ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
Справа № 916/3383/14

м. Миколаїв

За позовом: Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від

нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у м.
Одеса

(65049, м. Одеса, вул. Івана Франка, 55)

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк

України" в особі Територіального
відокремленого без балансового
відділення № 10014/0187 філії -
Миколаївське обласне управління АТ
"Ощадбанк"

(54056, м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 55)

про визнання права власності.

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: Чуханенко Р.А., за
довіреністю;

від відповідача: Гофман О.Є., за
довіреністю.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до суду з позовом
(уточнення до позовної заяви від
29.09.2014р.) визнати право власності на
кошти у сумі 117520,43 грн., які знаходяться
на вкладному рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_3,
відкритого у Територіальному
відокремленому безбалансовому
відділенні № 10014/0187 філії -
Миколаївське обласне управління ПАТ
«Державний ощадний банк України».

Позовні вимоги ґрунтуються на
підставі: акту службового
розслідування нещасного випадку від
29.06.1957 року, акту № 335
прийняття-передачі особових справ
потерпілих на виробництві від 20.06.2001
року, платіжних доручень про
здійснення виплат гр. ОСОБА_3 (за період
з 26.02.2008р. по 24.04.2012р.), заяви гр. ОСОБА_3
від 09.06.2001р. про продовження страхових
виплат, постанови № 335 від 20.06.2001р. про
продовження раніше призначеної
страхової виплати, свідоцтва від
10.01.2008р. про смерть гр. ОСОБА_3, листа ПФУ
№ 22127/07 від 06.11.2012р., листа Фонду
соціального страхування № 3540 від
29.10.2012р. родині гр. ОСОБА_3, листа
позивача № 1861 від 18.05.2012р. до
відповідача з проханням повернути
кошти в розмірі 117581,69 грн.,
листа-відповіді від відповідача за №
08/01-2269 від 11.06.2012р., постанови Фонду
соціального страхування № 1529/335/335/22 від
19.07.2012р. «Про припинення щомісячної
страхової виплати» та постанови «Про
зняття з обліку страхового випадку»;
норм ст. ст. 346, 1062, 1071, 1216, 1218, 1219, 1227,
Цивільного кодексу України, ст. ст. 18, 21,
28, 40, Закону України «Про
загальнообов'язкове соціальне
державне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та мотивовані
наступним: від Управління ПФУ в
Ленінському районі м. Миколаєва 12.11.2012р.
до відділення Фонду надійшло свідоцтво
про смерть гр. ОСОБА_3, відповідно до
якого останній помер 09.01.2008р. У зв'язку з
несвоєчасним повідомленням про смерть
потерпілого гр. ОСОБА_3 відділенням
Фонду було переплачено щомісячні
страхові виплати у сумі 117 587,69 грн.
Кошти в сумі 117587,69 гри. були
перераховані відділенням Фонду па
рахунок померлого гр. ОСОБА_3, але ці
кошти не включаються до складу
спадщини, тому що нараховувалися та
виплачувалися після його смерті. Таким
чином, кошти, які знаходяться на
рахунку померлого за виключенням 117587,69
грн. входять до складу спадщини, і
повинні перейти у власність
спадкоємців у порядку спадкування за
законом.

Відповідач у відзиві повністю
заперечує на позов, вважає його
необґрунтованим та просить суд
відмовити позивачу в задоволенні
заявлених вимог посилаючись на норми
ст. ст. 1219, 1215, 1066, 1071 Цивільного кодексу
України, ст. 7 п. 7.1.2 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» мотивуючі наступним.

Згідно виписки з поточного рахунку в
національній валюті № НОМЕР_1,
відкритого 26.04.2001р. на ім'я гр. ОСОБА_3 в
ТВБВ № 10014/0196 філії МОУ АТ «Ощадбанк»
станом на 27.04.2012р. вихідний залишок
становить 113207,27 грн. Відповідач
зауважує, що у нього, як у банківської
установи, відсутні повноваження
відокремлення серед грошових коштів,
які обліковуються на рахунку клієнта,
тих, що включаються до складу спадщини,
від тих, що не включаються до її складу.
Останні видатки з рахунку в сумі 8255,00
грн. були проведені 26.03.2008р. на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
гр. ОСОБА_4 від 05.11.2007р., якою останній
уповноважив гр. ОСОБА_5 отримувати
належні йому суми пенсій у відповідній
установі. Банк не має права визначати
та контролювати напрями використання
грошових коштів клієнта та
встановлювати інші, не передбачені
договором або законом, обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами за власний розсуд.

Отже, з моменту зарахування грошових
коштів на рахунок отримувача вони
переходять у його власність, а банк не
вправі розпоряджатись такими коштами.
За таких обставин, кошти, переказані
платником отримувачу, з моменту їх
зарахування на рахунок переходять у
власність останнього, який мас
виключне право розпорядження ними, а
банк, в свою чергу, у межах договору та
відповідно до вимог законодавства
виконує функції з обслуговування
банківського рахунка клієнта
(забезпечує зберігання коштів, за
розпорядженням клієнта проводить
розрахунково-касові операції за
допомогою платіжних інструментів тощо)
і не є набувачем цих коштів у розумінні
ст. 1212 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 21.10.2014р. позивач
повністю підтримав позов з урахуванням
заяви №175 від 25.09.2014р., водночас, усно
відмовився від заявленого клопотання
про відкликання позовної заяви, яка
надійшла до суду факсимільним зв'язком
20.10.2014р. за №19183/14.

21.10.2014 року за результатами розгляду
справи суд, на підставі ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України, оголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи,
вислухавши представників сторін, суд -

встановив:

Предметом даного спору виступає вимога
позивача про визнання за ним права
власності на грошові кошти, які
знаходяться на вкладному рахунку
фізичної особи в банківській установі.

Виходячи із заявлених позовних вимог,
господарський суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

За приписами ст. 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Матеріали даної справи не містять
належних доказів, які свідчать про те,
що відповідач оспорює або не визнає
право власності позивача на грошові
кошти в розмірі 117520,43 грн.

Право власності може захищатися
пред'явленням позову про визнання
цього права. Такий позов може бути
пред'явлений до будь-якої особи, яка
словами чи діями заявила про свої
претензії на річ, яка перебуває у
власності іншої особи. Позивач,
пред'являючи такий позов, повинен
надати докази вчинення відповідачем
дій, у тому числі його висловлювань, які
можуть бути розцінені як невизнання чи
оспорювання права власності.

Суд по даній справі не вбачає ознак
порушення чи загрози порушення права
власності позивача на грошові кошти з
боку ПАТ «Державний ощадний банк
України».

Отже, дослідивши надані докази,
оцінивши їх у відповідності з вимогами
статті 43 ГПК України, за результатами
розгляду матеріалів справи,
господарський суд дійшов висновку про
необхідність відмови у позові в
повному обсязі виходячи з наступного.

Відповідно до приписів статті 46 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків провадить
акумулювання страхових внесків, має
автономну, незалежну від будь-якої
іншої, систему фінансування.

Положення частини 4 вказаної статті
встановлюють, що кошти на здійснення
страхування від нещасного випадку не
включаються до складу Державного
бюджету України та використовуються
виключно за їх прямим призначенням.

Відповідно до статті 317 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно з частинами першою та другою
статті 321 ЦК України право власності є
непорушним; ніхто не може бути
протиправно позбавлений нього права чи
обмежений у його здійсненні; особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

За приписами пункту 11 частини першої
статті 346 ЦК України право власності
припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до частини першої статті 1219
ЦК України не входять до складу
спадщини права та обов'язки, що
нерозривно пов'язані з особою
спадкодавця, зокрема: право на
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; права на аліменти, пенсію,
допомогу або інші виплати, встановлені
законом.

Пунктами 1.8 та 1.9 Порядку призначення,
перерахування та проведення страхових
виплат, затвердженого постановою Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань №24 від 27.04.2007р.,
передбачено спосіб одержання
потерпілими суми страхових виплат
шляхом їх перерахування на особові
рахунки в банку, а також визначено, що
повернення зайво виплачених сум
проводиться на підставі постанови
робочих органів виконавчої дирекції
фонду, якщо потерпілі або особи, які
мають на це право, не заперечують проти
підстав і розміру відрахування.

Відносини між банком і клієнтом
(володільцем банківського рахунка)
щодо укладення договору банківського
рахунка та здійснення операцій за
рахунком клієнта урегульовано
положеннями глави 72 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України
за договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк не має права
визначати та контролювати напрями
використання грошових коштів клієнта
та встановлювати інші, не передбачені
договором або законом, обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами на власний розсуд.

Банк зобов'язаний зарахувати грошові
кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в
день надходження до банку відповідного
розрахункового документа, якщо інший
строк не встановлений договором
банківського рахунка або законом (ч. 2
ст. 1068 ЦК України).

Згідно з п. 1.3 ст. 1 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" дата валютування - зазначена
платником у розрахунковому документі
або в документі на переказ готівки
дата, починаючи з якої кошти,
переказані платником отримувачу,
переходять у власність отримувача.

Отже, кошти, переказані платником
отримувачу, з моменту їх зарахування на
рахунок переходять у власність
останнього, який має виключне право
розпорядження ними, а банк в свою чергу
у межах договору та відповідно до вимог
законодавства виконує функції з
обслуговування банківського рахунка
клієнта (забезпечує зберігання коштів,
за розпорядженням клієнта проводить
розрахунково-касові операції за
допомогою платіжних інструментів тощо)
і не є набувачем цих коштів.

Водночас, відповідно до ст. 1071 ЦК
України, банк може списати грошові
кошти з рахунка клієнта на підставі
його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з
рахунка клієнта без його розпорядження
на підставі рішення суду, а також у
випадках, встановлених законом чи
договором між банком і клієнтом.

Пунктом 1.39 ст. 1 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
України» передбачено, що списання
примусове - це списання коштів, що
здійснюється стягувачем без згоди
платника на підставі встановлених
законом виконавчих документів у
випадках, передбачених законом.

Тобто, примусове списання коштів із
рахунка клієнта на підставі рішення
суду та виконавчих документів визначає
обов'язок банку виконати судове
рішення, прийняте за наслідком захисту
прав стягувана стосовно особи -
володільця рахунка, незалежно від його
волевиявлення.

Таким чином, враховуючи вищенаведені
вимоги чинного законодавства, суд
дійшов до висновку, що банк не має права
на суму коштів, що знаходиться на
рахунку клієнта банку, не вправі
розпоряджатись такими коштами, а лише
вчиняє дії по обслуговуванню рахунку
клієнта.

Окремо слід зазначити, що обов'язок
банку здійснити певні дії щодо
особового рахунку клієнта (в тому числі
здійснити повне чи часткове списання
грошових коштів з особового рахунку
клієнта) виникає лише у передбачених
законодавством випадках, зокрема
нормами статті 1071 ЦК України.

Позивач мотивує свої вимоги, серед
іншого, тим, що положеннями угоди №44
про зарахування на особові рахунки та
виплату страхових виплат
застрахованим, укладеної 13 грудня 2000
року між відкритим акціонерним
товариством "Державний ощадний банк
України" і Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, не врегульовано
порядок повернення банком зайво або
помилково перерахованих коштів.

При цьому позивач не надав суду тексту
вказаної угоди ані при зверненні до
суду з позовом, ані на виконання ухвали
суду від 05.09.2014р.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 15 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. ст. 32, 33 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи відсутні
документальні докази оспорювання або
невизнання банком спірної суми коштів,
які обліковуються на рахунку,
відкритому на ім'я гр. ОСОБА_3. Позивач
також не довів належними та
допустимими доказами факт
претендування банком на спірну суму
коштів.

Окрім цього, позивач не надав суду
доказів звернення до спадкоємців гр.
ОСОБА_3 з відповідною вимогою про
повернення спірної суми коштів, або
доказів вирішення вказаного питання в
судовому порядку.

За таких обставин, зважаючи на те, що
по-перше, нормами чинного
законодавства України не передбачено
обов'язку банківських установ
списувати кошти з рахунків клієнтів в
односторонньому порядку за вимогами
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань; по-друге, банк
не є набувачем спірних коштів в сумі
117520,43 грн. та не має належних
повноважень розпоряджатись особистими
коштами клієнта, які є власністю
останнього поза межами договору між
банком та клієнтом; по-третє, позивачем
не надано будь-якого судового рішення
стосовно володільця рахунка або його
спадкоємців, яке б зобов'язувало банк
здійснити списання коштів з особового
рахунка, відсутнє, то господарський суд
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову Фонду.

Відповідно до ч.4 ст.49 ГПК України,
стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Отже, враховуючи, що рішення прийнято
судом на користь відповідача, та в ході
розгляду було встановлено
безпідставність звернення позивача до
суду в даним позовом, господарський
суд вважає за необхідне стягнути
судовий збір в дохід Державного
бюджету України з позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України у м.
Одеса (65049, м. Одеса, вул. Івана Франка, 55,
) в дохід Державного
бюджету України (Отримувач коштів: УК у
м. Миколаїв/ м. Миколаїв / 22030001; Код
отримувача (код за ЄДРПОУ) 37992781; Банк
отримувача ГУДКСУ у Миколаївській
області; Код банку отримувача (МФО) 826013;
Рахунок отримувача 3002; Код
класифікації доходів бюджету 22030001) -
2350,40 гри. судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання.

Повне рішення складено 27 жовтня 2014
року.

Суддя
О. Г. Смородінова