м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Державний
експортно-імпортний банк України»
про визнання недійсним договору
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Гарагуц В.С.
від відповідача: Беседін В.І., Ряба В.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Державний
експортно-імпортний банк України» про
визнання недійсним кредитного
договору № 151111К25 від 16.12.2011 р.,
укладеного між Публічним акціонерним
товариством «Державний
експортно-імпортний банк України» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія «ВТК
Відродження». Позовні вимоги
обґрунтовані виникненням за
оспорюваним договором обов'язків для
особи, що не його є стороною, а також для
позивача по відношенню до вказаної
особи, про що не було повідомлено
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» під час укладення
договору № 151111К25 від 16.12.2011 р.
При цьому, на думку позивача,
оспорюваний договір укладено під
впливом помилки стосовно прав та
обов'язків сторін правочину.
Крім того, позивач стверджує, що зміст
договору № 151111К25 від 16.12.2011 р.
суперечить положенням ч. 1 ст. 203, ст. 511
Цивільного кодексу України, а
положення пп. 3.2.4. п. 3.2. ст.. 3 договору
суперечить вимогам ч.ч. 4, 5 ст. 1056-1
Цивільного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 31.07.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 03.09.2014
р. за участю повноважних представників
сторін, яких зобов'язано надати суду
Відповідач подав відзив на позовну
заяву, у якому проти позову заперечив,
мотивуючи свої заперечення тим, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» було обізнано про умови і
порядок здійснення платежів за
договором № 151111К25 від 16.12.2011 р., що
викладено в його умовах, погоджених
Також відповідач зазначив, що
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» не надано суду жодних
доказів, які б свідчили про
непогодження ним саме такого порядку
фінансування контракту.
У процесі провадження у справі
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Державний
експортно-імпортний банк України»
подало клопотання про залучення до
участі у справі третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Кабінет Міністрів України, яке
обґрунтовує тим, що в межах даної
справи розглядається спір щодо майна
банку у статутному капіталі якого є
корпоративні права держави, в той час
як Кабінет Міністрів України є органом
державної влади, що здійснює
управління такими правами.
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» подало клопотання про
залучення до участі у справі третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які є майновими поручителями
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» за генеральною кредитною
угодою № 151111№ 6 від 16.12.2011 р. та усіма
чинними кредитними договорами та
Розглянувши вищевказані клопотання,
заслухавши пояснення представників
сторін, присутніх у судовому засіданні,
суд дійшов висновку про відмову у
задоволенні вказаних клопотань, з
За приписами ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора. У справах щодо майна
господарських організацій, у
статутному капіталі яких є
корпоративні права держави,
господарський суд залучає орган
державної влади, що здійснює
управління корпоративними правами, до
участі у справі як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
Відповідно до п. 1.6. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» питання про
допущення або залучення третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, до участі у справі
вирішується ухвалою суду про прийняття
позовної заяви до розгляду (із
зазначенням про це в ухвалі про
порушення провадження у справі) або під
час розгляду справи, але до прийняття
господарським судом рішення, з
урахуванням того, чи є у цієї особи
юридичний інтерес у даній справі. Що ж
до наявності юридичного інтересу у
третьої особи, то у вирішенні
відповідного питання суд має
з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому.
Між тим, суд відзначає, що майно
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Державний
експортно-імпортний банк України» не є
предметом спору у даній справі та,
відповідно, рішення у справі не вплине
на права та права та обов'язки органу
державної влади, що здійснює
управління корпоративними правами
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Державний
експортно-імпортний банк України», у
зв'язку з чим суд не вбачає підстав для
залучення Кабінету Міністрів України
до участі у розгляді даної справи
третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача.
Що ж до клопотання Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
ВТК Відродження», суд звертає увагу, що
ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_6 не є учасниками
спірних правовідносин, а відтак -
рішення у даній справі не вплине на
обсяг їх прав та обов'язків щодо жодної
із сторін, у зв'язку з чим суд не вважає
за доцільне залучати їх до участі у
даній справі третіми особами, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача.

Розгляд справи переносився і порядку
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України.

У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову
заперечив з підстав, викладених у
відзиві на позов.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 06.10.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва,
-

ВСТАНОВИВ:

16.12.2011 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Державний
експортно-імпортний банк України»
укладено договір № 151111К25, за умовами
якого внаслідок
фінансування/рефінансування
економічної програми позивача за
рахунок ресурсів інобанку та
відповідача, Товариству з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» надається кредит шляхом
відкриття відповідачем
невідновлювальної кредитної лінії,
який позивач зобов'язався повернути та
сплатити проценти за користування
кредитними коштами, комісії та інші
передбачені договором платежі.

За визначеннями, що містить договір №
151111К25 від 16.12.2011 р. контрактом,
фінансування якого здійснюється за
рахунок кредитних коштів, наданих за
вказаним договором, є договір від 07.09.2011
р. № 0172/2011, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
ВТК Відродження» та Компанією
«Гласмашиненбау Фрайталь ГмбХ» на
поставку лінії для виробництва
видувних скловиробів

Інобанком, відповідно до статті 1
договору № 151111К25 від 16.12.2011 р. є Landesbank
Berlin AG; експортною угодою є
базова/рамкова угода, укладена
відповідачем з інобанком щодо
фінансування/рефінансування контракту
позивача за рахунок коштів інобанку
під страхове покриття іноземного
страхового товариства - Euler Hermes;
акредитив - безвідзивний документарний
акредитив, що відкривається банком на
користь позивача за його дорученням.

Відповідно до п. 3.2. договору ліміт не
відновлювальної кредитної лінії за
рахунок ресурсів інобанку орієнтовно
становить 4 125 000, 00 євро та остаточно
встановлюється за повідомленням
інобанку; кінцевим терміном погашення
кредиту - орієнтовно 15.06.2018 р.; процента
ставка за користування кредитом
встановлюється наступним чином: на
суму кредиту, надану за рахунок коштів
інобанку - базова ставка EURIBOR (6m) для
євро - 5, 6 % річних, але не менше 7, 5 %
річних; на суму кредиту, що надається
для сплати частини 1 комісії за надання
кредиту за рахунок коштів банку від
дати сплати частини 1 комісії за
надання кредиту до дати рефінансування
- 12, 0 % річних.

За умовами п. 3.2. договору кредитування
позивача здійснюється після набуття
чинності експортної угоди, відкриття
акредитиву на підставі заяви позивача
про відкритя документарного
акредитиву.

Додатковою угодою № 151111К25-2 від 09.04.2012 р.
внесено зміни до п. 3.2. договору № 151111К25
від 16.12.2011 р. та встановлено, що на суму
кредиту, надану за рахунок коштів
інобанку - базова ставка EURIBOR (6m) для
євро - 5, 6 % річних, але не менше 7, 5 %
річних та не більше ніж 15, 6 % річних.

Розглядаючи даний спір по суті, судом
встановлено, що 26.04.2007 р. між
Aкціонерним товариством
«Укрексімбанк» та Landesbank Berlin AG укладено
базову угоду, предметом якої є
фінансування зовнішньоторговельних
контрактів, що укладаються між
компаніями з Німеччини або з інших
країн та імпортерами в Україні.
Фінансування контрактів здійснюється
шляхом надання індивідуальних
кредитів в рамках базової угоди, що
юридично закріплюється підписанням
індивідуальної кредитної угоди.

За умовами договору № 0172/2011 від 07.09.2011
р., що укладений між відповідачем з
інобанком визначено умови оплати
поставки іноземного обладнання - лінії
для виробництва видувних скловиробів -
від німецького виробника, а саме: 85% від
договірної ціни контракту, тобто 3 740 000,
00 євро мають бути сплачені на користь
продавця з цільового кредиту, наданого
Landesbank Berlin AG на користь Aкціонерного
товариства «Укрексімбанк» під
страхове покриття Euler Hermes шляхом
укладання Індивідуальної кредитної
угоди в рамках базової угоди між
Aкціонерним товариством
«Укрексімбанк» та Landesbank Berlin AG через
безвідкличний документарний
акредитив, відкритий Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
ВТК Відродження» в Aкціонерному
товаристві «Укрексімбанк».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
зазначає, що укладаючи оспорюваний
договір № 151111К25 від 16.12.2011 р., він
вважав, що кредитні відносини
виникнуть між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Державний
експортно-імпортний банк України» та
не передбачав виникнення
правовідносин безпосередньо з
інобанком.

Також Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» зазначає, що зміст пп. 3.2.4.
п. 3.2. статті 3 договору № 151111К25 від
16.12.2011 р., в частині визначення
змінюваної процентної ставки
суперечить положенням ч.ч. 4, 5 ст. 1056-1
Цивільного кодексу України,

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174
Господарського кодексу України
господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України також передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Господарським кодексом України, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона,
у тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного
кодексу України особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені цим
кодексом. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За правилами ст. 1055 Цивільного кодексу
України кредитний договір укладається
у письмовій формі.

Відповідно до ст. 1093 Цивільного кодексу
України у разі розрахунків за
акредитивом банк (банк- емітент) за
дорученням клієнта (платника) -
заявника акредитива і відповідно до
його вказівок або від свого імені
зобов'язується провести платіж на
умовах, визначених акредитивом, або
доручає іншому (виконуючому) банку
здійснити цей платіж на користь
одержувача грошових коштів або
визначеної ним особи - бенефіціара. У
разі відкриття непокритого акредитива
банк-емітент гарантує оплату за
акредитивом при тимчасовій
відсутності коштів на рахунку платника
за рахунок банківського кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1096 Цивільного
кодексу України для виконання
акредитива одержувач грошових коштів
подає до виконуючого банку документи,
які передбачені умовами акредитива, що
підтверджують виконання всіх умов
акредитива.

Як вбачається з матеріалів справи,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» звернулось до Публічного
акціонерного товариства «Державний
експортно-імпортний банк України» із
заявою про відкриття акредитиву №
12048IW276 від 10.02.2012 р. на суму 3 740 000, 00 Євро
через Landesbank Berlin AG, Берлін, Німеччина, що
підтверджується відповідним
SWIFT-повідомленням, де були обумовлені
умови здійснення платежів на користь
Glasmaschinen Freital GmbH.

При цьому, за змістом вказаної заяви
відкриття акредитиву здійснюється за
рахунок залучених коштів відповідно до
кредитного договору № 151111К25 від 16.12.2011
р., авізуючим банком за яким є банк
Landesbank Berlin AG.

Варто також наголосити, що відповідно
до умов кредитного договору № 151111К25
від 16.12.2011 р. позивач підтвердив, що
підписанням вказаного договору,
безвідклично уповноважує інобанк та
відповідача здійснювати сплату на
користь постачальника платежів за
Контрактом від імені Товариство з
обмеженою відповідальністю «Компанія
ВТК Відродження» згідно з умовами
контракту та відповідно до умов цього
договору та визнав, що в результаті
такої сплати інобанком та відповідачем
виникає заборгованість позивача за
кредитом.

Наразі Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» вищевказані обставини не
спростовані.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

За приписами ст. 230 Цивільного кодексу
України якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені
обставини, оцінку яких здійснено судом
за правилами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України, суд
дійшов висновку, що укладаючи
кредитний договір № 151111К25 від 16.12.2011 р.,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія ВТК
Відродження» було в повній мірі
обізнано про порядок та умови
здійснення розрахунків за вказаним
договором, а також осіб, на яких
поширюються відповідні умови
оспорюваного правочину та їх обсяг.

Стосовно доводів позивача про
невідповідність пп. 3.2.4 п. 3.2 кредитного
договору № 151111К25 від 16.12.2011 р. нормами
ст. 1056 Цивільного кодексу України, суд
відзначає, що ставка EURIBOR
застосовується як Європейська
міжбанківська ставка пропозицій та є
середньозваженою процентною ставкою
по міжбанківським кредитам, що
надаються в євро.

При цьому, вказана ставка
застосовується для розрахунків між
банками та є величиною, яка свідчить
про те, під які проценти банки можуть
кредитувати один одного.

Розмір ставки EURIBOR розміщується на
офіційному сайті та є
загальнодоступною інформацією для
кожного користувача мережі Інтернет.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного
кодексу України процентна ставка за
кредитом може бути фіксованою або
змінюваною. Тип процентної ставки
визначається кредитним договором. У
разі застосування змінюваної
процентної ставки кредитор самостійно,
з визначеною у кредитному договорі
періодичністю, має право збільшувати
та зобов'язаний зменшувати процентну
ставку відповідно до умов і в порядку,
встановлених кредитним договором.
Кредитодавець зобов'язаний письмово
повідомити позичальника, поручителя та
інших зобов'язаних за договором осіб
про зміну процентної ставки не пізніш
як за 15 календарних днів до дати, з якої
застосовуватиметься нова ставка. У
кредитному договорі встановлюється
порядок розрахунку змінюваної
процентної ставки із застосуванням
погодженого сторонами індексу. Порядок
розрахунку змінюваної процентної
ставки повинен дозволяти точно
визначити розмір процентної ставки за
кредитом на будь-який момент часу
протягом строку дії кредитного
договору. Кредитор не має права
змінювати встановлений кредитним
договором порядок розрахунку
змінюваної процентної ставки без згоди
позичальника. Індекс, що
використовується у формулі визначення
змінюваної процентної ставки, повинен
відповідати таким вимогам: поточне
значення індексу повинно періодично,
але не рідше одного разу на місяць,
публікуватися в засобах масової
інформації або оприлюднюватися через
інші загальнодоступні регулярні
джерела інформації. Кредитний договір
повинен містити посилання на джерело
інформації про відповідний індекс;
індекс повинен ґрунтуватися на
об'єктивних індикаторах фінансової
сфери, що дозволяють визначити ринкову
вартість кредитних ресурсів; значення
індексу повинно встановлюватися
незалежною установою з визнаною
діловою репутацією на ринку фінансових
послуг. У разі застосування змінюваної
процентної ставки у кредитному
договорі повинен визначатися
максимальний розмір збільшення
процентної ставки.

Виходячи з наведених обставини, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
доводів позивача про те, що умовами пп.
3.2.4 п. 3.2 кредитного договору № 151111К25
від 16.12.2011 р. передбачено нарахування
процентів за користування кредитними
коштами в односторонньому порядку,
який не дозволяє точно визначити
розмір процентної ставки за кредитом
на будь-який момент часу протягом
строку дії кредитного договору.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами
ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
виходячи із заявлених вимог на
наведених обґрунтувань, суд дійшов
висновку, що доводи Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
ВТК Відродження» не знайшли свого
підтвердження та спростовуються
наявними у справі документами та
встановленими судом обставинами.

Підсумовуючи вищенаведене, суд визнає
позовні вимоги необґрунтованими та
відмовляє у задоволенні позову в
повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 13.10.2014 р.

Суддя
Пригунова А.Б.