ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.Справа № 922/3188/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Котельні
лікарняного комплексу", м. Харків про
стягнення коштів у сумі 73191,67 грн. за
участю представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., довіреність №
14-88 від 18.04.2014 року;

відповідач - Басарт Л.А., довіреність №
159/1 від 03.03.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", звернувся
до господарського суду Харківської
області з позовом до відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Котельні
Лікарняного комплексу", про стягнення 3%
річних в розмірі 44746,39 грн. та
інфляційних втрат в розмірі 28445,28 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що у
справі господарського суду
Харківської області № 922/3601/13 було
постановлено рішення, яким стягнуто з
відповідача у даній справі на користь
позивача у даній справі суму
заборгованості за договором № 17/12-БО-32
від 19.01.2012 р., яка виникла за період з
січня по липень 2012 року, а також 3%
річних та інфляційні втрати за період
до 19.06.2013 р. У зв'язку з частковими
оплатами 05.03.2013 р. та 27.06.2014 р. визначеної
в рішенні суду у справі № 922/3601/13
заборгованості за договором № 17/12-БО-32
від 19.01.2012 р., позивач просить суд на
підставі ст. 625 ЦК України стягнути з
відповідача 3% річних та інфляційні
втрати за період, який не охоплено в
рішенні суду по справі № 922/3601/13.

14 жовтня 2014 року у судовому засіданні
представник позивача підтримує
позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечує
проти задоволення позовних вимог з
підстав викладених у запереченнях на
позовну заяву, а саме вказує на те, що
вся сума боргу була сплачена
відповідачем 05.03.2014 року, однак
позивачем були проігноровані
призначення платежу та сума яка
повинна була бути зарахована на оплату
газу, була зарахована на погашення
штрафних санкцій та судового збору за
раніше винесеним рішенням.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши матеріали справи в
їх сукупності, надаючи правову оцінку
позовним вимогам, вислухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 19
січня 2012 року між сторонами у справі
був укладений договір купівлі-продажу
природного газу № 17/12-БО-32 з
Додатковими угодами до нього, згідно
умов якого продавець зобов'язався
передати у власність покупцю
(відповідачу) у 2012 році імпортований
природний газ, а покупець зобов'язався
прийняти та оплатити природний газ в
обсязі та на умовах даного договору.

На виконання умов укладеного договору
позивач з січня 2012 року по липень 2012
року передав відповідачеві природний
газ на загальну суму 30551839,81 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи відповідними актами
прийому-передачі природного газу.

Проте відповідач в порушення умов
укладеного договору у встановлені
строки свої зобов'язання по оплаті
отриманого ним природного газу виконав
частково, та перерахував грошові кошти
в якості оплати за поставлений газ у
розмірі 30478020,97грн. з простроченням
строків оплати.

Стягнення 3% річних та інфляційних
втрат, нарахованих до 19.06.2013 року по
зобов'язанню з січня 2012 року по липень
2012 року вже було предметом розгляду
господарського суду у справі № 922/3601/14.
Проте, рішення в частині стягнення
основного боргу за природний газ,
поставлений у березні-червні 2012 року
було виконано відповідачем лише 05.03.2014
року та рішення в частині стягнення
основного боргу за природний,
поставлений у липні 2012 року не виконано
станом на 27.06.2014 року.

У зв'язку з цим, позивачем нараховано
44746,39 грн. 3% річних та 28445,28грн.
інфляційних втрат на суму
заборгованості за природний газ,
поставлений у березні-липні 2012 року,
починаючи з 20.06.2013 року по зобов'язанню
березня-липня 2012 року.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Наведені норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст.ст.610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді 3%
річних та інфляційних втрат виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача
та період нарахування сум 3% річних,
дійшов висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірним, та відповідає
нормам чинного законодавства.

Однак, перевіривши правильність
розрахунку заявлених позивачем до
стягнення сум інфляційних втрат,
господарський суд встановив, що
позивач при нарахуванні зазначених сум
неправомірно скоротив період
нарахувань з метою штучного завищення
розміру інфляційних втрат, не
врахувавши період де була дефляція, а
саме червень-вересень 2013 року. А
відтак, суд вважає правомірно
нарахованими суми інфляційних втрат
лише в розмірі 28295,51 грн.

Крім того слід зазначити, що твердження
відповідача щодо ігнорування
позивачем призначення платежу
спростовується наступним.

Відповідно до ст. 534 Цивільного кодексу
України, у разі недостатності суми
проведеного платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі ця сума погашає вимоги
кредитора у такій черговості, якщо інше
не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються
витрати кредитора, пов'язані з
одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і
неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна
сума богу.

На підставі вказаного, суд вважає
позовні вимоги щодо стягнення 3% річних
у у розмірі 44746,39 грн. та інфляційних
втрат у розмірі 28295,51 грн.
обгрунтованими, доведеними
матеріалами справи, не спростованими
відповідачем та такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі. В іншій
частині позовних вимог, а саме в
частині стягнення інфляційних втрат у
розмірі 149,77 грн., суд вважає за
необхідне відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, ст. 82-85,
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Котельні
лікарняного комплексу" (61018, м. Харків,
вул. Балакірєва, 3, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ,
вул. Б.Хмельницького, 6, )-
44746,39грн. 3% річних, 28295,51 грн.
інфляційних втрат, 1823,26 грн. судового
збору.

Видати наказ суду після набрання
рішенням законної сили.

В частині стягнення інфляційних втрат
у розмірі 149,77 грн. відмовити.

Повне рішення складено 17.10.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/3188/14