ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МІСТА КИЄВА
________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

15.10.14 № 910/22051/14

Суддя Ломака В.С., розглянувши позовну
заяву Товариства з обмеженою
відповідальністю «Грін Ленд. Славута»

до 1. Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Кремінь»

2. Публічного акціонерного
товариства «Актабанк»

про визнання втрати права
власності на грошові кошти, визнання
права власності на
грошові кошти та зобов'язання вчинити
дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Грін Ленд. Славута»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Кремінь» та Публічного
акціонерного товариства «Актабанк»
про:

- визнання, що відповідач-1 втратив
право власності на грошові кошти в сумі
2 897 747, 21 грн., що підлягали
перерахуванню на підставі платіжного
доручення № 854 від 02.10.2014 р. з поточного
рахунку відповідача-1 № 3488,
відкритого у відповідача-2, на поточний
рахунок позивача № 11224, відкритий
у відповідача-2;

- визнання за позивачем права
власності на грошові кошти в сумі 2 897 747,
21 грн., що підлягали перерахуванню на
підставі платіжного доручення № 854 від
02.10.2014 р. з поточного рахунку
відповідача-1 № 3488, відкритого у
відповідача-2, на поточний рахунок
позивача № 11224, відкритий у
відповідача-2;

- зобов'язання відповідача-2
виконати платіжне доручення № 854 від
02.10.2014 р. на умовах, викладених у ньому
на дату подання його для виконання.

Дослідивши матеріали переданої на
розгляд суду позовної заяви на предмет
наявності правових підстав для
прийняття її до провадження, суд
звертає увагу на те, що подана
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Грін Ленд. Славута»
позовна заява не відповідає вимогам
розділу VIII Господарського
процесуального кодексу України, а тому
підлягає поверненню з посиланням на ст.
63 Господарського процесуального
кодексу України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до пункту 3 частини
першої ст. 57 ГПК України до позовної
заяви додаються документи, що
підтверджують сплату судового збору у
встановлених порядку і розмірі.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

При цьому, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» за подання
до господарського суду позовної заяви
майнового характеру справляється
судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат, а із позовних заяв
немайнового характеру - 1 розмір
мінімальної заробітної плати.

Згідно з п. 3 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
№ 01-061175/2011 від 25.08.2011 р.,
розміри ставок судового збору (станом
на 1 січня календарного року) (стаття 4
вказаного Закону) встановлено виходячи
з розміру мінімальної заробітної плати
(МЗП). Розмір ставки судового збору
(станом на 1 січня календарного року) у
кожному конкретному випадку
визначається виходячи з того розміру
МЗП, який було встановлено законом на
момент сплати судового збору (станом на
1 січня календарного року).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік», на
2014 рік встановлено мінімальну
заробітну плату у місячному розмірі з 1
січня - 1 218, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів позовної
заяви та доданих до неї документів, при
зверненні до суду з даним позовом
позивачем було сплачено судовий збір у
меншому розмірі від визначеного
законодавством.

Зокрема, слід звернути увагу на те, що
згідно з п. 2.2.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» судовий збір з позовної заяви
про визнання права власності на майно,
витребування або повернення майна у
позадоговірних зобов'язаннях (у тому
числі в зв'язку з вимогами, заснованими
на приписах частини п'ятої статті 216,
статті 1212 Цивільного кодексу України
тощо), - як рухомих речей, так і
нерухомості, - визначається з
урахуванням вартості спірного майна,
тобто як зі спору майнового характеру.

Так, з аналізу норм чинного в Україні
законодавства та положень доктрини
юридичної науки вбачається, що
майновий позов (позовна заява
майнового характеру) - це вимога про
захист права або інтересу, об'єктом
якої виступає благо, що підлягає
грошовій оцінці. Тобто будь-який
майновий спір має ціну, а категорію
майнових спорів складають, зокрема,
спори, пов'язані з підтвердженням прав
на майно та грошові суми, на володіння
майном і будь-які форми його
використання на договірній чи
позадоговірній основі.

Натомість, під немайновим позовом слід
розуміти вимогу про захист права або
інтересу, об'єктом якої виступає благо,
що не піддається грошовій оцінці.

Позов про визнання права подається у
випадках, коли належне певній особі
право не визнається, оспорюється іншою
особою, або у разі відсутності в неї
документів, що засвідчують
приналежність їй права. Тобто метою
подання цього позову є усунення
невизначеності у взаємовідносинах
суб'єктів, створення необхідних умов
для реалізації права й запобігання дій
зі сторони третіх осіб, які
перешкоджають його здійсненню.

