м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною
До Товариства з
обмеженою відповідальністю "Крамар
Про стягнення 595 115,81
Суддя Прокопенко Л.В.
Від позивача Приходько Я.М. -
Від відповідача Глєб О.В. -
Ткаченко К.В.-представник
Державне підприємство з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Крамар
Рісайклінг" стягнення 595 115, 81 грн.
Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 01.07.2014 порушено
справи призначено на 05.08.2014.
05.08.2014 відділом діловодства суду від
представника відповідача отримано
відзив на позовну заяву, в якому
просить суд відмовити в позові в
В судовому засіданні 05.08.2014 оголошена
перерва до 15.08.2014.
В судовому засіданні 15.08.2014 оголошена
перерва до 05.09.2014.
07.10.2014 відділом діловодства суду від
представника відповідача отримано
клопотання про доручення доказів.
07.10.2014 відділом діловодства суду від
представника позивача отримано
додаткові пояснення по справі.
В судовому засідання 07.10.2014 оголошено
перерву до 10.10.2014.
10.10.2014 відділом діловодства суду від
представника відповідача отримано
додаткові пояснення по справі.
В судове засідання 10.10.2014 представник
позивача з'явився, надав суду усні
пояснення по справі.
В судове засідання 10.10.2014 представник
відповідача з'явився, просив відмовити
в задоволенні позовних вимог, зазначив
що вважає їх необґрунтованими та
такими що не підлягають задоволенню
Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, заслухавши пояснення їх
повноважних представників, всебічно та
повно з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги і
заперечення проти позову, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив:
01.03.2006р. між Державним підприємством з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною, як орендодавцем,
та ТОВ «Крамар Рісайклінг», як
орендарем, був укладений Договір
оренди №011/0 індивідуально визначеного
рухомого майна, що належить до
державної власності (надалі - Договір).
Згідно Актів приймання-передачі в
оренду індивідуально визначеного
майна, які є додатками до Договору, до
складу орендованого майна увійшли
кіоски металеві прямокутні
збірно-розбірного типу, розташовані за
наступними адресами:
- м. Київ, вул. Василенка, 2.
- м. Київ, бульвар Кольцова, 12;
- м. Київ, вулиця Зодчих, 52-А;
- м. Київ, вулиця Кільцева дорога, 3;
- м. Київ, вулиця Зодчих, 40-А;
- м. Київ, вулиця Симиренка, 17-А;
- м. Київ, вулиця Ірпінська, 78-А;
- м. Київ, вулиця Зодчих, 58-А;
-м. Київ, проспект Корольова, 10;
- м. Київ, вулиця Корольова, 7.
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 01.12.2011 року по справі № 30/283
зазначений вище Договір оренди було
розірвано, стягнуто з ТОВ «Крамар
Рісайклінг» заборгованість по
орендній платі та зобов'язано
повернути кіоски Державному
підприємству з питань поводження з
відходами, як вторинною сировиною.

Зазначене рішення набрало законної
сили відповідно до частини 5 ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України у зв'язку з винесенням
Київським апеляційним господарським
судом постанови від 07.02.2012 року, якою
воно залишено без змін.

Отже, обов'язок повернути кіоски виник
у ТОВ «Крамар Рісайклінг» не в грудні
2011 року, як стверджує позивач, а з 07.02.2012
року, тобто з дня набрання законної
сили відповідним судовим рішенням.

Два кіоски були повернуті ТОВ «Крамар
Рісайклінг», що не заперечується
позивачем та підтверджується
підписаними сторонами актами від 23.03.2012
та від 20.04.2012 року.

Інші вісім кіосків (за адресами: м. Київ,
бульвар Кільцева; 12, м. Київ, вул. Зодчих,
52-А; м. Київ, Кільцева дорога, 3, м. Київ,
вул. Ірпінська, 78-А; м. Київ, вул.. Зодчих,
58-А, м. Київ, пр. Корольова, 10; м. Київ, вул.
Корольова, 7; м. Київ, вул. Василенка, 2)
позивачу за актами не передані.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилається на те, що
відповідач після розірвання договору
оренди продовжує користуватись
зазначеними вище кіосками та
ухиляється від їх повернення, а тому на
підставі ст. 785 Цивільного кодексу
України він зобов'язаний сплатити
неустойку у розмірі подвійної плати за
користування річчю за весь час
прострочення.

Однак, такі твердження позивача не
знайшли свого підтвердження при
судовому розгляді справи, з огляду на
наступне.

Статтею 785 ЦК України визначено, що у
разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо
повернення речі, наймодавець має право
вимагати від наймача сплати неустойки
у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час
прострочення.

Таким чином, неустойка, стягнення якої
передбачено частиною другою статті 785
ЦК України, є самостійною майновою
відповідальністю у сфері орендних
правовідносин і визначається як
подвійна плата за користування річчю
за час прострочення. Така
відповідальність застосовується за
правопорушення, допущені у сфері
господарювання з урахуванням норм ЦК
України, ГК України. Для застосування
такого виду відповідальності
необхідна наявність одночасно двох
умов: допущення правопорушення, яке
полягає в невиконанні обов'язку
повернути майно після припинення
договору, та користування майном в
період прострочення його повернення.

