РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"20" жовтня 2014 р.
Справа № 902/952/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов
М.Г.

суддя Гулова
А.Г. ,

суддя
Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Публічного акціонерного товариства
"Браїлівське"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 07.08.2014 р.

у справі № 902/952/14 (суддя Банасько О.О.)

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредитні-Ініціативи"

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства "Браїлівське"

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на стороні позивача:
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Волари Експорт"

про стягнення 1 091 480 грн 30 коп.
заборгованості за договором № 02/04-03з
від 02.04.2009р.

за участю представників:

позивача: Дудчик О.М.;

відповідача: Надієвець О.М.;

третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 07.08.2014 р. у
справі №902/952/14 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Кредитні-Ініціативи" до Публічного
акціонерного товариства "Браїлівське"
про стягнення 1 091 480 грн 30 коп.
заборгованості за договором № 02/04-03з
від 02.04.2009р. задоволено повністю.
Присуджено стягнути з Публічного
акціонерного товариства "Браїлівське"
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредитні Ініціативи"
827 449 грн 93 коп. - боргу, 165 489 грн 98 коп. -
штрафу, 11 969 грн 69 коп. - 3 % річних, 86 570 грн
70 коп. - інфляційних втрат, 21 829 грн 61
коп. - відшкодування витрат на сплату
судового збору. Присуджено стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредитні Ініціативи
19 грн 99 коп. - судового збору в доход
Державного бюджету України.

При винесенні вищевказаного рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
03.06.2014р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Волари Експорт" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кредитні ініціативи"
було укладено договір факторингу № 01.
Крім того, сторонами підписано Додаток
№ 1 до Договору, згідно якого, з поміж
іншого, фактору відступлені права
вимоги за договором про надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі № 02/04-03з від 02.04.2009 р., а
саме: право вимоги фінансової допомоги
в сумі 827 449,93 грн; право вимоги сплати
неустойки (пені, штрафів) у випадку
невиконання боржником зобов'язань за
Основним Договором; інші права грошовї
вимоги, строк платежу за якими настав.

Також, судом першої інстанції було
встановлено, що 02.04.2009 р. між ТОВ "Волари
Експорт" (Позикодавець) та СВАТ
"Браїлівське" (Позичальник) було
укладено договір про надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі № 02/04-03з, за умовами
якого погоджено строк надання Допомоги
- протягом 5 робочих днів та строк її
повернення - до 31.12.2009 р. В подальшому, з
урахуванням додаткових угод №1 та №2,
було внесено зміни до даного договору
щодо строку повернення допомоги - до
31.12.2013р.

Окрім того, з матеріалів справи
місцевим господарським судом було
встановлено, що за договором від 02.04.2009
р. № 02/04-03з ТОВ "Волари Експорт"
перерахувало на рахунок відповідача
03.04.2009 р. 2 500 000 грн, а останній повернув
24.06.2010 р. - 459 085,34 грн, а 25.06.2010 р. - 1 213 464,73
грн., що стверджується наявними у
справі платіжними дорученнями,
довідками банку, у зв'язку з чим, суд
вказав на те, що заборгованість
відповідача по договору від 02.04.2009 р. №
02/04-03з становить 827 449,93 грн.

При вирішенні спірних правовідносин,
судом першої інстанції було враховано
відповідні положення Господарського
та Цивільного кодексів України.

З урахуванням того факту, що за умовами
договору від 02.04.2009 р. відповідач мав
повернути фінансову допомогу до 31.12.2013
р., чого здійснено останнім не було, суд
першої інстанції дійшов висновку про
правомірність заявленої позивачем
вимоги про стягнення з відповідача 827
449,93 грн. боргу з неповернутої позики за
договором від 02.04.2009 р.

В частині позовних вимог щодо
стягнення з відповідача штрафу, 3 %
річних та інфляційних втрат за період з
01.01.2014 р. по 25.06.2014 р., то суд першої
інстанції з урахуванням положень ст.. 230
ГК України, ст.. ст..546, 548, 549, 550 610, 611, 612, 627,
628, 629 ЦК України та умов п. 5.2. Договору
від 02.04.2009 р. № 02/04-03з, яким встановлено,
що у випадку прострочення
Позичальником строку повернення
допомоги, останній сплачує Позикодавцю
штраф у розмірі 20% від розміру допомоги,
передбаченому п.1.1., дійшов висновку про
наявність визначених законом підстав
для задоволення позовних вимог в цій
частині.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, Публічне
акціонерне товариство "Браїлівське"
звернулось з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, відповідно до
якої просить рішення господарського
суду Вінницької області від 07.08.14 р. у
справі №902/952/14 скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення
господарського суду є незаконним та
таким, що прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник вказує наступне.

