м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного
акціонерного товариства «Страхова
до Відкритого акціонерного
товариства Національна акціонерна
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
про стягнення 15 799,87 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники учасників судового
від позивача: Галюк Ю.І. за
довіреність № 14/429 від 19.08.2014 р.;
від відповідача: не з'явився;
від третьої особи: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «ПРОВІДНА» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
Відкритого акціонерного товариства
Національна акціонерна страхова
компанія «ОРАНТА» (далі - відповідач)
про стягнення 15 799,87 грн. Також позивач
просить суд витрати по сплаті судового
збору в сумі 1 827,00 грн. покласти на
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що 07.10.2011 р. між
позивачем та ОСОБА_3 було укладено
договір добровільного страхування
наземного транспортного засобу №
06/0645267/1003/11 щодо автомобіля «CHEVROLET AVEO»,
реєстраційний номер НОМЕР_1. 30.05.2012 р. в
місті Києві по проспекту Московському
відбулась дорожньо-транспортна
пригода за участю застрахованого
автомобіля «CHEVROLET AVEO», реєстраційний
номер НОМЕР_1, під керуванням водія
ОСОБА_3, та транспортного засобу «Suzuki
Grand Vitara», реєстраційний номер НОМЕР_2,
під керуванням ОСОБА_1 Постановою
Оболонського районного суду міста
Києва від 26.06.2012 р. у справі № 2605/9421/12
(№ 3-4664/12) водій автомобіля «Suzuki Grand
Vitara» ОСОБА_1 була визнана винною в
порушенні ПДР України, в зв'язку з чим,
позивач виплатив 16 309,87 грн. страхового
відшкодування на підставі платіжного
доручення № 0036661 від 23.07.2012 р. на рахунок
ФОП ОСОБА_4, який проводив ремонт
автомобіля «CHEVROLET AVEO», реєстраційний
номер НОМЕР_1. Враховуючи те, що
цивільна відповідальність водія
транспортного засобу «Suzuki Grand Vitara»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, була
застрахована відповідачем за полісом
АВ № 5745934, позивач звернувся до
відповідача з вимогою про виплату
страхового відшкодування, яка останнім
була залишена без задоволення, з огляду
на що позивач вирішив звернувся за
захистом своїх прав та законних
інтересів до суду за даними позовом.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 р. порушено провадження
Господарського процесуального кодексу
України залучено до участі в справі №
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_1,
розгляд справи призначено на 14.10.2014 р.
Також, в порядку підготовки справи до
розгляду судом здійснено запит до
Моторного (транспортного) страхового
бюро України щодо надання інформації
та належним чином завіреної копії
полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів серії АВ № 5745934.
13.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
Моторного (транспортного) страхового
бюро України надійшла Інформація з
єдиної централізованої бази даних
МТСБУ, відповідно до даних якої за
полісом серії АВ № 5745934 страховою
компанією є ВАТ НАСК «ОРАНТА», ліміт по
життю та здоров'ю складає 100 000,00 грн., по
майну - 50 000,00 грн., франшиза становить
510,00 грн., строк дії поліса з 21.04.2012 р. по
04.09.2014 р. відповідачем через відділ
діловодства господарського суду міста
р., згідно якого відповідач вважає
обґрунтованими позовні вимоги в сумі 15
799,87 грн. та просить розглянути справу
Представники відповідача та третьої
особи в судове засідання 14.10.2014 р. не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представників
відповідача та третьої особи не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 14.10.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
07.10.2011 р. між позивачем (страховик) та
ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено
договір № 06/0645267/1003/11 добровільного
страхування наземного транспортного
засобу - автомобілю «CHEVROLET AVEO», 2007 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1
Відповідно до п. 19.1 Договору, страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
виплату страхового відшкодування в
порядку і на умовах, визначених цим
Договором, Правилами та чинним
законодавством України, а
страхувальник зобов'язується сплатити
страховий платіж у визначений цим
Договором строк та виконати інші умови
Пунктом 5 Договору передбачена
програма страхування: КЛАСИКА, варіант
Згідно з п. 6 Договору страхова сума
складає - 63 000,00 грн.
Строк дії Договору з 08.10.2011 р. по 07.10.2012 р.
Згідно з п. 20.2.1 Договору до страхових
випадків віднесено, зокрема, зіткнення
застрахованого транспортного засобу з
рухомим та (або) нерухомим об'єктом
(об'єктами), наїзду на них (у тому числі
на споруди, тварин, перепони), падіння,