З аналогічних підстав може заявлятись
позов про визнання відсутності прав у
особи або визнання особи такою, що
втратила право.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 139 ГК України
майном у цьому Кодексі визнається
сукупність речей та інших цінностей
(включаючи нематеріальні активи), які
мають вартісне визначення,
виробляються чи використовуються у
діяльності суб'єктів господарювання та
відображаються в їх балансі або
враховуються в інших передбачених
законом формах обліку майна цих
суб'єктів.

Залежно від економічної форми, якої
набуває майно у процесі здійснення
господарської діяльності, майнові
цінності належать до основних фондів,
оборотних засобів, коштів, товарів.

Коштами у складі майна суб'єктів
господарювання є гроші у національній
та іноземній валюті, призначені для
здійснення товарних відносин цих
суб'єктів з іншими суб'єктами, а також
фінансових відносин відповідно до
законодавства.

З урахуванням зазначеного, суд вважає,
що вимоги про визнання втрати права
власності на грошові кошти та визнання
права власності на грошові кошти є
майновим спором.

Також, майновою є вимога зобов'язання
виконати платіжне доручення, оскільки
вона впливає на склад майна позивача,
оскільки породжує підстави для змін
його майнового стану.

Отже, з урахуванням розміру спірної
суми грошових коштів, позивач повинен
був розрахувати розмір судового збору
за вказаними майновими вимогами у
максимальному розмірі, встановленому
чинним законодавством - 73 080, 00 грн.

Проте, всупереч вищевказаних вимог
позивачем до позовної заяви як доказ
сплати судового збору надано квитанцію
№ 34564 від 10.10.2014 р. про сплату судового
збору в сумі 1 218, 00 грн., № 34501 від 10.10.2014
р. про сплату судового збору в сумі 1 218,
00 грн. та № 34643 від 10.10.2014 р. про сплату
судового збору в сумі 1 827, 00 грн.

Крім того, слід звернути увагу також на
те, що відповідно до роз'яснень Вищого
господарського суду України платіжне
доручення на безготівкове
перерахування судового збору,
квитанція установи банку про прийняття
платежу готівкою додаються до позовної
заяви (заяв, скарги) і мають містити
відомості про те, яка саме позовна
заява (заява, скарга, дія) оплачується
судовим збором. Відповідні документи
подаються до господарського суду
тільки в оригіналі; копії, у тому числі
виготовлені із застосуванням
технічних засобів (фотокопії тощо) цих
документів, не можуть бути належним
доказом сплати судового збору (пункт 2.21
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VІ Господарського
процесуального кодексу України»).

Однак, як вбачається з вказаних
квитанцій, позивач при сплаті судового
збору не конкретизував, яка саме
позовна заява оплачується ним судовим
збором, зазначивши в призначенні
платежу лише наступні дані: «ОСОБА_1
Судовий збір за
позов.ТОВ»ГЛ.СЛАВУТА»Господарськ.суд
Києва БЕЗ ПДВ 22030001»
(прим. - пунктуація та стиль написання
збережені).

За вказаних обставин, суд вважає, що
позивачем не подано доказів сплати
судового збору у встановлених порядку
та розмірі, тому дана позовна заява
підлягає поверненню позивачу на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського
процесуального кодексу України.

Також, суд звертає увагу позивача на те,
що при повторному зверненні з позовною
заявою до суду, копії всіх документів,
що додані до позовної заяви мають бути
завірені належним чином відповідно до
п. 5.27 Національного стандарту України
ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації» (затверджена Наказом
Держспоживстандарту України від 07.04.2003
р. № 55), яким визначено, що відмітку про
засвідчення копії документа складають
зі слів «згідно з оригіналом», назви,
посади, особистого підпису особи, яка
засвідчує копію, її ініціали та
прізвища, дати засвідчення копії і
проставляють нижче реквізиту підпис.

Так, згідно ч. 2 ст. 36 Господарського
процесуального кодексу України
письмові докази подаються в оригіналі,
або в належним чином засвідченій копії.

Однак, як вбачається з доданих до
поданої позивачем позовної заяви
документів, на них лише проставлено
певний підпис без його розшифрування
та відбиток печатки позивача.

Відповідно до п. 3.5 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», недодержання вимог
статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини
першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і
додатків до позовної заяви тягне за
собою наслідки, передбачені статтею 63
ГПК України.

За таких обставин, позовна заява не
може бути прийнята до розгляду та
підлягає поверненню для усунення
допущеного порушення, після чого
заявник не позбавлений права повторно
звернутись з позовною заявою до
господарського суду в загальному
порядку (ч. 3 ст. 63 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене та керуючись
п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву повернути без розгляду.

Звернути увагу позивача, що після
усунення недоліків, які стали
підставою повернення позовної заяви
без розгляду, він може повторно
звернутись до господарського суду
міста Києва з відповідним позовом.

Суддя
В.С. Ломака