У постанові ВСУ від 10.07.2007 р. № 26/347-06-6531
наведено правову позицію, за якої суд
на підставі визначення договору
факторингу у ЦКУ дійшов висновку, що
такий договір направлений на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передання в її
розпорядження певної суми грошових
коштів. Тобто наявність надання
фактором послуги. Така послуга
надається за плату, розмір якої
визначається договором. При цьому
грошова вимога, яка передається
клієнтом фактору, не може бути платою
за надану останнім фінансової послуги.
Тож якщо за договором за певну
винагороду передається право вимоги
грошового боргу, то такий договір є
договором факторингу, за яким фактором
може бути лише банк або фінансова
установа, а також фізична особа-
підприємець, що має право відповідно до
закону здійснювати факторингові
операції. Фактором може бути банк або
фінансова установа, а також фізична
особа-підприємець, яка відповідно до
закону має право здійснювати
факторингові операції (лист
Держфінпослуг від 13.10.2003 р. № 347/07/1-3/1).

Також скаржник посилається на
положення п. 3 ст. 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» від 01.06.2000 р.
№ 1775-ІІІ, відповідно до якого
діяльність з надання фінансових послуг
підлягає ліцензуванню в порядку,
передбаченому законом, що регулює
відносини у цій галузі, а факторинг
належить до фінансових послуг.

Окрім того, як зазначає скаржник,
відповідно до п. 10.3 договору про
надання безвідсоткової фінансової
допомоги № 02/04-03 від 02.04.2009 року,
відступлення права вимоги або
переведення боргу за цим Договором
однією із сторін до третіх осіб
допускається виключно за умови
письмового погодження цього із іншою
стороною. При цьому, скаржник наголошує
на тому, що згоди не надавав, тому
укладання даної угоди призвело до
порушення умов договору та законних
інтересів відповідача.

Поряд з тим, апелянт зауважує, що
виконання позивачем свого обов'язку за
даними Договорами перед відповідачем-1,
у зв'язку з укладеним договором
факторингу, буде порушенням чинного
законодавства, що впливає на права,
обов'язки та інтереси позивача. Тому
позивач має право на звернення до суду
для визнання договору факторингу
недійсним.

Скаржник також наголошує на тому, що
сума договору факторингу є суттєвою та
складає 156 497 140 гривень 49 копійок (п. 3.1.
Договору факторингу). При цьому доказів
підтвердження повноважень
представників юридичних осіб на
укладення вказаного договору
факторингу надано не було.

В обґрунтування своїх доводів,
скаржник зазначає, що обов'язок
боржника сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних не виникає у випадку
повернення коштів особі, яка
відмовилася від прийняття зобов'язання
за договором, повернення сум авансу та
завдатку, повернення коштів у разі
припинення зобов'язання (у тому числі
шляхом розірвання договору) за згодою
сторін або визнання його недійсним,
відшкодування збитків та шкоди,
повернення безпідставно отриманих
коштів, оскільки відповідні дії
вчиняються сторонами не на виконання
взятих на себе грошових зобов'язань, а з
інших підстав.

З огляду на викладені вище аргументи на
підтвердження своєї правової позиції,
відповідач вважає, що судом першої
інстанції було задоволено позов за
відсутності на те визначених законом
підстав, у зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції слід скасувати.

Від позивача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредитні-Ініціативи"
надійшов відзив на апеляційну скаргу
відповідача, відповідно до якого
просить оскаржуване рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а в
задоволенні апеляційної скарги -
відмовити.

На спростування доводів, викладених в
апеляційній скарзі, вказує наступне.

Позивач у встановленому законом
порядку зареєстрований як фінансова
установа, що підтверджується
Свідоцтвом про реєстрацію фінансової
установи від 15.09.2011 року серія ФК № 214.
Згідно з Додатком до названого
Свідоцтва, факторинг є одним із видів
фінансових послуг, які ТОВ «Кредитні
ініціативи» має право здійснювати без
отримання ліцензій та/або дозволів
відповідно до законодавства.

Процесуальний опонент скаржника
вказує на положення ст. 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», відповідно до якої
ліцензуванню підлягає надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів.

Також посилається на п. 1 Змін до
Ліцензійних умов провадження
діяльності з надання фінансових
кредитів, затверджених Розпорядженням
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 27.03.2008
року № 417, згідно з яким залучені кошти -
це кошти, прямо або опосередковано
отримані на зворотній основі від
фізичних осіб та/або юридичних осіб,
отримані залишки фінансових активів,
які виникли в результаті здійснення
звичайної господарської діяльності в
інтересах цих осіб. До залучених коштів
не належать кошти, отримані у вигляді
внесків до капіталу кредитної
установи, в тому числі субординований
капітал, отримані від кредитних
установ за кредитними договорами, а
також кошти, отримані з місцевих та
державних бюджетів фінансовими
установами - юридичними особами
публічного права.

З огляду на наведене, позивач зауважує,
що ТОВ «Кредитні ініціативи» має право
здійснювати факторингові операції без
отримання спеціального дозволу або
ліцензії.

Також, позивач вказав на те, що Договір
про надання безвідсоткової фінансової
допомоги № 02/04-03 від 02.04.2009 року дійсно
містить застереження про відступлення
права вимоги за умови наявності згоди
іншої із сторін, проте, таке обмеження
не впливає на дійсність договору
факторингу в силу ч. 1 ст. 1080 ЦК України,
відповідно до якої договір факторингу
є дійсним незалежно від наявності
домовленості між клієнтом та боржником
про заборону відступлення права
грошової вимоги або його обмеження.

