КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2014 р. справа№
18/213-10/7-12/17

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі:
Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача
- ОСОБА_2

відповідача - Олешко А.М.;

третьої
особи - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Суб`єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2

на рішення Господарського суду
Київської області від 24.05.2013 р.

у справі № 18/213-10/7-12/17 (суддя - Горбасенко
П.В.)

за позовом Суб`єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2

до Відкритого акціонерного товариства
«Броварський шиноремонтний завод»

третя особа Приватний нотаріус
Броварського міського нотаріального
округу ОСОБА_5

про визнання договору дійсним та
визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2010 року Суб`єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся
з позовом до Відкритого акціонерного
товариства «Броварський шиноремонтний
завод» (далі - відповідач) про визнання
дійсним договору від 15.05.2003 р.
купівлі-продажу приміщення складу для
легкових автопокришок інв. № 1568,
загальною площею 1146,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
визнання права власності на
вищезазначене майно.

Рішенням Господарського суду
Київської області у справі № 18/213-10 від
17.01.2011 р. позов задоволено повністю,
визнано дійсним договір від 15.05.2003 р.
купівлі-продажу приміщення складу для
легкових автопокришок інв. № 1568,
загальною площею 1146,6 м.кв., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
визнано за Суб`єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою ОСОБА_2
право власності на вищезазначене
майно.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду у справі № 18/213-10
від 06.04.2011 р. було призначено судову
документознавчу експертизу.

За наслідками проведеної експертизи до
Київського апеляційного
господарського суду надійшов Висновок
експерта № 19/15-13 від 20.06.2011 р. та
Висновок експерта № 267 від 11.10.2011 р.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду у справі № 18/213-10
від 07.12.2011 р. апеляційну скаргу ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод»
залишено без задоволення, а рішення
Господарського суду Київської області
від 17.01.2011 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 07.02.2012 р. касаційну скаргу
ВАТ «Броварський шиноремонтний завод»
було задоволено, постанову Київського
апеляційного господарського суду від
07.12.2011 р. та рішення Господарського суду
Київської області від 17.01.2011 р. у справі
№ 18/213-10 скасовано, справу направлено на
новий розгляд до Господарського суду
Київської області.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 22.03.2012 р. у справі № 18/213-10/7-12
було залучено третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача, Приватного
нотаріуса Броварського міського
нотаріального округу ОСОБА_5.

Рішенням Господарського суду
Київської області у справі № 18/213-10/7-12
від 20.09.2012 р. у задоволені позову
відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 28.11.2012 р. у
справі № 18/213-10/7-12 рішення
Господарського суду Київської області
від 20.09.2012 р. залишено без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду
України від 12.03.2013 р. у справі № 18/213-10/7-12
касаційну скаргу Суб`єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 задоволено частково,
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 28.11.2012 р. та
рішення Господарського суду Київської
області від 20.09.2012 р. скасовано, справу
направлено на новий розгляд до
Господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду
Київської області у справі № 18/213-10/7-12/17
від 24.05.2013 р. у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням
Господарського суду Київської області
24.05.2013 р., Суб`єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати оскаржуване рішення суду та
прийняти нове рішення про задоволення
позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції порушено норми
матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
позивач зазначає, що спірний договір
було укладено за попередньою
домовленістю сторін. Зокрема, позивач,
виявивши намір придбати у відповідача
склад для легкових автопокришок, інв. №
1568 загальною площею 1146,6 кв.м., звернувся
з відповідною заявою. Вказану заяву
позивача було розглянуто 25.04.2003 р. на
засіданні правління ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод» та прийнято
рішення продати Приватному підприємцю
ОСОБА_2 вищезазначене приміщення, у
зв'язку з чим ухвалено укласти
відповідний договір купівлі-продажу.
За наслідками прийняття
вищезазначеного рішення засідання
правління відповідача Приватним
підприємцем ОСОБА_2 було придбано у ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» за
договором купівлі-продажу від 15.05.2003 р.
приміщення складу для легкових
автопокришок. Під час укладання
договору сторони виявили намір
посвідчити його нотаріально, у зв'язку
з чим, звернулись до приватного
нотаріуса Броварського міського
округу ОСОБА_5 з усіма необхідними
документами для належного оформлення
договору, крім витягу з єдиного реєстру
нерухомого майна, оскільки через
створення єдиного реєстру прав на
нерухоме майно, в день укладення
договору Бюро технічної
інвентаризації м. Бровари Київської
області такі витяги не надавались. У
зв'язку з відсутністю витягу з єдиного
реєстру нотаріус відмовився
посвідчувати договір купівлі-продажу в
день його укладення. Враховуючи, що
сторонами було досягнуто домовленості
з усіх істотних умов договору та
волевиявлення сторін, зокрема,
погоджувального рішення засідання
правління ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод», договір
купівлі-продажу було укладено в
простій письмовій формі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 07.07.2014 р.
порушено апеляційне провадження у
справі № 18/213-10/7-12/17, а розгляд справи
призначено на 22.07.2014 р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.07.2014 р. було
продовжено строк розгляду спору на
п'ятнадцять днів. Крім того, в судовому
засіданні було оголошено перерву до
11.09.2014 р.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 11.09.2014 р.,
враховуючи перебування судді
Андрієнка В.В. на лікарняному,
визначено наступну колегію суддів:
головуючий суддя - Буравльов С.І., судді
- Шевченко Е.О., Шапран В.В.

