КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р. Справа№ 910/12610/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рудченка С.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання
Степанці О.В.,

від позивача - Самар Т.Г., Семеренко С.О.,

від відповідача - Єршова С.В., слухач -
ОСОБА_5,

розглянувши апеляційну скаргу
концерну «Міські теплові мережі»

на рішення господарського суду міста
Києва від 21.08.2014 року

у справі №910/12610/14 (суддя Паламар П.І.)

за позовом концерну «Міські теплові
мережі», м. Запоріжжя,

до публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз Укарїни», м. Київ,

про часткове визнання п. 4.1. договору
№14/2575/11 від 30.09.2011 року недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року концерн «Міські
теплові мережі» (далі - позивач) подав
до господарського суду міста Києва
передані позов до ПАТ «НАК «Нафтогаз
України» (далі - відповідач) про
часткове визнання п. 4.1. договору на
купівлю-продаж природного газу №14/2575/11
від 30.09.2011 року недійсним. В
обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що затверджена наказом
Міністерства палива та енергетики
України №288 від 15.07.2010 року Методика
визначення обсягів газу, посилання на
яку містить п. 4.1. договору, не
узгоджується з нормативними актами, що
мають вищу юридичну силу, зокрема з
постановою НКРЕ №813 від 13.07.2010 року та
нормами постанови Кабінету Міністрів
України №869 від 01.06.2011 року, оскільки
зазначена Методика №288 передбачає, що
підприємства теплоенергетики
визначають обсяги природного газу за
ціною, встановленою для виробництва
теплової енергії на потреби населення
тільки з урахуванням корисного
відпуску теплової енергії (на стіну
будинку), а не виробництва теплової
енергії для потреб населення усього з
урахуванням технологічних втрат
теплової енергії в мережах. Факт
невідповідності Методики №288 діючому
законодавству встановлений ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 21.01.2014 року у справі №К/800/44809/13.

Також позивач зазначав, що дію наказу
Міністерством палива та енергетики
України №288 від 15.07.2010 року було
зупинено дію з 30.12.2012 року та в
подальшому наказом Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України №730 від 11.10.2013 року визнано
таким, що втратив чинність наказу №288 з
метою приведення нормативно-правових
актів у відповідність до вимог
законодавства. Тобто, орган, який видав
наказ №288 визнав, що цей наказ
суперечить чинному законодавству.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.08.2014 року у справі №910/12610/14 у
позові відмовлено. При прийнятті
оскаржуваного рішення місцевий
господарський суд дійшов до висновку
про відсутність правових підстав для
визнання частково недійсним п. 4.1.
договору на купівлю-продаж природного
газу №14/2575/11 від 30.09.2011 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
концерн «Міські теплові мережі» подав
до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
21.08.2014 року у справі №910/12610/14 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на ті ж самі
обставини/, що і в позовній заяві.

Відповідач не скористався своїм правом
згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав
суду відзив на апеляційну скаргу, що,
згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України, не
перешкоджає перегляду рішення
місцевого господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційної
господарського суду від 30.09.2014 року у
справі №910/12610/14 апеляційну скаргу
концерну «Міські теплові мережі» на
рішення господарського суду міста
Києва від 21.08.2014 року у справі №910/12610/14
прийнято до провадження, розгляд
справи призначений на 22.10.2014 року.

Згідно розпорядження Секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
22.10.2014 року склад колегії суддів у
справі №910/12610/14 змінено на наступний:
головуючий суддя Рудченко С.Г., судді
Агрикова О.В., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.10.2014 року
справу №910/12610/14 прийнято до
провадження колегією суддів у складі:
головуючий суддя Рудченко С.Г., судді
Агрикова О.В., Суховий В.Г.

В судовому засіданні 22.10.2014 року
представники позивача підтримали
вимоги апеляційної скарги та просили
їх задовольнити. Представник
відповідача в судовому засіданні 22.10.2014
року заперечила проти задоволення
вимог апеляційної скарги, просила
спірне судове рішення залишити без
змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 30.09.2011 року між концерном
«Міські теплові мережі» (покупець) та
ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець)
було укладено договір на
купівлю-продаж природного газу №14/2575/11
(далі - договір, а.с. 29-31), відповідно до п.
1.1. договору продавець зобов'язується
передати у власність покупцю у 4-му
кварталі 2011 року та у 2012 році
імпортований природний газ (за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на
митну територію України ПАТ «НАК
«Нафтогаз України», далі - газ) для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями (п. 1.2.
договору).

