ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2014 р.
Справа № 917/1484/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Івакіна В.О., суддя Бондаренко
В.П., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
(вх.№2963П/1-8) на рішення господарського
суду Полтавської області від 21 серпня
2014 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КВС-Україна", м. Київ

до Агрофірми "Вересень", с. Погреби,
Глобинський район, Полтавська область

про стягнення 111476,19 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "КВС-Україна", звернувся до
господарського суду Полтавської
області з позовом, в якому після
уточнень просив суд стягнути з
відповідача заборгованість за
договором поставки №16/04/2013 від 04.01.2013 р.,
а саме: 89853,50 грн. - основного боргу, 8724,41
грн. - пені, 1728,14 грн. - 3% річних, 10423,01 грн.
- інфляційних нарахувань.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 21.08.2014 р. у
справі №917/1484/14 (суддя Киричук О.А.)
позов задоволено повністю.

Відповідач з рішенням господарського
суду першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилається на порушення місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права.
Просить рішення господарського суду
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити; судові
витрати покласти на відповідача.

ТОВ "КВС-Україна" проти задоволення
апеляційної скарги заперечує, вважає
рішення суду першої інстанції законним
та обґрунтованим, прийнятим у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права. Зокрема
зазначає, що прострочення поставки
товару не є підставою для відмови
покупця здійснити оплату за
поставлений товар. Просить рішення
господарського суду залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що при поданні апеляційної
скарги представником відповідача
Фурманом І.В. в підтвердження його
повноважень щодо звернення до суду з
апеляційною скаргою було додано копію
довіреності, виданої іншою юридичною
особою. Проте, в матеріалах справи
міститься належним чином завірена
копія довіреності №23/12 від 23.09.2013 р.,
виданої Агрофірмою "Вересень" Фурману
І.В., якою підтверджується наявність у
останнього відповідних повноважень на
момент звернення до суду з апеляційною
скаргою.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, перевіривши
повноту встановлення місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи, правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Як свідчать матеріали справи, 04.01.2013 р.
між ТОВ "КВС-Україна" (постачальник) та
Агрофірмою "Вересень" (покупець)
укладено договір поставки №16/04/2013,
відповідно до п. 1.1. якого постачальник
зобов'язується передати покупцю
насіння сільськогосподарських культур
(надалі - товар), а покупець
зобов'язується прийняти й оплатити
товар, найменування, асортимент, ціна і
кількість якого визначаються у
додатку(ах) до даного договору (а. с. 9-15).

Строк дії договору встановлений п. 11.1. -
до 31.12.2013 р.

Згідно додатку № 1 від 04.01.13 р. до
договору поставки № 16/04/2013 від 04.01.2013 р.
сторони узгодили поставку 220 посівних
одиниць насіння кукурудзи гібрид
Футура за ціною 816,85 грн. на загальну
суму 179 707,00 грн. (а.с.14-15).

На виконання умов договору 02.04.2013 р. ТОВ
"КВС-Україна" поставило покупцю товар, а
саме: 220 посівних одиниць насіння
кукурудзи гібрид Футура на загальну
суму 179 707,00 грн., що підтверджується
видатковою накладною № 803946563 від
підписаною з боку отримувача -
Сухоруком Д.В. за довіреністю № ВРВР 60
від 02.04.2013 р. (а.с.16).

Відповідно до розділу 4 договору
визначено, що порядок, розміри та
строки розрахунків за поставлений
товар визначається в додатку до даного
договору. Так, у відповідності із п. 9
додатку № 1 до договору, оплата
здійснюється у наступному порядку:
попередня оплата в розмірі 50% від
загальної вартості товару за даним
додатком здійснюється до 20.02.2013 р.

06.12.2013 р. між тими ж сторонами укладено
додаткову угоду №2 до договору №16/04/2013,
якою внесено зміни до п. 9 додатку №1, де
сторони обумовили, що фактична оплата
за поставлений товар, за даним
додатком, здійснена покупцем в сумі
89853,50 грн.; остаточний розрахунок
здійснюється не пізніше 23.12.2013 р. (а.с.18).

На виконання умов договору Агрофірмою
"Вересень" сплатила постачальнику 89 853,50
грн., що підтверджується банківською
випискою від 15.03.2013 р (а. с. 39). Не
сплаченою залишилась сума в розмірі
89853,50 грн.

З метою провести остаточні розрахунки
за поставлений товар ТОВ "КВС-Україна"
зверталось до агрофірми з відповідною
вимогою листом №786 від 22.11.2013 р. та
претензією №750 від 15.11.2013 р. (а. с. 17, 19).

