не містила вимоги щодо обов'язкової
наявності в третейській угоді
відомостей про найменування сторін та
їх місцезнаходження, предмет спору,
місце і дату укладення угоди.
Представник Позивача в судове
засідання не з'явився, про поважні
причини нез'явлення суд не повідомив,
про час та місце судового засідання був
повідомлений належним чином, що
підтверджується Рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення від 07.10.2014 року.

Суд зазначає, що частиною 4 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України визначено, що до початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Відповідно до пункту 3.12 Постанови
ПЛЕНУМ ВИЩОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ
УКРАЇНИ від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції», під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.

Також, пунктом 3.12 Постанови ПЛЕНУМ
ВИЩОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ УКРАЇНИ від
26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» визначено, що право
позивача на зміну предмета або
підстави позову може бути реалізоване
лише до початку розгляду господарським
судом справи по суті та лише у суді
першої інстанції шляхом подання до
суду відповідної письмової заяви, яка
за формою і змістом має узгоджуватися
із статтею 54 ГПК з доданням до неї
документів, зазначених у статті 57
названого Кодексу.

Таким чином, враховуючи подання
Позивачем заяви про зміну предмету
позову, предметом даного спору є
визнання недійсним (нікчемним)
Договору застави №03.39/08-Д31 з майновим
поручителем, що був укладений 26 лютого
2008 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та Відкритим
акціонерним товариством ВТБ БАНК,
найменування якого в подальшому було
змінено на Публічне акціонерне
товариство "ВТБ БАНК" та стягнення з
Публічного акціонерного товариства
"ВТБ БАНК" на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 судового збору
у розмірі 1218 гривень.

Також, Суд зазначає, що не підлягає
задоволення Клопотання Відповідача
про припинення провадження у справі
про визнання недійсною третейської
угоди (застереження), що міститься в
Договорі застави № 03.39/08-Д31 з майновим
поручителем, оскільки предметом даного
спору є визнання недійсним (нікчемним)
Договору застави №03.39/08-Д31 з майновим
поручителем, що був укладений 26 лютого
2008 року.

За таких обставин, незважаючи на те, що
представник Позивача в судове
засідання 16.10.2014 року не з'явився, за
висновками суду, наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення, а неявка вказаного
учасника судового спору не перешкоджає
вирішенню справи по суті.

Відповідно до статті 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 16 жовтня 2014 року,
на підставі статті 85 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено вступну та резолютивну
частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

26 лютого 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством ВТБ Банк
(«Заставодержатель») та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1
(«Заставодавець») укладено Договір
застави №03.39/08-Д31 з майновим
поручителем, відповідно до умов якого
сторони погодили, що предметом
договору є передача заставодавцем в
заставу заставодержателю рухомого
майна для забезпечення виконання в
повному обсязі зобов'язань
позичальника перед заставодержателем
за генеральною угодою №03.39/07-ГУ та
кредитними договорами, що укладені
та/або будуть укладені на їх підставі.