На спростування доводів скаржника в
частині незастосування процедури
досудового врегулювання спору, позивач
звертає увагу на те, що рішенням
Конституційного Суду України від 09
липня 2002 року, по справі № 1-2/2002
встановлено, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

20 жовтня 2014 року в судовому засіданні
Рівненського апеляційного
господарського суду представник
скаржника підтримав доводи, наведені в
апеляційній скарзі, стверджує, що судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення було порушено
норми матеріального та процесуального
права. З огляду на вказане, вважає, що
рішення господарського суду
Вінницької області від 07.08.14 р. у справі
№902/952/14 слід скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі.

Представник позивача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кредитні
ініціативи" в судовому засіданні
заявив, що з доводами апелянта не
погоджується, вважає їх
безпідставними, а оскаржуване рішення
таким, що відповідає встановленим
обставинам справи та нормам закону. З
огляду на зазначене, просить суд
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги.

Крім того, в судовому засіданні
представником Публічного акціонерного
товариства "Браїлівське" заявлено
клопотання про зупинення провадження у
справі № 902/952/14. Мотивуючи свою заяву,
скаржник як підставу для зупинення
провадження вказує той факт, що 15.10.2014р.
господарським судом м. Києва у справі №
910/17276/14 за позовом ТОВ "Тіньки" до
ТОВ"Волари Експорт" та ТОВ "Кредитні
Ініціативи" про визнання недійсним
договору факторингу № 1 від 03.06.2014р.
позовні вимоги позивача задоволено.
Також скаржник посилається на те, що в
аналогічних судових справах за позовом
ТОВ "Кредитні Ініціативи" до ТОВ
"Агрофірма Землянки" про стягнення
боргу та штрафних санкцій по договору
факторингу № 1 від 03.06.2014р.
господарським судом Полтавської
області зупинені провадження до
вирішення по суті пов'язаної справи №
911/3601/14, що розглядається господарським
судом Київської області за позовом ТОВ
"Агрофірма Землянки" до ТОВ "Волари
експорт" та ТОВ "Кредитні ініціативи"
про визнання недійсним договору
факторингу № 1 від 03.06.2014р.

Представник позивача - ТОВ "Кредитні
ініціативи" в судовому засіданні
заперечив щодо заявленого скаржником
клопотання про зупинення провадження у
даній справі. В обгрунтування своєї
правової позиції, позивач вказує на те,
що обставини щодо правомірності
договору факторингу повинні бути
встановлені господарським судом саме в
межах справи №902/952/14, оскільки цим
договором обумовлюється право вимоги
позивача. Окрім того, відповідач не є
стороною оспорюваного ним договору
факторингу, що є підставою для відмови
у задоволенні позову. Також пояснив, що
вказане рішення стосується визнання
недійсним договору факторингу в
частині права вимоги до інших
юридичних осіб. При цьому, позивач
наголошує на тому, що в наявності
відсутнє рішення господарського суду
м. Києва від 15.10.2014р. у справі №910/17276/14 за
позовом ТОВ "Тіньки" до ТОВ"Волари
Експорт" та ТОВ "Кредитні Ініціативи"
про визнання недійсним договору
факторингу № 1 від 03.06.2014р., яким позов
задоволено.

За наведених вище підстав, позивач
вважає, що підстави для зупинення
провадження у справі № 902/952/14 у порядку
ст. 79 ГПК України відсутні, а тому в
задоволенні клопотання про зупинення
провадження у справі слід відмовити.

Представник третьої особи - Товариства
з обмеженою відповідальністю "Волари
Експорт" в судове засідання не з'явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК
України про межі та строки перегляду
справ в апеляційній інстанції, той
факт, що всі учасники судового процесу
були належним чином та своєчасно
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, про що свідчать
поштові повідомлення, направлені
останнім (а.с. 156-157), а також те, що явка
представників сторін та третьої особи
в судове засідання обов'язковою не
визнавалася, колегія суддів визнала за
можливе здійснювати розгляд
апеляційної скарги за відсутності
представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що в задоволенні
апеляційної скарги слід відмовити, а
оскаржуване рішення залишити без змін,
виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та як підтверджується
матеріалами справи, 02.04.2009 р. між ТОВ
"Волари Експорт" (Позикодавець) та СВАТ
"Браїлівське" (Позичальник) було
укладено договір про надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі № 02/04-03з (а.с. 28-29).

За умовами п.1.1 вказаного вище Договору
Позикодавець надає безвідсоткову
фінансову допомогу на зворотній основі
Позичальнику в розмірі 2 500 000 грн. з
метою поповнення обігових коштів, а
Позичальник приймає ці кошти,
користується ними та повертає їх
відповідно до умов та у строки,
передбачені цим Договором без сплати
відсотків за користування нею.