Відповідно до ст. 218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Зазначена стаття кореспондується зі
ст. ст. 220, 221 ГК України, ст. ст. 612, 613 ЦК
України, відповідно до яких боржник не
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання, поки воно не
може бути виконано внаслідок
прострочення кредитора.

Кредитор вважається таким, що
прострочив, якщо він відмовився
прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку.

Частиною 4 ст. 612 ЦК України передбачено,
що прострочення боржника не настає,
якщо зобов'язання не може бути виконане
внаслідок прострочення кредитора.

В силу ст. ст. 613, 614 ЦК України кредитор
вважається таким, що прострочив, якщо
він відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником,
або не вчинив дій, що встановлені
договором, актами цивільного
законодавства чи випливають із суті
зобов'язання або звичаїв ділового
обороту, до вчинення яких боржник не
міг виконати свого обов'язку. Особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» у разі розірвання договору
оренди, закінчення строку його дії та
відмови від його продовження або
банкрутства орендаря він зобов'язаний
повернути орендодавцеві об'єкт оренди
на умовах, зазначених у договорі оренди

Договором оренди № 011/0 було
передбачено, що у разі розірвання
договору, орендар зобов'язаний
повернути орендодавцю або
підприємству, вказаному орендодавцем
майно за приймально-передавальним
актом.

Обов'язок орендаря повернути майно
після припинення договору оренди
кореспондується обов'язку орендодавця
прийняти таке майно.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач неодноразово направляв на
адресу позивача листи та акти
приймання-передачі індивідуально
визначеного майна.

Так, 21.12.2011 року ТОВ «Крамар Рісайклінг»
направило позивачу лист вих. № 895 з
проханням прийняти з оренди
орендовані кіоски, до якого були додані
два примірники акту
приймання-передачі
індивідуально-визначеного майна.

13.06.2012 року ТОВ «Крамар Рісайклінг»
направило позивачу лист вих. № 431, в
якому повідомляло про готовність
передати позивачу зазначене в судовому
рішенні по справі № 30/283 майно та
просило визначити відповідальних осіб
з питання виконання зазначеного
рішення та прийому майна. Подібного
змісту листи з проханням направити
своїх представників та визначити дату
та час передачі кіосків направлялись
на адресу позивача (вих. №429 від 12.06.2012
р., вих. № 432 від 15.06.2012, вих. № 433 від
15.06.2012, вих. № 435 від 22.06.2012, вих. № 455 від
05.07.2012, вих. № 458 від 07.07.2012, вих. № 463 від
11.07.2012, вих. № 466 від 13.07.2012).

Аналогічні листи та додані до них акти
прийманні-передачі кіосків були
направлені на адресу позивача 04.09.2014
року, 08.10.2014 року.

Однак, як було встановлено в судових
засіданнях, відповідні листи
залишились без відповіді та будь-якого
реагування зі сторони позивача. Таким
чином, відповідач не ухилявся від
виконання свого обов'язку, намагаючись
повернути майно з оренди. В свою чергу,
позивач не надав суду жодного доказу
вчинення будь-яких дій, спрямованих на
повернення майна. Обґрунтованих
пояснень відмови від підписання актів
та направлення представників для
огляду і прийняття майна не надав.

Позивач не звертався до відповідача з
вимогою повернути майно або з
пропозицією узгодити час та місце
повернення майна, провести огляд
технічного стану майна, підписати акти
приймання-передачі. Натомість, як
вбачається з позовної заяви, позивач
продовжував і після розірвання
договору нараховувати ТОВ «Крамар
Рісайклінг» орендну плату за майно,
яким відповідач фактично не
користується.

Позивач не довів, що ТОВ «Крамар
Рісайклінг» будь-яким чином
перешкоджало у доступі представників
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною до кіосків, а відтак - позивач
мав об'єктивну можливість в будь який
момент оглянути технічний стан цих
кіосків, висунути свої зауваження та
фактично прийняти кіоски.

В ст. 13 ЦК України визначено, що при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб, а
також зловживання правом в інших
формах. Згідно з ч. 4 ст. 14 ЦК України
особа може бути звільнена від
цивільного обов'язку або його
виконання у випадках, встановлених
договором або актами цивільного
законодавства. Цій нормі кореспондує
стаття 16 ЦК України, якою передбачено,
що суд може відмовити особі у захисті
цивільного права у випадку порушення
такою особою приписів ст. 13 ЦК.

З огляду на викладене, оскільки
прострочення мало місце саме зі
сторони позивача, наявність вини
(умислу або необережності) в діях
відповідача не встановлено,
нарахування передбаченої в ч. 2 ст. 785 ЦК
України неустойки за неповернення
орендованого майна суд вважає
безпідставним.

Відповідно до змісту ст. 785 ЦК України
неустойка у розмірі подвійної плати
нараховується за користування річчю за
час прострочення, тоді як позивач не
довів, що відповідач користується
спірними металевими кіосками.