Згідно з п. 2.1. договору продавець
передає покупцеві газ у період з 01.10.2011
року по 31.12.2012 року.

Відповідно до п. 4.1. договору кількість
газу, яка подається покупцеві,
визначається за показниками
комерційних вузлів обліку газу покупця
та відповідно до вимог наказу
Мінпаливенерго від 15.07.2010 року №288 «Про
затвердження Методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів»
(далі - Методика №288).

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Заявляючи позов про визнання частково
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Так, ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

В п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вказується, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними
засадами цивільного законодавства, є в
тому числі: свобода договору.

Статтею 6 ЦК України визначено, що
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови, визначені
на розсуд сторін і погодженні ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Позивач, укладаючи договір (в т.ч. і п. 4.1.
договору), фактично погодився з
передбаченими ним умовами. Протоколу
розбіжностей до договору щодо п. 4.1.
позивачем суду не подано (ч. 4 ст. 181 ГК
України).

Також судом встановлено, що рішенням
Державної служби України з питань
регуляторної політики та розвитку
підприємництва №6 від 29.10.2012 року
запропоновано Міністерству енергетики
та вугільної промисловості України
внести зміни до Методики визначення
обсягів природного газу, затвердженої
наказом Міністерства палива та
енергетики України №288 від 15.07.2010 року,
які використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різним категоріям споживачів в
частині визначення обсягів природного
газу, який використовується для
виробництва та реалізації теплової
енергії для населення з урахуванням
нормативних технологічних втрат за
ціною як для населення. Дія Методики
№288 була зупинена з 30.12.2012 року.

Доказів в підтвердження того, що наказ
Міністерства палива та енергетики
України №288 від 15.07.2010 року на момент
укладення договору та до 30.12.2012 року
(зупинення його дії) визнано недійсним
в судовому порядку або скасовано
позивачем суду не подано.

Натомість, наказом Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України №730 від 11.10.2013 року визнано
таким, що втратив чинність, наказ
Міністерства палива та енергетики
України №288 від 15.07.2010 року.

Проте, у період з 15.07.2010 року по 30.12.2012
року Методика №288 діяла і була чинною.
Відтак, виключення з п. 4.1. договору
купівлі-продажу природного газу
№14/2575/11 від 30.09.2011 року посилання на
Методику №288 є неправомірним, оскільки
дотримання її вимог було обов'язковим
при проведенні документального
оформлення та відповідної оплати
теплової енергії, яка була спожита
населенням, у вересні-грудні 2012 року
природного газу.

При цьому, положення Методики не
передбачають жодних вартісних
розрахунків, а тому доводи про
невідповідність Методики вимогам
постанови НКРЕ №813 від 13.07.2010 року є
безпідставними.

Поряд із тим, як вірно вказав суд першої
інстанції, Вищим адміністративним
судом України в ухвалі від 21.01.2014 року у
справі №К/800/44809/13 не встановлено факт
невідповідності Методики №288 діючому
законодавству. У вказаній ухвалі суду
лише встановлено, що при прийнятті
рішення №6 від 29.10.2012 року Державна
служба України з питань регуляторної
політики та розвитку підприємництва
діяла на підставі закону, в межах своїх
повноважень.

Слід зазначити, що ГПК України
преюдиціальне значення надається саме
фактам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір (аналогічна правова позиція
наведена в п. 2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Як вірно зазначив суд першої інстанції
та з чим погоджується суд апеляційної
інстанції, правові підстави для
визнання частково недійсним п. 4.1.
договору на купівлю-продаж природного
газу №14/2575/11 від 30.09.2011 року відсутні.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів
дійшла до висновку про те, що
оскаржуване рішення суду прийнято у
відповідності з вимогами чинного
матеріального та процесуального права,
підстав його скасовувати або змінювати
не вбачається. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
господарського суду міста Києва від
21.08.2014 року у справі №910/12610/14.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу концерну
«Міські теплові мережі» на рішення
господарського суду міста Києва від
21.08.2014 року у справі №910/12610/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 21.08.2014 року у справі
№910/12610/14 залишити без змін.

3. Справу №910/12610/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
С.Г. Рудченко

Судді
О.В. Агрикова

В.Г. Суховий