У пунктах 2.1, 3.1 Договору сторони
погодили строк надання Допомоги -
протягом 5 робочих днів та строк її
повернення - до 31.12.2009 р.

18.12.2009 р. сторони уклали додаткову угоду
№ 1, якою внесли зміни щодо строку
повернення допомоги - до 31.12.2011 р. (а.с.30).

29.12.2011 р. сторони (зі сторони
позичальника Публічне акціонерне
товариство "Браїлівське") уклали
додаткову угоду № 2, якою внесли зміни
щодо строку повернення допомоги - до
31.12.2013 р. (а.с.31).

Із матеріалів справи слідує, що за
договором від 02.04.2009 р. № 02/04-03з ТОВ
"Волари Експорт" перерахувало на
рахунок відповідача 03.04.2009 р. 2 500 000 грн,
а останній повернув 24.06.2010 р. - 459 085,34 грн,
а 25.06.2010 р. - 1 213 464,73 грн.

З наявної в матеріалах справи копії
акта звірки взаєморозрахунків станом
на 01.03.2014р. між ТОВ «Волари Експорт» і
ПАТ «Браїлівське» за договором № 02/04-03з
від 02.04.2009 р. вбачається, що
заборгованість відповідача на користь
ТОВ «Волари Експорт» становить 827 449,93
грн. (а.с. 32).

На виконання умов Договору, ТОВ «Волари
Експорт» перерахувало на рахунок
відповідача фінансову допомогу згідно
з договором № 02/04-03з від 02.04.2009 р. в
розмірі 2 500 000 грн., що стверджується
наявною в матеріалах справи копією
платіжного доручення № 89 від 03.04.2009р.
(а.с. 34).

В свою чергу позичальник виконав свої
договірні зобов'язання частково,
повернувши позикодавцю грошові кошти в
розмірі 1 213 464, 73 грн. згідно
платіжного доручення № 1522 від 25.06.2010р.
та 459 085, 34 грн. згідно платіжного
доручення №1507 від 25.06.2010р. (а.с.35-36).

Згідно з балансовою довідкою від 03.06.2014
р. 20/01 станом на 03.06.2014р. заборгованість
ПАТ «Браїлівське» за договором № 02/04-03з
від 02.04.2009 р. становить 827 449,93 грн. (а.с. 37).

Також, матеріалами справи
стверджується той факт, що в подальшому
- 03.06.2014 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Волари Експорт"
(Клієнт) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кредитні ініціативи"
(Фактор) було укладено договір
факторингу №01, відповідно до п.2.1 якого
Фактор в порядку та на умовах
визначених цим Договором
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження Клієнта за плату, а
Клієнт зобов'язується відступити
Факторові свої права грошової вимоги
до Боржників за основними договорами в
розмірі та на умовах передбачених цим
Договором (а.с.10-17).

За умовами п. 2.2. Договору опис,
характеристика, обсяг та розмір Прав
вимоги до Боржників за основними
договорами, що відступаються
відповідно до умов цього договору
зазначені в Додатку № 1 до цього
Договору.

Пунктом 2.3 Договору сторони погодили,
що права вимоги вважаються
відступленими Фактору в день
підписання цього Договору. Після
переходу Прав вимоги до Фактора
останній стає кредитором по відношенню
до Боржників та набуває відповідні
права вимоги.

У відповідності до п. 4.1.4 Договору
Фактор має право вступати у якості
процесуального
правонаступника/сторони у виконавчому
провадженні у будь-який судовий
процес/виконавче провадження щодо
боржника (-ів), здійснювати всі
необхідні дії для визнання Фактора як
нового кредитора та процесуального
правонаступника Клієнта в договірних
відносинах/існуючих
судових/виконавчих провадженнях між
Клієнтом, Боржником (-ами), що
стосуються відступлених Прав вимог за
Основним (-и) договором (-ами).

В матеріалах справи міститься Додаток
№ 1 до Договору, підписаний сторонами,
згідно якого, з поміж іншого, Фактору
відступлені права вимоги за договором
про надання безвідсоткової фінансової
допомоги на зворотній основі № 02/04-03з
від 02.04.2009 р., а саме: право вимоги
фінансової допомоги в сумі 827 449,93 грн;
право вимоги сплати неустойки (пені,
штрафів) у випадку невиконання
Боржником зобов'язань за Основним
Договором; інші права грошовї вимоги,
строк платежу за якими настав (наявна
вимога), а також права вимоги, які
виникнуть в майбутньому (майбутня
вимога) на підставі Основного Договору;
інші будь-які Права вимоги до Боржника
за Основним Договором, що існують на
момент укладення цього Договору та/або
виникнуть в майбутньому відповідно до
умов Основного Договору (а.с.18-22).

Сторонами підписано акт
прийому-передачі оригіналів
документів (а.с.23-24).

