ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.10.14р. Справа № 904/6609/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Славутич",
м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лідер Снек", м.
Кременчук Полтавської області

про визнання недійсним договору
поставки №504/144 від 25.06.2013р.

Суддя Мілєва І.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Пащенко О. І.,
довіреність № 21 від 04.09.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Славутич"
звернулась до господарського суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лідер Снек" про
визнання недійсним договору поставки
№ 504/144 від 25.06.2013р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
договір укладено на вкрай невигідних
умовах, оскільки він містить пункт 6.2,
яким визначено, що у разі порушення
строків постачання товару
постачальник сплачує покупцю пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період прострочення, від
вартості товару, строк постачання
якого порушено, за кожний день
прострочення, а також штраф у розмірі 20%
від вартості не поставленого товару,
порушує права позивача та вимоги ЦК
України.

Ухвалою суду від 02.09.2014р. було порушено
провадження у справі та призначено
судове засідання на 29.09.2014р.

29.09.2014р. відповідач подав відзив на
позовну заяву, в якому просив з
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі і припинити провадження
у справі на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК
України.

29.09.2014р. розгляд справи відкладено на
27.10.2014р.

У судове засідання з'явився
представник відповідача.

У судове засідання представник
позивача не з'явився, про дату, час та
місце судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
поштового відправлення (ухвали суду),
яке отримано позивачем 09.10.2014р.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.06.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лідер Снек"
(покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Славутич"
(постачальник) було укладено договір
поставки № 501/144 (далі - договір).

У порядку та на умовах цього договору
постачальник зобов'язується
поставити покупцю насіння соняшникове
(не лущене) врожаю 2013 року у кількості 100
тон, далі іменується "товар", а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
товар (п.1.1. договору).

Ціна Товару, який поставляється по
справжньому договору, складає 7 000,00 грн.
за тону, у тому числі ПДВ 1 166,67 грн. (п.2.1
договору).

Оплата за Товар здійснюється покупцем
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок
постачальника, вказаний в Р. 11 цього
договору (п.3.1. договору).

Строк поставки товару за цим договором
- до 20 жовтня 2013р.

У разі порушення строків постачання
товару постачальник сплачує покупцю
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період
прострочення, від вартості товару,
строк постачання якого порушено, за
кожний день прострочення, а також штраф
у розмірі 20% від вартості не
поставленого товару (п.6.2. договору).

Цей договір вступає у силу з моменту
його підписання і діє до 31 грудня 2013
року, але у будь-якому випадку - до
повного виконання сторонами взятих на
себе зобов'язань згідно даного
Договору. Сторони не звільняються від
виконання своїх зобов'язань після
спливу строку дії цього договору у
частині рекламацій і врегулювання
розрахунків між сторонами (п.9.1.
Договору).

Позивач вважає, що п. 6.2. договору не
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки передбачає як
сплату пені, так і сплату штрафу, з чим
не погоджується відповідач, що і є
причиною спору.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права або інтересу, зокрема, шляхом
визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч.2 ст. 20 Господарського
кодексу України кожний суб'єкт
господарювання має право на захист
своїх прав і законних інтересів; права
і законні інтереси зазначених
суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215
Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч.1 ст. 215 Цивільного
кодексу України).

У наведеній статті визначаються
загальні правові засади визнання
правочину недійсним. Звичайно, що для
цього має існувати відповідна правова
підстава. Такою правовою підставою
Цивільний кодекс України визнає факт
недодержання однією стороною чи всіма
сторонами вимог, встановлених
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України.

Недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ч.1 ст.217 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" згідно зі ст.217
Цивільного кодексу України правочин не
може бути визнаний недійсним у цілому,
якщо закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до ст. 217
Цивільного кодексу України суд може
визнати недійсною частину правочину.

Договором є домовленість сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків (ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу
України).

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст. 628
Цивільного кодексу України).

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

У п 6.2. договору сторони погодили, що у
разі порушення строків постачання
товару постачальник сплачує покупцю
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період
прострочення, від вартості товару,
строк постачання якого порушено, за
кожний день прострочення, а також штраф
у розмірі 20% від вартості не
поставленого товару.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та/або
договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст.
218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського
кодексу України є штрафні санкції, до
яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлюється законом, а в
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в передбаченому
договором розмірі. При цьому розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або в певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України, ч. 6 ст. 231
Господарського кодексу України, ст.ст.
1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу
України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст. 627 Цивільного кодексу
України, коли сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до ст. 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

29.09.2014р. відповідач подав відзив на
позовну заяву, в якому просив з
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі і припинити провадження
у справі на підставі у зв'язку з
відсутністю предмету спору. Суд не
вбачає підстав для припинення
провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1
ст.80 ГПК України.

З огляду на викладене, суд вважає що
підстави для визнання недійсним п.6.2
договору поставки № 501/144 від 25.06.2013р.
відсутні і позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу витрати по
сплаті судового збору покладаються на
позивача у розмірі 1218,00 гривень.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст.1, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору
покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня
його оголошення, а у разі якщо в
судовому засідання було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
-з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 27.10.2014

Суддя І.В. Мілєва