перевертання застрахованого
транспортного засобу, биття скла (крім
випадків протиправних дій третіх осіб),
напад тварин на застрахований
транспортний засіб, самовільне падіння
предметів на застрахований
транспортний засіб, провалення
застрахованого транспортного засобу
під лід (ризик «Дорожньо-транспортна
За змістом п. 7 Договору безумовна
франшиза за вищевказаним страховим
випадком складає 0,0% від страхової суми
При цьому, пунктом 25.7. Договору його
сторони визначили, що вартість
відновлювального ремонту визначається
за одним з обраних страхувальником при
укладенні Договору варіантів,
зазначеним в п. 9 цього Договору.
Так, відповідно до п. 9. Договору порядок
визначення вартості відновлювального
ремонту - варіант 1, а саме: згідно з
рахунками, нарядами-замовленнями
станції технічного обслуговування
(СТО), що здійснює відновлювальний
ремонт застрахованого ТЗ, на яку
страхувальника направив страховик (з
урахуванням умов, зазначених у п. 25.7.1.
Згідно з положеннями п. 25.7.1. Договору, у
випадку, якщо страхувальник відмовився
від здійснення відновлювального
ремонту на СТО за направленням
страховика шляхом надання відповідної
заяви, вартість відновлювального
ремонту визначається на підставі
висновку спеціаліста експертної
організації, виконаної відповідно до
Методики товарознавчої експертизи та
оцінки колісних транспортних засобів.
З матеріалів справи вбачається, що
30.05.2012 р. о 16:55 год. на проспекті
Московському в місті Києві відбулась
дорожньо-транспортна пригода за участю
транспортного засобу «Suzuki Grand Vitara»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_1, через те, що остання
рухаючись по території парковки не
надала дорогу автомобілю, внаслідок
чого здійснила зіткнення з автомобілем
«CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1
під керуванням ОСОБА_3
Постановою Оболонського районного
суду м. Києва від 26.06.2012 р. у справі
№ 2605/9421/12 (№ 3-4664/12) ОСОБА_1 визнана
винною в порушенні ПДР України та
притягнута до адміністративної
При цьому, суд враховує, що одним з
основних елементів верховенства права
є принцип правової певності, який серед
іншого передбачає, що рішення суду з
будь-якої справи, яке набрало законної
сили, не може бути поставлено під
сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1427
від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року та юрисдикцію Європейського суду
Відповідно до Полісу № АВ 5745934
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, цивільна правова
відповідальність ОСОБА_1 (автомобіль
«Suzuki Grand Vitara», реєстраційний номер
НОМЕР_2) була застрахована у ВАТ НАСК
«ОРАНТА» з встановленим розміром
франшизи - 510 грн. та лімітом
відповідальності страховика - 50 000,00
грн. за шкоду заподіяну майну.
Згідно з Довідкою Оболонського РВ
ГУМВС України в м. Києві № 9014611 (вих. №
52/7751 від 12.06.2012 р.) внаслідок зазначеної
ДТП автомобіль «CHEVROLET AVEO»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, отримав
механічні пошкодження передньої
центральної частини.
31.05.2012 р. ОСОБА_3 звернувся до позивача з
відшкодування шляхом перерахування
останнього на рахунок СТО.
Попередньо розмір завданих власнику
автомобіля «CHEVROLET AVEO», реєстраційний
номер НОМЕР_1, було визначено на
підставі складеного ФОП ОСОБА_5
(Сертифікат суб'єкта оціночної
1149/КВ1 від 17.07.2012 р. про оцінку вартості
(розміру) збитків, завданих
пошкодженням транспортного засобу в
сумі 17 913, 39 грн.
При цьому, відповідно до рахунку №
ОСОБА_4, який мав проводити ремонт
автомобіля «CHEVROLET AVEO», реєстраційний
номер НОМЕР_1, його відновлювальний
ремонт мав скласти 16 309,87 грн.
20.07.2012 р. позивач затвердив Страховий
зазначається, що розмір страхового
відшкодування складає 16 309,87 грн.
Платіжним дорученням № 0036661 від 23.07.2012
р. позивач перерахував ФОП ОСОБА_4 16 309,87
грн. з призначенням платежу: «страх.
відш. зг. дог. № 06/0645267/1003/11, зг.акт
НОМЕР_4. рах. №561 без ПДВ».
05.09.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з регресною вимогою -
яка отримана відповідачем 09.09.2013 р., що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
Оскільки вказана вимога не була
задоволена, позивач вирішив звернутись
з даним позовом до суду.
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
Частинами першою та другою статті 1187 ЦК
України передбачено, що джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 ЦК України шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки, відшкодовується
на загальних підставах, а саме шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, за змістом вказаних норм, у
відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.
Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена
у судовому порядку, а її
цивільно-правова відповідальність
застрахована відповідачем.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.
Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої
експертизи та оцінки дорожніх
транспортних засобів, затвердженої
спільним наказом Міністерства юстиції
України та Фонду державного майна
України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092,
відновлювальний ремонт - комплекс
операцій щодо відновлення справності
або роботоздатності колісних
транспортних засобів чи його
складника(ів) та відновлення їхніх
ресурсів, а вартість відновлювального
ремонту дорожнього транспортного
засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це
грошові витрати, необхідні для
відновлення пошкодженого,
розукомплектованого колісних
транспортних засобів.
Системне тлумачення наведених вище
положень чинного законодавства дає
підстави вважати, що в разі пошкодження
транспортного засобу розмір шкоди,
завданої транспортному засобу, що
підлягає відшкодуванню страховиком,
визначається виходячи з оцінки
вартості витрат, які несе власник
пошкодженого транспортного засобу при
здійсненні його відновлювального
Як зазначалось вище, пунктом 9. Договору
добровільного страхування наземного
транспортного засобу № 06/0645267/1003/11 його
сторони погодили, що порядок
визначення вартості відновлювального
ремонту - варіант 1, а саме: згідно з
рахунками, нарядами-замовленнями
станції технічного обслуговування
(СТО), що здійснює відновлювальний
ремонт застрахованого ТЗ, на яку
страхувальника направив страховик (з
урахуванням умов, зазначених у п. 25.7.1.
Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України,
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Якщо договір не визнано недійсним в
судовому порядку, він має такі ж
правові наслідки, як і будь-який
дійсний договір, зокрема, є
обов'язковим для виконання його
сторонами (ст. 629 ЦК України).
Як наголосив Вищий господарський суд
України в постановах від 04.12.2012 р. у
справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у
справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону
України «Про страхування» не містять
положень, які б зобов'язували
страховика визначати розмір
страхового відшкодування з
урахуванням лише автотоварознавчої
експертизи (дослідження), проведеної
оцінювачем чи суб'єктом оціночної
діяльності, та на підставі лише звіту
про оцінку КТЗ. Натомість положеннями
статті 25 Закону України «Про
страхування» передбачено, що
здійснення страхових виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
При визначенні розміру страхового
відшкодування, що підлягає виплаті
страхувальнику, позивач не керувався
нормами Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів» з
огляду на наявність укладеного між ним
та ОСОБА_3 Договору, у відповідності до
умов якого позивачем і було здійснено
визначення розміру збитку
застрахованого автомобіля та
страхового відшкодування. Разом з цим,
позивач і не повинен був керуватися
положеннями вказаного закону, оскільки
цей закон регулює відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Натомість відносини позивача
і його страхувальника, що склались на
підставі договору добровільного
страхування транспортного засобу, є
добровільним страхуванням, яке
відповідно до ст. 6 Закону здійснюється
на основі договору між страхувальником
і страховиком. Загальні умови і порядок
здійснення добровільного страхування
визначаються правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог цього Закону.
Конкретні умови страхування
визначаються при укладенні договору
страхування відповідно до
З матеріалів справи вбачається, що
позивачем відповідно до страхового
акту було вирішено виплатити страхове
відшкодування на користь
страхувальника в сумі 16 309,87 грн.,
виходячи з фактичних витрат, у зв'язку з
проведенням відновлювального ремонту
спірного автомобіля.
Так, відповідно до Платіжного
доручення № 0036661 від 23.07.2012 р. позивач
оплатив вартість ремонту спірного авто
на суму 16 309,87 грн.
Як наголошує на тому Вищий
господарський суд України у своїх
постановах при розгляді справ даної
категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у
справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22,
від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про
оцінку транспортного засобу є лише
попереднім оціночним документом, в
якому зазначається про можливу, але не
кінцеву суму, що витрачена на
відновлення транспортного засобу.
Реальним же підтвердженням виплати
суми страхового відшкодування
страхувальнику, є саме платіжне
доручення.