Листом від 10.06.2014 р. № 31/01 ТОВ "Волари
Експорт" повідомило ПАТ «Браїлівське»
про укладення 03.06.2014 р. договору
факторингу № 01 з ТОВ "Кредитні
ініціативи", згідно якого відступлено
зобов'язання ПАТ «Браїлівське» за
договором про надання безвідсоткової
фінансової допомоги на зворотній
основі № 02/04-03 з від 02.04.2009р. (а.с.25-27).

Аналізуючи встановлені обставини у
даній справі та переглядаючи спірні
правовідносини на предмет наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції приймає до уваги наступні
положення діючого законодавства.

За приписами ч. 2 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також з дій осіб, що не передбачені
актами цивільного законодавства, але
за аналогією породжують цивільні права
і обов'язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, є зокрема, договори та інші
правочини.

Положеннями ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України закріплено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Як свідчать встановлені обставини у
даній справі, між первісним кредитором
ТОВ"Волари Експорт" та відповідачем
виникли договірні правовідносини на
підставі укладення договору про
надання безвідсоткової фінансової
допомоги на зворотній основі № 02/04-03з
від 02.04.2009р.

За приписами ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Нормою ч.1 ст. 530 ЦК України визначено,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами Договору від 02.04.2009 р. з
врахуванням додаткових угод до нього
(п.3.1) відповідачу - позичальнику
встановлено строк повернення
фінансової допомоги до 31.12.2013 р.

Згідно з п. 4.2.3. Договору від 02.04.2009 р.
позичальник зобов'язаний повернути
фінансову допомогу у розмірі та у
строки, передбачені п. 1.1. та п. 3.1. цього
Договору.

Як було встановлено вище, позикодавець
на виконання умов договору перерахував
на рахунок відповідача 2 500 000 грн.
Натомість, позичальник (відповідач) не
виконав своїх договірних зобов'язань в
повному обсязі, здійснивши часткове
повернення грошових коштів 24.06.2010 р. - на
суму 459 085,34 грн., а 25.06.2010 р. - на суму 1 213
464,73 грн., що стверджується платіжним
дорученням № 1522 від 25.06.2010р. та
платіжним дорученням №1507 від 25.06.2010р.
(а.с.35-36).

Відповідно до п. 5.2. Договору від 02.04.2009
р. у випадку прострочення
позичальником строку повернення
допомоги у розмірі, передбаченому п. 1.1.
цього Договору, останній сплачує
Позикодавцю штраф у розмірі 20 % від
розміру допомоги, передбаченому п. 1.1.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, які кореспондуються з
положеннями ст. 193 Господарського
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
визначено, що у разі порушення
зобов'язання, настають наслідки,
передбачені договором або законом.

Отже, наявними в матеріалах справи
доказами повною мірою підтверджується
факт неналежного виконання
відповідачем договірних зобов'язань за
договором про надання безвідсоткової
фінансової допомоги на зворотній
основі № 02/04-03з від 02.04.2009р. шляхом
здійснення часткового повернення
грошових коштів, у зв'язку з чим в
останнього виникла заборгованість, яка
становить 827 449,93 грн.

На момент розгляду справи в судах
першої та апеляцйної інстанцій
позичальником (скаржником) не було
надано жодних належних доказів на
підтвердження факту погашення
заборгованості у вказаній вище сумі.

В силу дії п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

За нормами, визначеними, ст.ст. 513, 514 ЦК
України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові. До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом (ч.1 ст. 516 ЦК України).

Матеріалами справи також
підтверджується той факт, що між
первісним кредитором та позивачем було
укладено договір факторингу № 01 від
03.06.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу
України господарський договір за
загальними правилами викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.

Поняття договору факторингу визначено
у ч. 1 ст. 1077 ЦК України, відповідно до
якої за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату, а клієнт
відступає, або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

За наведеним визначенням договору
факторингу цей договір спрямований на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передачі в її
розпорядження певної суми грошових
коштів. Зазначена послуга за договором
факторингу надається фактором клієнту
за плату, розмір якої визначається
договором. При цьому сама грошова
вимога, передана клієнтом фактору, не
може розглядатись як плата за надану
останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
10.07.2007 року у справі № 26/347-06-6531.

За приписами ст. 1078 ЦК України,
предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога). Майбутня
вимога вважається переданою фактору з
дня виникнення права вимоги до
боржника. Якщо передання права
грошової вимоги обумовлене певною
подією, воно вважається переданим з
моменту настання цієї події. У цих
випадках додаткове оформлення
відступлення права грошової вимоги не
вимагається.

За умовами ч. 1 ст. 1079 ЦК України
сторонами у договорі факторингу є
фактор і клієнт. Згідно з ч. 3 ст. 1079 ЦК
України фактором може бути банк або
інша фінансова установа, яка
відповідно до закону має право
здійснювати факторингові операції.

