КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р. Справа№
5011-20/18832-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши апеляційні скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керченська морська
верф "Фрегат" та Дочірнього
підприємства "Краншип"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 06.03.2013р. (повний текст
підписано - 11.03.2013р.)

у справі №5011-20/18832-2012 (суддя - Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керченська морська
верф "Фрегат"

до Верховної Ради Автономної
республіки Крим

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача:

1) Фонд майна Автономної
республіки Крим

2) Дочірнього підприємства
"Краншип"

3) Товариство з обмеженою
відповідальністю "Суднопластик"

4) Дочірнє підприємство
"Трансшип-Агент"

про визнання недійсним акта та
зобов'язання привести акт у
відповідність із законодавством

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керченська морська
верф "Фрегат" до Верховної Ради
Автономної Республіки Крим про
визнання частково недійсним акта та
зобов'язання привести акт у
відповідність із законодавством.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
внаслідок прийняття Закону України
"Про внесення змін до законів України з
питань приватизації щодо реалізації
положень Державної програми
приватизації" на 2012-2014 роки" від 13.01.12
цілісний майновий комплекс
Керченської судноремонтної бази
фактично став відноситись до об'єктів
приватизації групи "В", а відтак у
позивача, як у орендаря даного об'єкта,
в порядку ст. 17 Закону України "Про
приватизацію державного майна" виникло
право на утворення із державним
органом приватизації акціонерного
товариства на базі даного цілісного
майнового комплексу, яке порушується
внаслідок дії оскаржуваної постанови
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим у чинній редакції.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 06.03.2013р. у справі №5011-20/18832-2012 в
задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що позивачем не було
належним чином доведено належність
спірного цілісного майнового
комплексу Керченської судноремонтної
бази до об'єктів приватизації групи "В".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Керченська морська
верф "Фрегат" звернулося до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Господарського суду м. Києва
від 06.03.2013р. у справі №5011-20/18832-2012
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю.

На підставі апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Керченська морська
верф "Фрегат" на рішення Господарського
суду м. Києва від 06.03.2013р. у справі
№5011-20/18832-2012, Київським апеляційним
господарським судом, на підставі ст. 98
ГПК України, ухвалою від 04.07.2013р.
порушено апеляційне провадження.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Дочірнє підприємство "Краншип"
звернулося до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду м. Києва від
06.03.2013р. у справі №5011-20/18832-2012 скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги повністю.

На підставі апеляційної скарги
Дочірнього підприємства "Краншип" на
рішення Господарського суду м. Києва
від 06.03.2013р. у справі №5011-20/18832-2012,
Київським апеляційним господарським
судом, на підставі ст. 98 ГПК України,
ухвалою від 04.07.2013р. порушено
апеляційне провадження.

Через відділ документального
забезпечення апеляційного
господарського суду від третьої особи
3 надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи (№09-11/11252 від 16.07.2013р.);
від третьої особи 1 надійшли пояснення
на апеляційну скаргу (№09-11/11378 від
17.07.2013р.); від представника третьої
особи 2 (вх. №0927/171) надійшла телеграма
про відкладення розгляду справи.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2013р.
враховуючи перебування судді
Смірнової Л.Г. на лікарняному,
сформовано наступний склад колегії
суддів: головуючий суддя Тищенко О.В.,
судді Чорна Л.В., Іоннікова І.А.

В судове засідання 17.07.2013р.
представники третіх осіб 2, 3 не
з'явилися.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 17.07.2013р. розгляд
апеляційної скарги відкладено на
11.09.2013р.

Через відділ документального
забезпечення апеляційного
господарського суду від представника
позивача (вх. №09-11/14085) надійшло
клопотання про призначення судової
експертизи; клопотання про долучення
письмового доказу (вх. №09-11/14086);
клопотання про долучення додаткових
доказів (вх. №09-11/14084).

Представниками позивача, третіх осіб 1,
2, 4 в судовому засіданні подано
клопотання про продовження строку
розгляду апеляційної скарги, яке
колегією суддів задоволено.