Так, неможливість користування
кіосками за адресами м. Київ, Ірпінська
78 А; м. Київ, вул. Кільцева дорога 3
пов'язана з їх викраденням та повним
руйнування, що підтверджується
поясненнями відповідача, матеріалами
кримінальної справи, постановами
інспектора Святошинського РУГУ МВС
України від 06.04.2009 року та 23.12.2011 року;
документами з виконавчих проваджень,
постановою КАГС по справі 30/283 від
06.02.2012, та письмовими зверненнями ТОВ
«Крамар Рісайклінг» на адресу позивача
щодо можливості компенсації грошима
викрадених кіосків або надання
аналогічних кіосків. Обставина
відсутності кіосків позивачем не
спростована.

Фактична відсутність кіосків свідчить
про неможливість відповідача
користуватися ними після розірвання
договору оренди. В свою чергу, для
застосування передбаченої в ст. 785 ЦК
України неустойки обов'язковою умовою
є користування майном в період
прострочення його повернення.

Статтями 24, 27 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» передбачено відшкодування
збитків, в разі якщо внаслідок
пошкодження або знищення майна
відсутня можливість повернути майно
орендарю після розірвання договору
оренди. Проте, позивач за
відшкодуванням не звертався, як
пояснив представник ТОВ «Крамар
Рісайклінг», пропозиції позивача
відшкодувати вартість втраченого
майна або надати аналогічне майно не
були прийняті позивачем.

Крім того, в матеріалах справи наявний
лист ТОВ «ТД «Дніпро» від 17.09.2014 та лист
ТОВ «Путь» від 23.09.2014, які
підтверджують, що відповідач протягом
лютого 2012 - вересня 2014 не користувався
кіосками по вул. Кольцева 12, вул. Зодчих
52.

Надані позивачем акти виконаних робіт
за договором оренди за грудень 2011 року -
березень 2014 року, не підписані
відповідачем, не свідчать про
користування відповідачем майном.
Більш того, оскільки договір оренди
розірвано з 07.02.2012 року складання таких
актів не відповідає законодавству.
Стосовно посилання позивача на Акт
звірки розрахунків від 06.05.2014 року, то
судом встановлено, що він не підписаний
самим позивачем. Крім того, цей акт
звірки складений помилково, про що
відповідач повідомив позивача листом
вих. № 320 від 03 жовтня 2014 року.

Крім того, зобов'язання ТОВ «Крамар
Рісайклінг» повернути кіоски є таким,
що випливає з рішення Господарського
суду міста Києва по справі № 30/283.
Постанови держаних виконавців
виконавчі документи з виконання
рішення суду повернуті стягувачу.

Таким чином, позивач факту
користування відповідачем кіосками не
довів, тоді як обставини справи
свідчать, що відповідач після
розірвання договору оренди кіосками не
користується.

Суд також звертає увагу на ту
обставину, що позивачем не надані
належні розрахунки розміру суми, що
підлягає стягненню з відповідача.

Так, визначена в ч. 2 ст. 785 ЦК України
неустойка нараховується в подвійному
розмірі орендної плати за час
користування майном. Відповідно до
умов Договору оренди орендна плата
визначається на підставі Методики,
затвердженої КМ України, і становить за
базовий місяць розрахунку 6 900 грн. з
ПДВ. Орендна плата за наступні місяці
оренди визначається шляхом
коригування орендної плати за базовий
місяць на індекси інфляції.

Позивач не надав відповідного
розрахунку сум орендної плати,
подвійний розмір якої він просить
стягнути з відповідача. В свою чергу,
обґрунтування розміру заявленої до
стягнення суми покладається саме на
позивача.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Позивач не довів суду факту наявності
вини відповідача у неповерненні
орендованого майна та факту
користування відповідачем майном
після припинення договору оренди, не
надав обґрунтованого розрахунку суми
неустойки, нарахованої ним починаючи з
грудня 2011 року.

В свою чергу, відповідачем доведено, що
неповернення кіосків стало наслідком
прострочення позивача, що виключає
можливість застосування неустойки,
передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України.

В свою чергу, суд не може погодитись з
твердженнями відповідача про
застосування до спірних правовідносин
ч.6 ст.232 ГК України та п.1 ч.2 ст.258 ЦК
України.

Як зазначено в п. 5.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 12 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» визначена в ч. 2 ст. 785 ЦК
України неустойка не може бути
ототожнена з неустойкою (штрафом,
пенею), передбаченою пунктом 1 частини
другої статті 258 ЦК України, оскільки,
на відміну від приписів статті 549 ЦК
України, її обчислення не здійснюється
у відсотках від суми невиконання або
неналежного виконання зобов'язання
(штраф), а також у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (пеня). Таким
чином, застосування до відповідних
позовів спеціальної позовної давності,
передбаченої пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України, є неправильним.

Відповідно до приписів ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст складено 16.10.2014.

Суддя

Л.В. Прокопенко