Пунктом 11.1. Договору визначено, що всі
спори, розбіжності та вимоги, які
виникають при виконанні даного
договору чи у зв'язку з ним або
випливають з нього, підлягають
розгляду у постійно діючому
Третейському суді при Асоціації
українських банків, згідно з
регламентом даного третейського суду.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
Позивач зазначає, що на днях, більш
уважніше дослідивши текст Договору
застави, виявилось, що він містить
третейську угоду, яка викладена в ньому
у вигляді третейського застереження
(п.п. 11.1., 11.2., 11.3. Договору застави).
Однак, при укладенні договору застави
Позивач (його представник) не мав на
меті одночасно укладати третейську
угоду і про це його не попереджали, а
будь-які зміни до проекту Договору
застави не давали змогу зробити. У разі,
якщо б Позивач знав, що одночасно з
укладенням Договору застави він
укладає і третейську угоду, то він би
відмовився від укладення Договору
застави в цілому або переглянув його
умови буз кладення третейської угоди.
Також, Позивач зазначає, що третейська
угода не відповідає вимогам статті 12
Закону України «Про третейські суди», а
саме: не містить відомості про
найменування сторін та їх
місцезнаходження, предмет спору, місце
і дату укладення угоди. Таким чином,
Позивач, на підставі статті 230
Цивільного кодексу України, з
урахуванням заяви про зміну предмету
позову, просить суд визнати недійсним
(нікчемним) Договір застави №03.39/08-Д31 з
майновим поручителем, що був укладений
26 лютого 2008 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та Відкритим
акціонерним товариством ВТБ БАНК.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що
позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів (стаття 20
Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається частиною 2 статті 16
Цивільного кодексу України, до яких,
зокрема, відноситься визнання
правочину недійсним. Аналогічні
положення містить статті 20
Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15,
16 Цивільного кодексу України, статті 20
Господарського кодексу України та
Господарського процесуального кодексу
України, застосування певного способу
судового захисту вимагає доведеності
належними доказами сукупності таких
умов: наявності у позивача певного
суб'єктивного права (інтересу);
порушення (невизнання або оспорювання)
такого права (інтересу) з боку
відповідача; належності обраного
способу судового захисту (адекватність
наявному порушенню та придатність до
застосування як передбаченого
законодавством), і відсутність
(недоведеність) будь-якої з означених
умов унеможливлює задоволення позову.

Як вбачається з позовної заяви
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в
обґрунтування своїх вимог Позивач
посилається на те, що більш уважніше
дослідивши текст Договору застави,
виявилось, що він містить третейську
угоду, яка викладена в ньому у вигляді
третейського застереження (п.п. 11.1., 11.2.,
11.3. Договору застави). Однак, при
укладенні договору застави Позивач
(його представник) не мав на меті
одночасно укладати третейську угоду і
про це його не попереджали, а будь-які
зміни до проекту Договору застави не
давали змогу зробити. У разі, якщо б
Позивач знав, що одночасно з укладенням
Договору застави він укладає і
третейську угоду, то він би відмовився
від укладення Договору застави в
цілому або переглянув його умови буз
кладення третейської угоди. Також,
Позивач зазначає, що третейська угода
не відповідає вимогам статті 12 Закону
України «Про третейські суди», а саме:
не містить відомості про найменування
сторін та їх місцезнаходження, предмет
спору, місце і дату укладення угоди.
Таким чином, Позивач, на підставі
статті 230 Цивільного кодексу України, з
урахуванням заяви про зміну предмету
позову, просить суд визнати недійсним
(нікчемним) Договір застави №03.39/08-Д31 з
майновим поручителем, що був укладений
26 лютого 2008 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 та Відкритим
акціонерним товариством ВТБ БАНК.

Відповідно до частини 1 статті 230
Цивільного кодексу України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Пунктом 3.9. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року N 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» визначено, що за
змістом статті 229 ЦК України правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. Під помилкою слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною правочину предмета чи інших
істотних умов останнього, що вплинуло
на її волевиявлення, за відсутності
якого можна вважати, що правочин не
було б вчинено. Помилка повинна мати
істотне значення, зачіпати природу
правочину або такі якості його
предмета, які значно знижують
можливість його використання за
призначенням. При цьому істотною
вважається така помилка, наслідки якої
неможливо усунути або їх усунення
вимагає значних витрат від особи, що
помилилася, - з урахуванням її
майнового становища, характеру
діяльності тощо. Обставини, з приводу
яких помилилася особа, мають бути
наявними на час вчинення правочину.
Обов'язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача. Не
вважається помилкою щодо якості
продукції (товару, іншого майна)
неможливість її використання або
утруднення в її використанні, які
сталися після виконання хоча б однією з
сторін зобов'язань, що виникли з
правочину, і не пов'язані з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка у мотивах
правочину (тобто в обставинах, у зв'язку
з якими особа вчиняє правочин) або
незнання стороною правочину норм
законодавства.

Відповідно до пункту 3.10 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року N 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
у вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 ЦК України господарські
суди повинні мати на увазі, що
відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину. Під обманом слід
розуміти умисне введення в оману
представника підприємства, установи,
організації або фізичної особи, що
вчинила правочин, шляхом: повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності; заперечення наявності
обставин, які можуть перешкоджати
вчиненню правочину; замовчування
обставин, що мали істотне значення для
правочину (наприклад, у зв'язку з
ненаданням технічної чи іншої
документації, в якій описуються
властивості речі). При цьому особа, яка
діяла під впливом обману, повинна
довести не лише факт обману, а й
наявність умислу в діях відповідача та
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення. Суб'єктом введення в оману є
сторона правочину, - як безпосередньо,
так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до пункту 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
статей 229- 233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Суд зазначає, що Позивачем до
матеріалів справи не надано належних
та допустимих доказів, враховуючи
визначені Позивачем підстави позову,
на підтвердження того, що при укладенні
Договору застави №03.39/08-Д31 з майновим
поручителем Позивача було введено в
оману щодо обставин, які мають істотне
значення.

Також, Суд зазначає, що статтею 12 Закону
України «Про третейські суди» (в
редакції, чинній на дату укладення
Договору застави №03.39/08-Д31 з майновим
поручителем) визначено, що Третейська
угода може бути укладена у вигляді
третейського застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремої
письмової угоди. Якщо сторони не
домовилися про інше при передачі спору
до постійно діючого третейського суду,
а також при вказівці у третейській
угоді на конкретний постійно діючий
третейський суд регламент
третейського суду розглядається як
невід'ємна частина третейської угоди.
За будь-яких обставин у разі
суперечності третейської угоди
регламенту третейського суду
застосовуються положення регламенту.
Третейська угода укладається у
письмовій формі. Третейська угода
вважається укладеною, якщо вона
підписана сторонами чи укладена шляхом
обміну листами, повідомленнями по
телетайпу, телеграфу або з
використанням засобів електронного чи
іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію
такої угоди, або шляхом направлення
відзиву на позов, в якому одна із сторін
підтверджує наявність угоди, а інша
сторона проти цього не заперечує.
Посилання у договорі, контракті на
документ, який містить умову про
третейський розгляд спору, є
третейською угодою за умови, що договір
укладений у письмовій формі і це
посилання є таким, що робить третейську
угоду частиною договору. У разі
недодержання правил, передбачених цією
статтею, третейська угода є недійсною.
Недійсність окремих положень договору,
контракту, що містить третейське
застереження, не тягне за собою
недійсність такого третейського
застереження. Третейська угода може
містити як вказівку про конкретно
визначений третейський суд, так і
просте посилання на вирішення
відповідних спорів між сторонами
третейським судом.

Таким чином, Суд зазначає, що доводи
Позивача про те, що третейська угода не
відповідає вимогам статті 12 Закону
України «Про третейські суди», а саме:
не містить відомості про найменування
сторін та їх місцезнаходження, предмет
спору, місце і дату укладення угоди, є
безпідставними.

Отже, враховуючи вищевикладені
положення норм чинного законодавства
України та приймаючи до уваги
встановлені фактичні обставини справи,
Суд приходить до висновку, що позовні
вимоги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 є необґрунтованими та
безпідставними у зв'язку з
недоведеністю обставин, на які Позивач
посилається як на підставу своїх вимог.

Що стосується Заяви Відповідача про
застосування строків позовної
давності, Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (пункт 1), за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (пункт 3), сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки
прав та охоронюваних законом інтересів
Позивача, про захист яких він просить
Суд у позові, Відповідачем не порушено,
і суд відмовляє Позивачу у позові по
суті в зв'язку з безпідставністю
позовних вимог, питання порушення
строку позовної давності (за даних
обставин) не впливає на суть винесеного
рішення і відповідно, строк позовної
давності, як спосіб захисту саме
порушеного права, при вирішенні даного
спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. В задоволенні позову Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити
повністю.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата складання та підписання повного
тексту рішення: 17 жовтня 2014 року.

Cуддя
О.В. Чинчин