Відповідач зазначені вимоги
проігнорував, в порушення умов
договору своєчасно та в повному обсязі
оплату за поставлений товар не
здійснив, що стало підставою для
звернення ТОВ "КВС-Україна" до
господарського суду Полтавської
області з позовом про стягнення з
Агрофірми "Вересень" 89853,50 грн. -
основного боргу, 8724,41 грн. - пені, 1728,14
грн. - 3% річних, 10423,01 грн. - інфляційних
нарахувань.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції визнав вимоги ТОВ
"КВС-Україна" правомірними,
обґрунтованими, та не спростованими
відповідачем.

Колегія суддів погоджується з
висновками господарського суду з
огляду на таке.

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар)
у власність другій стороні (покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором
або актами цивільного законодавства
не встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач товар отримав, оплату за
нього в повному обсязі не здійснив.

Враховуючи наведене, а також
відсутність в матеріалах справи
доказів оплати поставленого товару,
колегія суддів вважає, що
господарський суд обґрунтовано визнав
вимоги позивача доведеними та такими,
що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, крім
всього іншого і сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею), відповідно
до ст. 549 Цивільного кодексу України, є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення божником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного
кодексу України, право на неустойку
виникає незалежно від наявності у
кредитора збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання. Предметом
неустойки, згідно зі ст. 551 Цивільного
кодексу України, може бути грошова
сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Пунктом 8.4 договору передбачено, що у
випадку несплати у строк платежів за
договором, покупець повинен сплатити
постачальнику пеню в розмірі 0,2 % від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення, але не більше
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
неустойка.

Відповідно до п.6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.5 договору передбачено, що у
відповідності до ст. 259 Цивільного
кодексу України та п. 6 ст. 232
Господарського кодексу України
сторони домовились про те, що строк
позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій збільшується до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань, а нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань здійснюється без обмеження
строку.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
надані позивачем розрахунки пені, 3 %
річних та інфляційних нарахувань,
колегія суддів вважає, що
господарський суд правомірно визнав
позовні вимоги в цій частині такими, що
підлягають задоволенню.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про
наявність у постачальника за спірним
договором права зупинити виконання
свого обов'язку по доставці товару
відповідачу, з огляду на таке.

Відповідно до п. 9.1 додатку № 1 до
договору попередня оплата в розмірі 50%
від загальної вартості товару за даним
додатком здійснюється до 20.02.2013 р.
Відповідач здійснив попередню оплату в
розмірі 89853,50 грн. 14.03.2013 року
прострочивши строк передбачений п. 9.1
додатку до договору поставки № 16/04/2013
від 04.01.2013 року.

Згідно зі ст. 693 Цивільного кодексу
України якщо договором встановлений
обов'язок покупця частково або
повністю оплатити товар до його
передання продавцем (попередня оплата),
покупець повинен здійснювати оплату в
строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором, - у строк
визначений відповідно до статті 530
цього Кодексу. У разі не виконання
покупцем обов'язку щодо попередньої
оплати товару застосовуються
положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 538 Цивільного кодексу
України у разі невиконання однією із
сторін у зобов'язанні свого обов'язку
або за наявності очевидних підстав
вважати, що вона не виконає свого
обов'язку у встановлений строк (термін)
або виконає його не в повному обсязі,
друга сторона має право зупинити
виконання свого обов'язку, відмовитися
від його виконання частково або в
повному обсязі.

Таким чином, враховуючи здійснення
позивачем попередньої оплати з
порушенням умов договору, позивач
зупинив виконання свого обов'язку по
доставці товару у відповідності до
вимог чинного законодавства.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на порушення місцевим
господарським судом норм
процесуального права через відхилення
його клопотання про витребування
доказів є безпідставними та
необґрунтованими, в зв'язку з
наступним.

Відповідно до приписів ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України сторона, яка порушує
клопотання перед господарським судом
про витребування доказів, повинна
докладно зазначити: який доказ
вимагається, обставини, що
перешкоджають його наданню, підстави, з
яких вона вважає, що ці докази має
підприємство чи організація, і
обставини, які можуть підтвердити ці
докази.

З урахуванням зазначеної
процесуальної норми, суд першої
інстанції правомірно відмовив
відповідачу в задоволенні клопотання
про витребування Статуту позивача та
довіреності на особу, яка підписала
спірний договір, зазначивши, що
відповідачем не надано доказів, що
свідчили б про наявність перешкод для
самостійного витребування та надання
зазначених документів.

Враховуючи наведене, колегія суддів
зазначає про відсутність правових
підстав для скасування оскаржуваного
рішення.

Відповідно до вимог статті 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський у визначеному законом
порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Апеляційні вимоги не підтверджені
належними доказами, доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції.

На підставі викладеного колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Полтавської
області від 21.08.2014 р. у справі №917/1484/14
прийняте при належному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи
та у відповідності до норм
матеріального і процесуального права і
підстави для його скасування відсутні,
в зв'язку з чим, апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом
1 статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 21.08.2014 р. у
справі №917/1484/14 залишити без змін.

Повна постанова складена 17.10.2014 р.

Головуючий суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Камишева Л.М.