У судовому засіданні 11.09.2014 р. було
оголошено перерву до 25.09.2014 р.

Розпорядженням заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014 р., у
зв'язку з участю судді Шевченка Е.О. у
ХІІ позачерговому з'їзді суддів
України, визначено наступну колегію
суддів: головуючий суддя - Буравльов
С.І., судді - Андрієнко В.В., Шапран В.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 25.09.2014 р. було
відкладено розгляд справи до 09.10.2014 р.

В засідання суду, призначене на 09.10.2014
р., представник третьої особи повторно
не з`явився, хоча був належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
скарги, що підтверджується зворотним
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин
відсутності зазначеного представника
суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного
представника не перешкоджає розгляду
скарги. Подальше відкладення призведе
до затягування та порушення строків
розгляду скарги, а тому постанова
приймається за наявними в справі
матеріалами, яких достатньо для
повного та об'єктивного розгляду.
Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Відповідно до Витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно, виданого
08.10.2003 р. Броварським бюро технічної
інвентаризації № 1669344, цегляна будівля
приміщення складу для легкових
автопокришок, інв. № 1568, загальною
площею 1146,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1,
належала ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод».

Підставою набуття права власності ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» на
вказане приміщення був наказ
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Київській
області від 21.02.1995 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник
посилається на те, що 15.05.2003 р. між ним та
ВАТ «Броварський шиноремонтний завод»
було укладено договір купівлі-продажу
приміщення складу для легкових
автопокришок інв. № 1568, загальною
площею 1146,6 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

На підтвердження своїх вимог останній
надав:

- витяг з протоколу № 7 засідання
правління ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод» від 25.04.2003 р.;

- договір купівлі-продажу від 15.05.2003 р.;

- акт приймання-передачі об'єкту
купівлі-продажу від 05.11.2003 р.;

- видаткові накладні на відпуск складу
для легкових автопокришок (19.05.2003р. № 19,
від 03.06.2003р. № 27, від 06.11.2003р. № 30),

- квитанції до прибуткових касових
ордерів № 103 від 19.05.2003 р., № 186 від 03.06.2003
р., № 377 від 05.11.2003 р.;

- податкову накладну № 448 від 05.12.2003 р.;

- накладну № 31 від 05.12.2003 р.;

- акт звірки розрахунків станом на
05.11.2003 р.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи. Постанова
касаційної інстанції не може містити
вказівок про достовірність чи
недостовірність того чи іншого доказу,
про переваги одних доказів над іншими,
про те, яка норма матеріального права
повинна бути застосована і яке рішення
має бути прийнято за результатами
нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення судів попередніх
інстанцій, Вищий господарський суд
України у постанові від 07.02.2012 р.
зазначив, що в порушенням вимог закону,
вирішуючи спір, господарським судом як
першої, так і апеляційної інстанції не
були перевірені певні обставини,
зокрема:

- не досліджено питання стосовно того,
чи мав право голова правління ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод»
укладати від імені товариства спірний
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, не з'ясоване питання щодо оплати
приміщення за спірним договором;

- не було звернуто уваги на
бухгалтерські документи щодо наданих
позивачем квитанцій по прибуткових
касових ордерах на сплату майна за
спірним договором купівлі-продажу від
15.05.2003 р., не було з'ясоване питання щодо
належності підпису на документах, що
стосуються укладення договору
купівлі-продажу від імені голови
правління відповідача;

- не було з'ясовано чи додержано
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення спірного
договору купівлі-продажу, а також не
досліджено питання стосовно того, чи
було погоджено у встановленому
порядку, згідно зі статутом
відповідача укладання спірного
договору купівлі-продажу нерухомого
майна головою правління ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» із
спостережною радою;

- не було з'ясовано в якій редакції: від
1963 р., чи від 2004 р. слід застосовувати
норми Цивільного кодексу України до
спірних правовідносин між
відповідачем та позивачем.

Врахувавши вказівки касаційної
інстанції під час нового розгляду
справи, колегією було встановлено
наступне.

Згідно з п. 1 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України цей кодекс набрав
чинності з 01.01.2004 р.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України цей
кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Як передбачено ч. 1 ст. 58 Конституції
України, закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного
положення Конституції України
міститься в Рішенні Конституційного
Суду України від 09.02.1999 р. № 1-рп/99,
відповідно до п. 2 якого дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

У даній справі таким фактом є укладення
спірного договору купівлі-продажу між
позивачем та відповідачем.

Аналогічна правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
07.11.2012 р. у справі № 6-118цс12.

Оскільки спірні правовідносини, щодо
укладення договору від 15.05.2003 р.
купівлі-продажу приміщення складу для
легкових автопокришок інв. № 1568,
загальною площею 1146,6 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
виникли у 2003 р., колегія дійшла висновку
про застосування до них положень ЦК
УРСР у редакції від 18.07.1963 р.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства, у тому числі щодо форми,
змісту, повноважень осіб, які діяли від
імені сторін, оцінюється судом згідно з
вимогами законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Так, згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми зумовлювало
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 р. при розгляді спору про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
суд зобов'язаний з'ясувати, чи підлягає
правочин обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

Таким чином, оскільки предметом
спірного договору купівлі-продажу від
15.05.2003 р. є нежитлове приміщення складу
легкових автопокришок, норми ЦК УРСР не
передбачали обов'язкового
нотаріального посвідчення для даного
виду договорів.

Стосовно доводів скаржника про те, що
при укладенні договору купівлі-продажу
від 15.05.2003 р. сторони виявили намір
посвідчити його нотаріально, але у
зв'язку з відсутністю витягу з Реєстру
прав власності на нерухоме майно через
створення у Броварському бюро
технічної інвентаризації вказаного
електронного реєстру на день
посвідчення договору, приватний
нотаріус ОСОБА_5 відмовилась від
посвідчення договору колегія зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України
«Про нотаріат» на вимогу особи, якій
відмовлено у вчиненні нотаріальної
дії, нотаріус або посадова особа, яка
вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані
викласти причини відмови в письмовій
формі і роз'яснити порядок її
оскарження. Про відмову у вчиненні
нотаріальної дії нотаріус протягом
трьох робочих днів виносить відповідну
постанову.

Встановлено, що у матеріалах відсутня
постанова нотаріусу про відмову у
вчиненні даної нотаріальної дії з
мотивів відсутності витягу з реєстру
прав власності на нерухоме майно.

Згідно з п. 38 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 03.03.2004
р. № 20/5, чинної станом на 15.05.2003 р.,
договори про відчуження та заставу
(іпотеку) майна, що підлягає реєстрації,
посвідчуються за умови подання
документів, які підтверджують право
власності на майно, що відчужується або
заставляється, та в передбачених
законодавством випадках державну
реєстрацію прав на це майно. Такі
документи нотаріус приймає лише за
наявності відмітки (штампу) про
реєстрацію відповідних прав та витягу
з Реєстру прав власності на нерухоме
майно, що є невід'ємною частиною
правовстановлювального документа.

Як передбачено п. 63 вищевказаної
Інструкції, крім
правовстановлювального документа на
нерухоме майно (за винятком земельної
ділянки), якщо воно підлягає
реєстрації, нотаріус вимагає
документи, передбачені наказом
Міністерства юстиції України «Про
надання витягів з Реєстру прав
власності на нерухоме майно та
оформлення свідоцтв про право
власності на нерухоме майно на
спеціальних бланках» від 20.09.2002 р. № 84/5,
а в сільській місцевості, де
інвентаризація не проведена, - довідку
відповідного органу місцевого
самоврядування з викладенням
характеристики відчужуваного
нерухомого майна.

Згідно з п.п. 1, 6 наказу Міністерства
юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5 «Про
надання витягів з Реєстру прав
власності на нерухоме майно та
оформлення свідоцтв про право
власності на нерухоме майно на
спеціальних бланках», чинного станом
на момент укладення спірного
правочину, бюро технічної
інвентаризації, які з технологічних
або організаційних причин не були
підключені до 01.10.2002 р. до електронного
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, вправі були здійснювати видачу
довідок-характеристик, реєстраційних
посвідчень та оформлення свідоцтв про
право власності, не використовуючи
спеціальні бланки.

Отже, у сторін не було перешкод у
нотаріальному посвідченні договору
купівлі-продажу від 15.05.2003 р. незалежно
від підключення Броварського бюро
технічної інвентаризації до
електронного Реєстру прав власності на
нерухоме майно станом на 15.05.2003 р.

Також встановлено, що покупцем у
договорі купівлі-продажу від 15.05.2003 р.
виступав Приватний підприємець ОСОБА_2,
а не фізична особа ОСОБА_2, що
підтверджується печаткою приватного
підприємця, також в акті
приймання-передачі об'єкту
купівлі-продажу від 05.11.2003 р.
одержувачем об'єкту є Приватний
підприємець ОСОБА_2

Згідно з ч. 2 ст. 151 ЦК УРСР зобов'язання
виникають з договору або інших підстав,
зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР цивільні
права і обов'язки виникають: з угод,
передбачених законом, а також з угод
хоч і не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать; з
адміністративних актів; в результаті
відкриттів, винаходів,
раціоналізаторських пропозицій,
створення творів науки, літератури і
мистецтва, внаслідок заподіяння шкоди
іншій особі, а так само внаслідок
придбання або збереження майна за
рахунок коштів іншої особи без
достатніх підстав; внаслідок інших дій
громадян і організацій; внаслідок
подій, з якими закон пов'язує настання
цивільно-правових наслідків.

Таким чином, зобов'язання можуть
виникнути лише у тому випадку якщо
угода, з якої вони виникають, укладена
на підставі закону або йому не
суперечить.

Аналогічної позиції дотримується
Верховний Суд України у постанові від
28.01.2002 р. по справі № 5048-5.

Згідно зі ст. 29 ЦК УРСР юридична особа
набуває цивільних прав і бере на себе
цивільні обов'язки через свої органи,
що діють у межах прав, наданих їм за
законом або статутом (положенням).
Порядок призначення або обрання
органів юридичної особи визначається
їх статутом (положенням).

Відповідно до п. 8.1 статуту ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» (в
редакції, чинній станом на 15.05.2003р.)
органами управління товариства є:
загальні збори акціонерів; правління
товариства; ревізійна комісія;
спостережна рада.

Тобто голова правління не віднесений
до одноособового самостійного органу
управління ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод», а тому для
набуття товариством цивільних прав і
обов'язків він повинен був виносити
відповідні питання на розгляд
засідання правління, спостережної ради
чи загальних зборів акціонерів.

Аналогічної позиції дотримується
Верховний Суд України у постанові від
21.02.2006 р. у справі №97/9-2005.

В обґрунтування повноважень голови
правління ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод» ОСОБА_6 на
укладення договору купівлі-продажу від
15.05.2003 р. позивач надав витяг з
протоколу № 7 засідання правління ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» від
25.04.2003 р., відповідно до якого рішення
про задоволення заяви Приватного
підприємця ОСОБА_7 щодо придбання
приміщення складу було прийнято
правлінням ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод» у складі 5
чоловік: ОСОБА_6 (директор заводу),
членів правління - ОСОБА_8 (головний
бухгалтер), ОСОБА_9 (головний інженер),
ОСОБА_10 (заступника директора), ОСОБА_11
(бухгалтера).

Разом з тим, згідно з протоколом річних
загальних зборів акціонерів ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» від
19.04.2001 р. правління даного товариства
було сформовано у складі 11 чоловік:
ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_8, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20

Таким чином, рішення правління ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» від
25.04.2003 р., оформлене витягом з протоколу
№ 7 від 25.04.2003 р. є неправомірним,
оскільки згідно витягу з протоколу № 7
засідання правління ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод» від 25.04.2003 р.
рішення про відчуження складу для
легкових автопокришок було прийнято
неправомочним складом осіб, які не були
членами правління (ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11.), за відсутності кворуму на
засіданні правління.

Крім того, на вищевказаному витязі з
протоколу № 7 засідання правління ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» від
25.04.2003 р. згідно з висновком судової
технічної експертизи документів від
20.10.2011р. № 268/357, міститься підробний
відтиск печатки ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод», наведене
свідчить про те, що засідання правління
ВАТ «Броварський шиноремонтний завод»
25.04.2003 р. фактично не проводилось та
протокол не складався.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про
господарські товариства» до
компетенції загальних зборів
акціонерного товариства віднесено
затвердження договорів (угод),
укладених на суму, що перевищує вказану
в статуті товариства. Цією нормою
передбачено не укладення договорів, а
їх затвердження.

Згідно з п.п. 5.1, 8.5.3 Статуту ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод»
статутний фонд товариства становив 48
124,65 грн. До компетенції спостережної
ради товариства належало затвердження
договорів, укладених на суму, що
перевищує 1/3 статутного фонду ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод».

Встановлено, що спостережною радою та
загальними зборами акціонерів ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод» не
затверджувався наданий позивачем
договір купівлі-продажу від 15.05.2003 р.

Однак, сам лише факт незатвердження
договору після його підписання не може
бути підставою для визнання договору
недійсним, якщо господарським судом
буде з'ясовано, що установчими
документами акціонерного товариства
право органу цього товариства на
укладення договору не обмежено, тобто
такий орган підписав договір без
порушення наданих йому повноважень.

Згідно з висновком судової економічної
експертизи № 19/15-13 від 20.06.2011 р.,
загальна сума, зазначена у поданих
позивачем видаткових накладних на
відпуск складу для легкових
автопокришок інв. № 1568 (№ 19 19.05.2003 р., № 27
від 03.06.2003 р., № 30 від 06.11.2003 р.) не
відповідає сумі, що вказана у
податковій накладній № 448 від 05.12.2003 р.