Загальні правові засади у сфері
надання фінансових послуг, здійснення
регулятивних та наглядових функцій за
діяльністю з надання фінансових послуг
встановлено Законом України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 якого фінансова
установа - юридична особа, яка
відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг та яка
внесена до відповідного реєстру у
порядку, встановленому законом. До
фінансових установ належать банки,
кредитні спілки, ломбарди, лізингові
компанії, довірчі товариства, страхові
компанії, установи накопичувального
пенсійного забезпечення, інвестиційні
фонди і компанії та інші юридичні
особи, пов'язані з наданням фінансових
послуг.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" фінансовою послугою
є операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальності вартості
фінансових активів. Статтею 4 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" до фінансових
послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Фінансові послуги, вказані в Законі
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", надаються
фінансовими установами на ринку
фінансових послуг. До ринків
фінансових послуг належать професійні
послуги на ринках банківських послуг,
страхових послуг, інвестиційних
послуг, операцій з цінними паперами та
інших видах ринків, що забезпечують
обіг фінансових активів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 9
Закону України "Про ліцензування
певних видів господарської діяльності"
від 01.06.2000 року № 1775-ІІІ надання
фінансових послуг підлягає
ліцензуванню, а статтею 34 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" визначено види
діяльності, на які Держфінпослуг може
надавати фінансовим установам
ліцензії.

Як вбачається з витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців станом на
03.07.2014 р., основним видом економічної
діяльності ТОВ «Кредитні ініціативи» є
фінансовий лізинг (а.с. 61).

Згідно з п. 2.1. Статуту ТОВ «Кредитні
ініціативи» (нова редакція),
затвердженого протоколом № 10 від 09.08.2011
р. загальних зборів учасників,
Товариство є юридичною особою з дня
його державної реєстрації і здійснює
господарську діяльність з метою
отримання прибутку згідно з Цивільним
кодексом України, Законом України «Про
господарські товариства», іншими
законодавчими актами та цим Статутом
(а.с. 44-54).

Відповідно до п. 3.1. Статуту метою
створення Товариства є здійснення
господарської діяльності, спрямованої
на одержання прибутку, а також
задоволення соціально-економічних
інтересів учасників товариства та його
трудового колективу.

Предметом діяльності товариства є ,
зокрема, факторинг (п.п. 3.2.1. Статуту).

Надання фінансових послуг ТОВ
«Кредитні ініціативи» є виключним
видом діяльності товариства (п. 3.4.
Статуту).

Товариство набуває статусу фінансової
установи після внесення інформації про
ТОВ «Кредитні ініціативи» до
Державного реєстру фінансових установ
(п. 3.5. Статуту).

До матеріалів справи долучено копію
Свідоцтва про реєстрацію фінансової
установи - ТОВ "Кредитні ініціативи" від
15.09.2011р. серія ФК № 214 (а.с. 118, 150).

Згідно з додатком до Свідоцтва про
реєстрацію фінансової установи - ТОВ
"Кредитні ініціативи" від 15.09.2011р. серія
ФК № 214, копія якого долучена до
матеріалів справи, факторинг є одним із
видів фінансових послуг, які ТОВ
"Кредитні ініціативи" має право
здійснювати без отримання ліцензії
та/або дозволів відповідно до
законодавства (а.с. 119, 151).

З урахуванням наведених вище положень
діючого законодавства, наявних в
матеріалах справи доказів та положень
Статуту ТОВ «Кредитні ініціативи»,
судова колегія констатує той факт, що
ТОВ «Кредитні ініціативи», яке
виступає фактором у даній справі, є
фінансовою установою, до сфери
діяльності якої належить надання таких
фінансових послуг як факторинг.

Таким чином, договір факторингу було
укладено у встановленому законом
порядку та між уповноваженими на те
юридичними особами.

З огляду на вказане, спростовуються
твердження скаржника в тій частині, що
договір факторингу було укладено з
порушенням вимог діючого
законодавства.

Також, варто відзначити, що за
приписами 1 ст. 1082 ЦК України, боржник
зобов'язаний здійснити платіж
факторові за умови, що він одержав від
клієнта або фактора письмове
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові і в цьому
повідомленні визначена грошова вимога,
яка підлягає виконанню, а також
названий фактор, якому має бути
здійснений платіж.

Як підтверджується матеріалами справи,
на виконання вказаної норми закону,
клієнтом за договором факторингу було
направлено на адресу боржника
повідомлення про відступлення права
вимоги за договором про надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі №02/04-03 з від 02.04.2009р.
(а.с. 25-27).

За умовами укладеного договору
факторингу (п. 4 Додатку до договору
факторингу від 03.06.2014 р.) до позивача
перейшло, зокрема, право вимоги за
договором про надання безвідсоткової
фінансової допомоги на зворотній
основі № 02/04-03 з від 02.04.2009р., укладеним
між Клієнтом та Боржником, а саме,
зокрема, повернення фінансової
допомоги в сумі 827 449, 93 грн. (а.с. 18-19).

З урахуванням того факту, що за
довоговором про надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі відповідач не виконав
своїх зобов'язань в повному обсязі, а
право вимоги за вказаним договором
було відступлено позивачу на підставі
укладення договору факторингу, що є
чинним, то відповідно позивачем цілком
правомірно пред'явлено вимогу до
відповідача про повернення суми позики
за договором № 02/04-03 з від 02.04.2009р. в сумі
827 449, 93 грн.

За наведеного вище, колегія суддів суду
апеляційної інстанції погоджується із
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог в частині
стягнення заборгованості в сумі 827 449, 93
грн.

В частині з'ясування правових підстав
щодо задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача штрафу - 165 489
грн. 98 коп., 11 969 грн. 69 коп. - 3 % річних та 86
570 грн. 70 коп. -інфляційних втрат за
період з 01.01.2014 р. по 25.06.2014 р., суд
апеляційної інстанції виходить з
наступного.

У додатках №1 від 18.12.2009р. та № 2 від
29.12.2011р. до договору № 02/04-03 з від 02.04.2009р.
визначено строк повернення фінансової
допомоги, а саме - до 31.12.2013 р.

Як підтверджується матеріалами справи,
відповідач не виконав зобов'язання у
встановлений строк.

За умовами п. 5.1. Договору № 02/04-03 з від
02.04.2009р. у випадку невиконання або
неналежного виконання будь-якою
стороною умов цього Договору винна
сторона несе відповідальність у
порядку , передбаченому чинним
законодавством.

Відповідно до п. 5.2. Договору від 02.04.2009
р. у випадку прострочення
позичальником строку повернення
допомоги у розмірі, передбаченому п. 1.1.
цього Договору, останній сплачує
Позикодавцю штраф у розмірі 20 % від
розміру допомоги, передбаченому п. 1.1.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок (ч. 1 ст. 253 ЦК
України).

З урахуванням встановленого факту
невиконання в повному обсязі
договірних зобов'язань боржником,
положень ст. ст. 546, 549, 550, 625 ЦК України та
ст. 230 ГК України, а також умов Договору
№ 02/04-03 з від 02.04.2009 р., зокрема,
визначених розділом 5, на підставі
проведеної перевірки розрахунків
позивача щодо нарахування штрафу, 3 %
річних та інфляційних втрат, судова
колегія дійшла висновку про наявність
правовіих підстав для задоволення
позовних вимог в цій частині.

Приймаючи до уваги наведені вище
положення діючого законодавства, умови
договорів про надання безвідсоткової
фінансової допомоги на зворотній
основі та факторингу, а також
встановлений факт неповернення
відповідачем в повному обсязі суми
фінансової допомоги, наявні в
матеріалах справи докази щодо
належного виконання первісним
кредитором договірних зобов'язань,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог в повному обсязі, як таким, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами та не суперечить
вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об`єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано жодних
належних та допустимих доказів у
розумінні ст. ст.. 32, 33, 34 ГПК України на
підтвердження своєї правової позиції,
викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія
зазначає, що доводи скаржника,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують встановлених обставин
справи, не підтверджуються наявними в
матеріалах справи доказами та
суперечать положенням чинного
законодавства, а тому не приймаються
судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, судовою колегією не встановлено
порушень або неправильного
застосування норм процесуального чи
матеріального права судом першої
інстанції, які можуть бути підставою
для скасування оскаржуваного рішення в
порядку статті 104 ГПК України.

Вирішуючи питання про наявність
правових підстав для задоволення
клопотання скаржника- Публічного
акціонерного товариства "Браїлівське"
від 20.10.2014р. про зупинення провадження у
справі № 902/952/14, колегія суддів
виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом, а також у разі звернення
господарського суду із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави.

В абзацах 2, 3 п. 3.16. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'яснено, що
відповідно до частини першої статті 79
ГПК господарський суд зупиняє
провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядалися іншим судом.
При цьому пов'язаною з даною справою є
така інша справа, у якій інший суд
встановлює обставини, що впливають чи
можуть вплинути на подання і оцінку
доказів у даній справі; в тому числі
йдеться про факти, які мають
преюдиціальне значення (частини друга -
четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи
слід розуміти неможливість для даного
господарського суду самостійно
встановити обставини, які
встановлюються іншим судом в іншій
справі, - у зв'язку з непідвідомчістю
або непідсудністю іншої справи даному
господарському суду, одночасністю
розгляду двох пов'язаних між собою
справ різними судами або з інших
причин.

Як вбачаєтьчя зі змісту поданої
скаржником заяви та з урахуванням
наданих в судовому засіданні 20.10.2014 р.
представником скаржника пояснень,
скаржник як підставу для зупинення
провадження у даній справі наводить
той факт, що 15.10.2014р. господарським
судом м. Києва у справі № 910/17276/14 за
позовом ТОВ "Тіньки" до ТОВ"Волари
Експорт" та ТОВ "Кредитні Ініціативи"
про визнання недійсним договору
факторингу № 1 від 03.06.2014р. позовні
вимоги позивача задоволено. Також
скаржник посилається на те, що в
аналогічних судових справах за позовом
ТОВ "Кредитні Ініціативи" до ТОВ
"Агрофірма Землянки" про стягнення
боргу та штрафних санкцій по договору
факторингу № 1 від 03.06.2014р.
господарським судом Полтавської
області зупинені провадження до
вирішення по суті пов'язаної справи №
911/3601/14, що розглядається господарським
судом Київської області за позовом ТОВ
"Агрофірма Землянки" до ТОВ "Волари
експорт" та ТОВ "Кредитні ініціативи"
про визнання недійсним договору
факторингу № 1 від 03.06.2014 р.

При цьому скаржник не надав суду
апеляційної інстанції жодних належних
доказів на підтвердження факту
прийняття господарським судом м. Києва
рішення від 15.10.2014р. у справі №910/17276/14 за
позовом ТОВ "Тіньки" до ТОВ"Волари
Експорт" та ТОВ "Кредитні Ініціативи"
про визнання недійсним договору
факторингу № 1 від 03.06.2014р.

В той же час, колегія суддів суду
апеляційної інстанції зважає на те, що
заявлення вимоги про визнання
недійсним договору факторингу № 1 від
03.06.2014р. у справі №910/17276/14 не є
безумовним підтвердженням того факту,
що вказаний договір оспорюється саме в
частині відступлення права вимоги за
договором про надання безвідсоткової
фінансової допомоги на зворотній
основі № 02/04-03 з від 02.04.2009р.

Окрім того, долучені до заяви копії
ухвал господарського суду Полтавської
області від 30.09.2014р. у справах № 917/1390/14
та № 917/1399/14 за позовом ТОВ "Кредитні
ініціативи" до ТОВ Агрофірма "Землянки",
за участю третьої особи - ТОВ "Волари
Експорт" про стягнення коштів, якими
зупинено провадження у справах до
вирішення іншої пов'язаної справи №
911/3601/14, що розглядається господарським
судом Київської області за позовом ТОВ
"Агрофірма Землянки" до ТОВ "Волари
експорт" та ТОВ "Кредитні ініціативи"
про визнання недійсним договору
факторингу № 1 від 03.06.2014 р., також не
приймаються колегією суддів до уваги
як підстава для зупинення провадження
у справі. Адже, суб'єктний склад у
справах № 917/1390/14 та № 917/1399/14 не є
тотожним суб'єктному складу учасників
судового процесу, які приймають участь
у розгляді справи судом апеляційної
інстанції №902/952/14. Окрім того,
предметом спору у справі № 911/3601/14 є
вимога про визнання недійсним договору
факторингу № 01 від 03.06.2014р. При цьому,
незрозумілим є, в якій частині вказаний
договір визнається недійсним, чи
стосується це відступлення права
вимоги за договором про надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі № 02/04-03 з від 02.04.2009р.

З урахуванням наведених вище приписів
процесуального закону, колегія суддів
вважає за необхідне відзначити, що для
вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарський суд
у кожному конкретному випадку з'ясовує
як пов'язана справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом, а також те,
чим обумовлюється неможливість
розгляду справи.

З матеріалів справи убачається, що
предметом судового розгляду у даній
справі є вимога Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кредитні-Ініціативи"
до Публічного акціонерного товариства
"Браїлівське" про стягнення 1 091 480 грн 30
коп. заборгованості за договором
№02/04-03з від 02.04.2009р.

Між тим, розгляд господарським судом м.
Києва справи №910/17276/14 за позовом ТОВ
"Тіньки" до ТОВ "Волари Експорт" та ТОВ
"Кредитні Ініціативи" про визнання
недійсним договору факторингу № 1 від
03.06.2014р. не тягне за собою неможливість
розгляду даного спору у справі №
902/952/14, оскільки вказане не є свідченням
того, що вказаний договір визнається
недійсним в частині відступлення права
вимоги за договором про надання
безвідсоткової фінансової допомоги на
зворотній основі № 02/04-03 з від 02.04.2009р.
Вказане не перешкоджає суду, при
здійсненні перегляду рішення у справі,
самостійно надати оцінку наявним в
матеріалах справи доказам та дослідити
дійсні правовідносини, які склались
між сторонами.

Таким чином, з'ясувавши, що підстави для
зупинення провадження у справі у
порядку ч.1 ст. 79 ГПК України відсутні,
колегія суддів апеляційної інстанції
розцінює дії скаржника, виражені у
заявленні клопотання про зупинення
провадження у даній справі, як такі, що
спрямовані на умисне затягування
судового процесу. Вказане свідчить про
зловживання скаржником своїми
процесуальними правами, оскільки
зазначені дії скаржника порушують
права інших учасників судового процесу
в частині права на рогляд справи
упродовж розумного строку, що не
узгоджується із вимогами ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950р.

За наведених вище підстав, колегія
суддів відмовляє Публічному
акціонерному товариству "Браїлівське"
у задоволенні клопотання про зупинення
провадження у справі № 902/952/14 від
20.10.2014р.

Враховуючи вищевикладене, рішення
господарського суду Вінницької
області від 31.07.2014 р. у справі №902/952/14
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Браїлівське" - без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 07.08.2014 р. у
справі №902/952/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Браїлівське"-
без задоволення.

2. Справу №902/952/14 надіслати
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Гулова А.Г.

Суддя
Маціщук А.В.