Таким чином, на підставі встановлених
судом обставин, слід дійти висновку, що
до позивача дійсно перейшло право
вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст.
993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про
страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

Вищий господарський суд України у
постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11
наголосив, що чинним цивільним
законодавством не визначений строк
виконання одним страховиком
зобов'язання по відшкодуванню іншому
страховику шкоди в порядку регресу,
однак, цей строк пов'язаний з моментом
пред'явлення відповідною особою (в
даному випадку страховиком) зворотної
(регресної) вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України
передбачено, що у разі, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк з
дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача з
регресними вимогами, однак вони не були
задоволені в добровільному порядку в
повному обсязі.

Відповідно до статті 27 Закону України
«Про страхування» та статті 993 ЦК
України до страховика, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних затрат переходить право
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України
передбачено, що особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Крім того, статтею 38 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено право страховика
після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов.

Отже, відповідно до наведених вимог
закону позивач після виплати
страхового відшкодування отримав
право зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання
позивачем свого зобов'язання за
договором добровільного страхування у
нього виникло право подати регресний
позов до суду.

Вказана правова позиція наведена
Верховним Судом України в постанові
від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207,
яка прийнята за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, і
відповідно до ст. 111-28 ГПК України є
обов'язковою для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Також, правова позиція відносно того,
що саме з моменту виконання позивачем
свого зобов'язання за договором
добровільного страхування у нього
виникло право подати регресний позов
до суду, викладена в постанові
Верховного Суду України від 27.03.2012 р. №
3-20гс12 у справі № 58/168.

Крім того, в постанові Верховного Суду
України від 12.03.2012 р. № 3-12гс12 у справі №
53/128 наголошено, що норма статті 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачає
наявність права у страховика на
пред'явлення регресного позову, а не
відсутність такого права. Аналогічну
правову позицію про те, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних витрат
переходить право регресу, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки, викладено у постанові
Верховного Суду України від 07.11.2011 р. у
справі № 3-118гс11.

При цьому, необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 12.1. Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
підпункту.

Відповідно до Полісу № АВ5745934, розмір
франшизи становить 510,00 грн., у зв'язку з
чим відповідач мав відшкодувати
позивачу 15 799,87 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
відсутності зобов'язання перед
позивачем щодо сплати спірної суми
боргу у розмірі 15 799,87 грн., у зв'язку з
чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено обґрунтованість позовних
вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Відкритого
акціонерного товариства Національна
акціонерна страхова компанія «ОРАНТА»
(02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська,
будинок 7Д, ) на користь
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ПРОВІДНА» (03049,
місто Київ, проспект Повітрофлотський,
будинок, ) суму
страхового відшкодування у розмірі 15 799
(п'ятнадцять тисяч сімсот дев'яносто
дев'ять) грн. 87 коп. та 1 827 (одну тисячу
вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.
витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну
силу видати наказ.

4. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20.10.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака