ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р.
Справа № 914/1206/13

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Бонк Т. Б.

суддів
Бойко С.М.

Марко
Р.І.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників:

від позивача (скаржника): Янковська І.М.
- (представник за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця" №
НЮ-1232 від 22.10.2013 року

на ухвалу господарського суду
Львівської області від 08.10.2013 року
(суддя Долінська О.З.)

у справі № 914/1206/13

за позовом: ДТГО "Львівська залізниця",
м. Львів

до відповідача: Фінансового управління
Словацької Республіки, м.Братислава,
Словацька Республіка,

про стягнення 40 000,00 грн. в порядку
регресу

ВСТАНОВИВ:

ухвалою господарського суду
Львівської області від 08.10.2013 року у
справі № 914/1206/13 провадження у справі №
914/1206/13 за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" до Фінансового
управління Словацької Республіки
(Словацька Республіка, м. Братислава)
про стягнення 40 000,00 грн. в порядку
регресу припинено.

Ухвала суду мотивована тим, що при
розгляді справи було встановлено, що
вирішення даного спору віднесене до
відання інших органів, а не
господарського суду України.

В апеляційній скарзі скаржник
(позивач) просить ухвалу
господарського суду Львівської
області від 08.10.2013 року у справі №
914/1206/13 скасувати та передати справу на
розгляд господарського суду
Львівської області мотивуючи це тим, що
шкоди позивачу в формі проведення
відшкодування коштів було завдано на
території України, а відтак розглядати
дану справу з іноземним елементом
повинні суди України.

Відповідач Фінансове управління
Словацької Республіки у своєму
письмовому поясненні Львівському
апеляційному суду від 27.11.2013 року
стосовно даної справи зазначає про
відсутність юрисдикції суду України
щодо розгляду даної справи та вважає,
що юрисдикція на розгляд даної справи
належить Словацькому суду відповідно
до міжнародної угоди - Угоди між
Чехословацькою Соціалістичною
Республікою та СРСР «Про правову
допомогу та правові відносини у
цивільних, сімейних та кримінальних
справах» від 12.08.1982 року, учасниками
якої є сторони у справі та яка є чинною
відносно держави України. Крім того,
зазначив, що не отримував копії
апеляційної скарги, однак це
спростовується належними доказами про
відправлення апеляційної скарги з
додатками, зокрема, з копією
оскаржуваної ухвали, на адресу
відповідача (Том 2, а.с. 16-17).

Представник відповідача -
Фінансове управління Словацької
Республіки, в судове засідання не
зявився. У вищезазначеному поясненні
відповідачем було вказано про
отримання 11.11.2013 року ухвали про
відкриття провадження у даній справі
від 31.10.2013 року. Таким чином,
відповідачу було відомо про час
наступного судового засідання та про
місце розгляду справи.

У справах за участю нерезидентів для
передачі судових та позасудових
документів для вручення за кордоном
господарськими судами застосовується
Конвенція про вручення за кордоном
судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах від
15.11.65р., яка була імплементована в
національне законодавство Законом
України від 19.10.2000р. №2052-III і набрала
чинності для України з 26.11.2000р.

Відповідно до Закону України „Про
приєднання України до Конвенції про
вручення за кордоном судових та
позасудових документів у цивільних або
комерційних справах" № 2052-III від 19
жовтня 2000 року Верховна Рада України
постановила приєднатися від імені
України до Конвенції про вручення за
кордоном судових та позасудових
документів у цивільних або комерційних
справах, укладеної 15 листопада 1965 року
в м. Гаага, з заявами та застереженнями,
зокрема, до статті 2 Конвенції:
Центральним органом України є
Міністерство юстиції України; а також
відповідно до статті 10 Конвенції:
Україна не використовуватиме на своїй
території способів передачі судових
документів, передбачених статтею 10
Конвенції, а саме: „Якщо запитувана
Держава не заперечує, то ця Конвенція
не обмежує: a) можливості надсилати
судові документи безпосередньо поштою
особам, які перебувають за кордоном, b)
можливості для судових працівників,
службовців або інших компетентних осіб
запитуючої Держави здійснювати
вручення судових документів
безпосередньо через судових
працівників, службовців або інших
компетентних осіб запитуваної Держави,
c) можливості для будь-якої
заінтересованої в судовому процесі
особи здійснювати вручення судових
документів безпосередньо через
судових працівників, службовців або
інших компетентних осіб запитуваної
Держави".

Відповідно до вимог Інструкції про
порядок виконання міжнародних
договорів з питань надання правової
допомоги в цивільних справах щодо
вручення документів, отримання доказів
та визнання і виконання судових рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України та Державної судової
адміністрації України від 27.06.2008 р.
№1092/5/54, суди України складають
доручення та направляють їх в
установленому порядку для виконання в
іноземній державі.

Згідно п.6.7. вищезазначеної Інструкції
суд чи інший компетентний орган
України надсилає доручення на
підставі Конвенції про вручення до
Центрального органу іноземної
держави, визначеного запитуваною
державою відповідно до статті 2 цієї
Конвенції, напряму. У разі потреби
одержання інформації про стан
виконання доручення суд України
звертається до запитуваної держави
безпосередньо.

Згідно Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 22.01.2014
року "Про внесення змін до
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 29.05.2009
року "Про деякі питання, пов'язані із
застосуванням конвенції про вручення
за кордоном судових та позасудових
документів у цивільних або комерційних
справах" абзац сьомий Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 29.05.2009 року "Про деякі
питання, пов'язані із застосуванням
конвенції про вручення за кордоном
судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах"
було викладено у наступній редакції:
"Доручення щодо вручення документів за
кордоном надсилаються безпосередньо
до Центрального органу іноземної
держави, визначеного запитуваною
державою згідно зі статтею 2 Конвенції".

Слід зазначити, що копія ухвали
від 31.10.13 року про прийняття до
провадження апеляційної скарги
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця" №
НЮ-1232 від 22.10.2013 року та копія ухвали від
12.12.2013 року про відкладення розгляду
справи (головуюча суддя Кордюк Г.Т.)
були направлені до Міністерства
юстиції України для виконання
доручення про вручення судових
документів за кордоном.

Наступні ухвали у даній справі № 914/1206/13
(головуюча суддя Бонк Т.Б.) згідно
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 22.01.2014
року надсилалися судом безпосередньо
до Центрального органу іноземної
держави, визначеного запитуваною
державою згідно зі статтею 2 Конвенції"
- Міністерства юстиції Словацької
республіки, що підтверджується
належними доказами.

Міністерство юстиції Словацької
республіки у своєму листі від 24 квітня
2014 року англійською мовою на адресу
Львівського апеляційного
господарського суду (без перекладу на
державну мову України) зазначило, що з
огляду на те, що відповідачем у даній
справі є державний орган, вручення
судових документів повинно
відбуватися через дипломатичні канали.

Аналогічна позиція Міністерства
юстиції Словацької Республіки з
приводу вручення судових документів у
даній справі була зазначена у листі від
30.06.2014 року до Міністерства юстиції
України.

Посольство Словацької Республіки у
своєму листі № VN 15122/2013 - UAVV (Том 1, а.с. 186)
зазначило, що Фінансове управління
Словацької Республіки є органом
державної влади, а відтак предмет
розгляду не може мати характеру
цивільної чи комерційної справи,
внаслідок чого застосування Гаагської
конвенції є неможливим.

Міністерство юстиції України на
запит Львівського апеляційного
господарського суду у своєму листі від
12.06.2014 року повідомило, що Міністерство
юстиції Словацької Республіки
повернуло пакети судових документів у
даній справи без виконання з
зазначенням того, що вручення судових
документів у даній справі повинно
відбуватися через дипломатичні канали
у зв'язку з особливим статутом
відповідача (державний орган) та
відсутності у предмету спору
цивільного чи комерційного характеру.
Міністерство юстиції України у даному
листі зазначило, що положення
Конвенції 1965 року не містять обмеження
щодо вручення судових та позасудових
документів у зв'язку з такою підставою
як участь державного органу в якості
відповідача.

Конвенцією також визначено, що судове
рішення не може бути винесено, поки не
буде встановлено, що судовий документ
було вручено або доставлено особисто
відповідачеві і це було здійснено в
належний строк, достатній для
здійснення захисту.

Разом з тим, пунктом 6 Закону України
„Про приєднання України до Конвенції
про вручення за кордоном судових і
позасудових документів у цивільних або
комерційних справах" встановлено, що
якщо виконано всі умови, зазначені у
частині другій статті 15 названої
Конвенції, суддя, незалежно від
положень частини першої статті 15
Конвенції, може винести рішення, навіть
якщо не надійшло жодного підтвердження
про вручення або безпосередню доставку
документів.

При цьому, відповідно до ч. 2 статті 15
Конвенції про вручення за кордоном
судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах
(Гаага, 1965), суддя, незалежно від
положень частини першої цієї статті,
може постановити рішення, навіть якщо
не надійшло жодного підтвердження про
вручення або безпосередню доставку, у
разі, якщо виконані всі наступні умови:

a) документ було передано одним із
способів, передбачених цією
Конвенцією,

b) з дати направлення документа сплинув
термін, який суддя визначив як
достатній для даної справи і який
становить щонайменше шість місяців,

c) не було отримано будь-якого
підтвердження, незважаючи на всі
розумні зусилля для отримання його
через компетентні органи запитуваної
Держави.

Таким чином, у випадку, передбаченому
частиною другою статті 15 Конвенції, суд
може прийняти рішення, якщо з дати
направлення документа сплинув термін,
який суддя визначив як достатній для
даної справи і який становить
щонайменше шість місяців.

Враховуючи вищенаведене, те, що
відповідачем безпосередньо було
отримано ухвалу про відкриття
провадження у даній справі від 31.10.2013
року, а також те, що з дати отримання
відповідачем ухвали про відкриття
провадження минуло більше як шість
місяців, та в апеляційній інстанції всі
необхідні документи по справі
надсилалися Міністерству юстиції
Словацької Республіки, апеляційний
господарський суд вважає за можливе
розглянути справу у відсутності
представника відповідача на підставі
наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі
матеріали, давши належну оцінку
доводам та запереченням, які містяться
в апеляційній скарзі та у письмових
поясненнях відповідача, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що ухвалу
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що рішенням судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області від 28.10.2011р.
у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 05.07.2011 р. по
справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Державного територіально-галузевого
обєднання "Львівська залізниця" в особі
відокремленого підрозділу
"Локомотивне депо "Мукачево" та
територіального управління
Держгірпромнагляду по Львівській
області про зобов'язання вчинити дії та
відшкодування завданої моральної
шкоди, "встановлено, що 14 лютого 2009р.
позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, виконуючи
свої службові обов'язки машиністів
електрозаводів оборотного депо ЧОП
відокремленого підрозділу
"Локомотивне депо Мукачево", проводили
вантажний поїзд за маршрутом від
станції Ужгород - 2 до станції Матєвце
Словацької Республіки. При в'їзді на
станцію Матєвце з метою сканування
вантажних поїздів встановлено
інспекційну систему "THCAN RF-6010", яка
передбачає просвічування
рентгенівським випромінюванням
вантажних вагонів. Після проведення
поїзду через вищевказаний сканер, як
зазначили позивачі, вони відчули
погіршення стану здоров'я, в результаті
чого словацькою медичною швидкою їм
було надано першу медичну допомогу.
Повернувшись на територію України
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в той же день, 14 лютого
2009 р., були госпіталізовані у ДЗ
"Відділкову клінічну лікарню станції
Ужгород", в якій по 19 лютого 2009 р. були
обстежені . за наслідками обстеження їм
було встановлено діагноз - артеріальна
гіпертонія і вже 20 лютого 2009 р. вони
приступили до роботи. З 13 квітня 2009 р. по
18 травня 2009 р. позивачі пройшли
обстеження в клініці ДУ "Науковий центр
радіаційної медицини" АМН України з
наступним висновком: "хворі отримали
дозу короткочасного рентген -
опромінення, яка приблизно 20 разів
перевищує річну норму для звичайної
популяції. Клінічний діагноз: вегето -
судинна дистонія по гіпертонічному
типу".

Вказане рішення суду вступило в
законну силу.

Цим рішенням стягнуто з ДТГО
«Львівська залізниця» по 20 000,0 грн. на
користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, працівників
позивача.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач виконав вищевказане рішення
суду та здійснив за ним виплату в
сукупному розмірі 40 000,0 грн., що
вбачається з копії платіжної відомості
№ 69 від 25.04.2012 року (а.с.20-23).

Здійснення такої виплати в розмірі 40000,0
грн. позивач вважає підставою даного
позову про відшкодування шкоди в
порядку регресу. Правовою підставою
позову позивач визначив ст.ст. 1166 та 1191
Цивільного кодексу (надалі - ЦК)
України.

Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Як вбачається з матеріалів
вищезазначеної цивільної справи, шкоду
потерпілим фізичним особам, які
виконували службові функції позивача,
завдано на території Словацької
республіки, а не на території України.

Обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини (ст. 35 ГПК України). .

Встановлено також, що відповідач -
Фінансове управління Словацької
Республіки, м.Братислава, Словацька
Республіка, є іноземною особою. Згідно
копії Витягу (який має інформаційний
характер) з реєстру організацій
відповідно до Закону № 540/2001 Зб. зак.
«Про державну статистику» в оновленій
редакції Фінансове управління
Словацької Республіки є бюджетною
організацією, дата створення - 01.01.2012
року.

Як вбачається з матеріалів справи,
Фінансове управління Словацької
Республіки є правонаступником Митного
управління Словацької Республіки з
01.01.12 року, яке було власником
сканувального обладнання, про яке
йдеться у рішенні судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області від 28.10.2011р. (а.с
159-162 Том 1).

Відповідач Фінансове управління
Словацької республіки у своїх
письмових поясненнях керується як
Конвенцією, так і Угодою між
Чехословацькою Соціалістичною
Республікою та СРСР «Про правову
допомогу та правові відносини у
цивільних, сімейних та кримінальних
справах» від 1982 року, не заперечуючи
при цьому проти цивільного характеру
правовідносин, однак не погоджуюсь із
підсудністю даної справи суду держави
Україна.

Згідно Роз'яснень Президії Вищого
господарського суду України від 31.05.2002
року «Про деякі питання практики
розгляду справ за участю іноземних
підприємств і організацій» питання, що
виникають у сфері приватноправових
відносин з іноземним елементом (хоча б
один учасник правовідносин є
іноземцем, особою без громадянства або
іноземною особою; об'єкт правовідносин
знаходиться на території іноземної
держави; юридичний факт, який впливає
на виникнення, зміну або припинення
правовідносин, мав чи має місце на
території іноземної держави), у тому
числі й питання підсудності судам
України справ з іноземним елементом,
вирішуються згідно із Законом України
"Про міжнародне приватне право"

Преамбулою Закону України «Про
міжнародне приватне право»
передбачено, що цей Закон встановлює
порядок урегулювання
приватноправових відносин, які хоча б
через один із своїх елементів
пов'язані з одним або кількома
правопорядками, іншими, ніж
український правопорядок.

Статтею 1 Закону розтлумачено
приватноправові відносини, якими є
відносини, які ґрунтуються на засадах
юридичної рівності, вільному
волевиявленні, майновій самостійності,
суб'єктами яких є фізичні та юридичні
особи;

Згідно ст. 2 Закону цей Закон
застосовується до таких питань, що
виникають у сфері приватноправових
відносин з іноземним елементом: 1)
визначення застосовуваного права; 3)
підсудність судам України справ з
іноземним елементом тощо.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.76 Закону
України "Про міжнародне приватне право"
суди можуть приймати до свого
провадження і розглядати будь-які
справи з іноземним елементом у справах
про відшкодування шкоди, якщо її було
завдано на території України.

Згідно ч.1 ст.4 ГПК України
господарський суд вирішує
господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Згідно статті 38 Договору між Союзом
Радянських Соціалістичних Республік і
Чехословацькою Соціалістичною
Республікою про правову допомогу і
правові відносини в цивільних,
сімейних і кримінальних справах від
12.08.1982 року (Договір втратив чинність
для України та Чеської Республіки
(згідно з Договором між Україною та
Чеською Республікою про правову
допомогу в цивільних справах від 28
травня 2001 року)), однак залишився чинним
для Словацької Республіки)
зобов'язання про відшкодування шкоди,
крім тих, що випливають з договорів та
інших правомірних дій, визначаються за
законодавством Договірної Сторони, на
території якої мала місце дія чи
інша обставина, що була підставою
для вимоги про відшкодування шкоди.
Якщо заподіювач шкоди і потерпілий є
громадянами однієї Договірної
Сторони, застосовується законодавство
цієї Договірної. У справах, згаданих у
цій статті, є компетентним суд
Договірної Сторони, на території якої
мала місце дія чи інша обставина, що
була підставою для вимоги про
відшкодування шкоди. Потерпілий може
пред'явити позов також у суді
Договірної Сторони,

на території має місце проживання
відповідач.

Апеляційний господарський суд
вважає, що сама шкода, яка стала
підставою для виплати позивачем 40 000,0
грн., мала місце на території
Словацької республіки. Працівники
позивача (потерпілі) не завдавали шкоди
позивачу, а отримали від позивача кошти
в порядку виконання рішення суду про
відшкодування шкоди. Шкоду завдано
сканувальними приладами на території
Словацької республіки, які знаходилися
у власності відповідача як
правонаступника попереднього власника
цих приладів.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо спір не
підлягає вирішенню в господарських
судах України.

Відповідно до п.4 та 4.2.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України, від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
припинення провадження у справі - це
форма закінчення розгляду
господарської справи без прийняття
судового рішення у зв'язку з виявленням
після порушення провадження у справі
обставин, з якими закон пов'язує
неможливість судового розгляду справи.

Відтак, апеляційний господарський суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції в оскаржуваній ухвалі та
вважає, що спір не може розглядатися у
судах України, зокрема, господарських,
у зв'язку з неможливістю судового
розгляду даного спору в судах держави
Україна.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд вважає, що ухвала
господарського суду першої інстанції
прийнята з урахуванням усіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для зміни чи скасування оскаржуваної
ухвали.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору залишаються на
скаржнику відповідно до ст. 49 ГПК
України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 121 ГПК
України, Львівський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу господарського суду
Львівської області від 08.10.2013 року у
справі № 914/1206/13 - залишити без змін,
апеляційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" № НЮ-1232 від 22.10.2013
року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу
місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
13.10.2014 року.

Головуючий суддя
Т.Б. Бонк

Суддя
С.М.Бойко

Суддя
Р.І. Марко