В судове засідання 11.09.2013р.
представники відповідача та третьої
особи 3 не з'явилися. Про причини неявки
суд не повідомлено.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 11.09.2013р. розгляд
апеляційної скарги відкладено на
18.09.2013р.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
18.09.2013р., враховуючи перебування
головуючого судді Тищенко О.В. та судді
Чорної Л.В. у відпустці, сформовано
наступний склад колегії суддів:
головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді
Іоннікова І.А., Гончаров С.А.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 18.09.2013р. розгляд
апеляційної скарги відкладено на
13.11.2013р.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
13.11.2013р., враховуючи вихід головуючого
судді Тищенко О.В. із відпустки,
сформовано наступний склад колегії
суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В.,
судді Іоннікова І.А., Чорна Л.В.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 13.11.2013р. апеляційні
скарги прийняті до провадження у
наступному складі колегії суддів:
головуючий суддя - Тищенко О.В., судді -
Чорна Л.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.11.2013р.
призначено у справі №5011-20/18832-2012
комплексну будівельно-технічну та
товарознавчу експертизу, проведення
якої доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз, апеляційне провадження, на
підставі ст. 79 ГПК України, зупинено до
результатів проведення експертного
дослідження.

На адресу Київського апеляційного
господарського суду Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз повернуто матеріали справи
№5011-20/18832-2012 з супровідним листом, в
якому експертна установа повідомила,
що оскільки клопотання експерта не
задоволено, ухвала від 13.11.2013р.
залишається без виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ГПК України,
господарський суд поновлює
провадження у справі після усунення
обставин, що зумовили його зупинення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність поновлення апеляційного
провадження у справі №5011-20/18832-2012.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.07.2014
поновлено апеляційне провадження та
призначено до розгляду на 09.09.2014р.

В судове засідання 09.09.2014р.
представники учасників апеляційного
провадження не з'явилися. Про причини
неявки суд не повідомлено.

Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 09.09.2014р. розгляд
апеляційної скарги відкладено на
16.09.2014р.

Представники сторін та третьої особи в
судове засідання 16.09.2014 року не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
проведення судового засідання по
розгляду апеляційних скарг.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи
є достатніми для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційні скарги у відсутності
представників сторін та третіх осіб.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційних скарг,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку що
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийняте з вірним застосуванням норм
процесуального та матеріального права,
є законним і обґрунтованим з наступних
підстав.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2
Господарського процесуального кодексу
України звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це
юридична форма рішень цих органів,
тобто офіційний письмовий документ,
який породжує певні правові наслідки,
спрямований на регулювання тих чи
інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом розгляду являється позовна
вимога ТОВ Керченська морська верф
"Фрегат про визнання частково
недійсною з моменту набрання чинності
Законом України "Про внесення змін до
законів України з питань приватизації
щодо реалізації положень Державної
програми приватизації" на 2012-2014 роки"
від 13.01.12 постанови Верховної ради
Автономної Республіки Крим від 21.09.11№
495-6/11 в частині обрання для цілісного
майнового комплексу Керченської
судноплавної бази, переданого в
користування позивачу за договором
оренди, способу приватизації "конкурс".

Підставою позовних вимог є те, що на
думку позивача, внаслідок прийняття
Закону України "Про внесення змін до
законів України з питань приватизації
щодо реалізації положень Державної
програми приватизації" на 2012-2014 роки"
від 13.01.12 цілісний майновий комплекс
Керченської судноремонтної бази
фактично став відноситись до об'єктів
приватизації групи "В", а відтак у
позивача, як у орендаря даного об'єкта,
в порядку ст. 17 Закону України "Про
приватизацію державного майна" виникло
право на утворення із державним
органом приватизації акціонерного
товариства на базі даного цілісного
майнового комплексу, яке порушується
внаслідок дії оскаржуваної постанови
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим у чинній редакції.

Так, 19.04.11 між Фондом майна Автономної
Республіки Крим та ТОВ Керченська
морська верф "Фрегат" укладено договір
оренди цілісного майнового комплексу
Керченської судноремонтної бази
строком до 27.12.58.

Постановою Верховної Ради Автономної
Республіки Крим від 21.09.11 № 495-6/11 "Про
питання управління майном, що належить
Автономній Республіці Крим" цілісний
майновий комплекс Керченської
судноремонтної бази включено до
переліку об'єктів приватизації, які
приватизуються шляхом проведення
конкурсу.

Під час виникнення спірних
правовідносин, приватизація спірного
майна здійснювалась, у тому числі,
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного майна», Закону
України «Про Державну програму
приватизації», Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)».

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
приватизацію державного майна"
Приватизація державного майна (далі
-приватизація) -це відчуження майна, що
перебуває у державній власності, і
майна, що належить Автономній
Республіці Крим, на користь фізичних та
юридичних осіб, які можуть бути
покупцями відповідно до цього Закону, з
метою підвищення
соціально-економічної ефективності
виробництва та залучення коштів на
структурну перебудову економіки
України.