Також судовим експертом було зроблено
висновок, що за даними бухгалтерського
обліку ВАТ «Броварський шиноремонтний
завод» внесення грошових коштів
приватним підприємцем ОСОБА_2
відповідно до квитанцій до прибуткових
касових ордерів № 103 від 19.05.2003 р. на
суму 325 000 грн, № 186 від 03.06.2003 р. на суму 94
000 грн, № 377 від 05.11.2003 р. на суму 80 000 грн
на користь ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод» документально не
підтверджується.

Відповідно до висновку судової
почеркознавчої експертизи № 267 від
11.10.2011 р. не виявилось можливим
встановити чи головою правління ВАТ
«Броварський шиноремонтний завод»
ОСОБА_6, чи іншою особою виконано підпис
від імені ОСОБА_6 в примірнику договору
купівлі-продажу від 15.05.2003 р.

Крім того, висновок спеціаліста
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Київській
області № 443 від 18.09.2012 р. підтверджує,
що підписи на документах, наданих
позивачем, виконані не ОСОБА_6, а іншою
особою.

Також постановою слідчого СВ
Броварського МВ ГУ МВС України у
Київській області Лукіянова М.Д. від
05.04.2011 р. було порушено кримінальну
справу за ч. 1 та ч. 3 ст. 358 КК України за
фактом підроблення документів -
квитанцій до прибуткових касових
ордерів № 103 від 19.05.2003 р. на суму 325 000
грн, № 186 від 03.06.2003 р. на суму 94 000 грн, №
377 від 05.11.2003 р. на суму 80 000 грн, акту
звірки розрахунків між Приватним
підприємцем ОСОБА_2 та ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод» від 05.12.2003 р., акту
приймання-передачі складу легкових
покришок від 05.12.2003 р., витягу з
протоколу № 7 від 25.04.2003 р. засідання
правління ВАТ «Броварський
шиноремонтний завод».

Враховуючи вищевикладене, колегія
погоджується з висновком місцевого
суду про відмову у задоволенні
позовної вимоги про визнання дійсним
договору від 15.05.2003 р. купівлі-продажу
приміщення складу для легкових
автопокришок інв. № 1568, загальною
площею 1146,6 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, який укладений між
ВАТ «Броварський шиноремонтний завод»
та Фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_2.

Стосовно вимоги скаржника про визнання
за Приватним підприємцем ОСОБА_2 права
власності на склад для легкових
автопокришок загальною площею 1146 кв.м.,
що становить 47/1000 частин комплексу,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, інв.
№ 1568, колегія зазначає наступне.

Враховуючи те, що позовна вимога про
визнання права власності за Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_2 на склад для легкових
автопокришок є похідною від вимоги про
визнання дійсним договору від 15.05.2003 р.
купівлі-продажу вказаного приміщення
складу та відмову у задоволенні
первісної позовної вимоги, місцевий
суд дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні позовної вимоги
про визнання за Суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою ОСОБА_2 права власності на склад
для легкових автопокришок загальною
площею 1146 кв.м., розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, інв. № 1568.

Стосовно заявленого відповідачем
клопотання про застосування строків
позовної давності, судова колегія
зазначає наступне.

Оскільки правила про позовну давність
мають застосовуватися лише тоді, коли
буде доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Так, відповідно до п. 2.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

За таких обставин суд першої інстанції
правомірно відмовив в позові з підстав
його необґрунтованості.

Крім цього, судом першої інстанції було
враховано всі вказівки касаційної
інстанції під час нового розгляду цієї
справи.

Доводи апеляційної скарги наведеного
не спростовують та відхиляються
колегією суддів.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку про те, що рішення
Господарського суду Київської області
від 24.05.2013 р. прийнято з повним та
всебічним дослідженням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Суб`єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
ГПК України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Суб`єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 залишити без задоволення,
рішення Господарського суду Київської
області від 24.05.2013 р. у справі №
18/213-10/7-12/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 18/213-10/7-12/17
повернути до Господарського Київської
області.

3. Копію постанови надіслати сторонам
та третій особі.

Головуючий суддя
С.І. Буравльов

Судді
В.В. Андрієнко

В.В. Шапран