При цьому, в силу ст. 2 Закону України
"Про приватизацію державного майна"
одним з принципів приватизації є
застосування переважно конкурентних
способів приватизації.

Правовий механізм приватизації
цілісних майнових комплексів
невеликих державних підприємств
шляхом їх відчуження на користь одного
покупця одним актом купівлі-продажу
встановлює Закон України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" (далі
Закон).

До обєктів малої приватизації також
відноситься окреме індивідуально
визначене майно (ч. 1 ст. 2 Закону). При
цьому, порядок визначення переліку
обєктів, що підлягають приватизації,
регламентовано ст. 7 Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України
"Про приватизацію державного майна"
Державна програма приватизації
визначає цілі, пріоритети та умови
приватизації, розробляється Фондом
державного майна України і
затверджується Верховною Радою
України. Законом України від 18.05.2000 р.
затверджено Державну програму
приватизації на 2000 - 2002 роки, яка діє до
затвердження чергової Державної
програми приватизації. З норм Закону
України "Про приватизацію державного
майна" та Закону України "Про Державну
програму приватизації" вбачається, що
всі об'єкти приватизації поділяються
на групи, що передбачає різні способи
та порядок приватизації для об'єктів
різних груп.

За приписами п.5 Державної програми
приватизації на 2000-2002 роки з метою
раціонального та ефективного
застосування способів приватизації
відповідно до цієї програми
здійснюється класифікація об'єктів
приватизації за групами А, В, Г, Д, Е, Ж.

Зокрема, група А - це цілісні майнові
комплекси державних, орендних
підприємств та структурні підрозділи
підприємств, виділені у самостійні
підприємства, у тому числі у процесі
реструктуризації державних
підприємств із середньообліковою
чисельністю працюючих до 100 осіб
включно або понад 100 осіб, але вартість
основних фондів яких недостатня для
формування статутних капіталів
відкритих акціонерних товариств, а
також готелі, об'єкти
санаторно-курортних закладів та
будинки відпочинку, які перебувають на
самостійних балансах; окреме
індивідуально визначене майно (в тому
числі таке, яке не увійшло до статутних
капіталів ВАТ, будівлі, споруди та
нежилі приміщення, майно підприємств,
ліквідованих за рішенням
господарського суду, та майно
підприємств, що ліквідуються за
рішенням органу, уповноваженого
управляти державним майном); майно
підприємств, які не були продані як
цілісні майнові комплекси.

До групи В віднесено цілісні майнові
комплекси підприємств з
середньообліковою чисельністю
працюючих понад 100 осіб та вартість
основних фондів яких достатня для
формування статутних капіталів ВАТ;
акції ВАТ, випуск яких зареєстрований
або продаж акцій яких розпочався до
набрання чинності цією Програмою (крім
підприємств групи Г); акції ВАТ,
створених на базі підприємств
агропромислового комплексу, в разі,
якщо вартість основних фондів достатня
для формування статутного капіталу
ВАТ.

Тобто для правильного вирішення даного
спору необхідною умовою було
визначення належності спірного
об'єкту до заявленої позивачем
приватизаційної групи «В».

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як було вірно зазначено судом першої
інстанції, належних доказів на
підтвердження позиції позивача щодо
віднесення цілісного майнового
комплексу Керченської судноремонтної
бази до приватизаційної групи «В»
надано не було.

З метою достовірного з'ясування
обставини щодо можливості віднесення
спірного об'єкту нерухомого майну у
справі №5011-20/18832-2012 було призначено
комплексну будівельно-технічну та
товарознавчу експертизу, проведення
якої доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз, проте у зв'язку з не сплатою
коштів за її проведення, експертизу
проведено не було.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
обєктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК
України позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на встановлені факти та аналіз
наведеного чинного законодавства,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що позовні вимоги позивача є
безпідставними, необґрунтованими,
такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на вище зазначене, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду про
відсутність законних підстав для
задоволення позовних вимог.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційних скарг, відповідно до вимог
ст.49 Господарського процесуального
кодексу України, судовий збір за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на апелянтів.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. 99, 101, 103-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Керченська морська верф "Фрегат" та
Дочірнього підприємства "Краншип"
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду м. Києва від 06.03.2013
року по справі № 5011-20/18832-2012 залишити
без змін.

Матеріали справи № 5011-20/18832-2012повернути
до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко