м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/17361/14 16.10.14

За позовомДержавного підприємства
«Одеський обласний радіотелевізійний
передавальний центр»До
Національної телекомпанії
УкраїниПростягнення 114 980, 99 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача Коваленко Л.О. - за дов.

Від відповідача Дметруха М.О. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про стягнення з
останнього на свою користь
заборгованість за Договором №517-40 від
30.06.2010р. в розмірі 114 980, 99 грн.

16.09.2014р. Відповідач надав суду
заперечення на позовну заяву,
відповідно до яких просив суд
відмовити позивачу в задоволені
позовних вимог повністю.

17.09.2014р. представником
відповідача через відділ діловодства
суду подана заява про застосування
строків позовної давності по справі
№910/17361/14.

06.10.2014р. представник позивача
через відділ діловодства суду подав
клопотання про збільшення позовних
вимог, відповідно до яких позивач
просить суд стягнути з відповідача
суму боргу в розмірі 540 067, 19 грн., з яких
сума заборгованості - в розмірі 114
980, 99 грн. за Договором №517-40 від 30.06.2010р.

- в розмірі 425 086, 20 грн. за
Договором №7-26 від 23.06.2011р.

Судом розглянуто дане клопотання
Позивача та відмовлено в його
задоволенні, оскільки позивачем
заявлені нові позовні вимоги за іншим
договором, ніж є предметом розгляду по
справі №910/17361/14.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги і заперечення проти позову,
об'єктивно оцінивши в сукупності
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2010 року між Відповідачем
та Позивачем був укладений договір №
517-40 про надання телекомунікаційних
послуг з розповсюдження (трансляції)
програм Відповідача поза межами
державного замовлення (надалі -
Договір).

Відповідно до умов Договору, а
саме п. 3.2., вартість Послуг на строк дії
даного Договору становить 259 814, 78 грн.,
що відповідає вартості трансляції 473, 32
годин мовлення. Джерело фінансування
даного Договору є кошти спеціального
фонду Державного бюджету України, які
затвердженні кошторисом бюджету 2010
року Державним комітетом телебачення і
радіомовлення України у сумі 259 814, 78
грн., що відповідає 473, 32 годин мовлення.

Відповідно до п. 4.7 Договору
щомісячна оплата здійснюється на
підставі узгодженого сторонами акту
приймання-передачі наданих Послуг.

28.07.2014 р. Сторони уклали Додаткову
угоду № 2 до Договору, пунктом 1 цієї
угоди передбачено, що обсяг та вартість
Послуг поза межами державного
замовлення за Договором можуть
збільшуватись за умови достатніх
обсягів кошторисних призначень
орієнтовно до 912 235, 00 грн. Пунктом 2
додаткової угоди № 2 передбачено, що
взяття юридичних зобов'язань та їх
реєстрація здійснюються поетапно в
межах затверджених кошторисних
призначень.

Суду доведено, що вартість
зазначених Послуг була сплачена
Відповідачем Позивачу у повному
обсязі, що підтверджується платіжними
дорученнями № 94, 95, 96, 107, 121, 127, 149, 150, 170,
179.

Наданий Позивачем акт звірки,
підписаний Позивачем та Відповдачем
01.07.2012р. включає в себе також розрахунки
за договором №457-40 від 31.05.2010 р.

Між Відповідачем та Позивачем
30.06.2010 р. був укладений, крім спірного
Договору, договір № 457-40 про надання
телекомунікаційних послуг з
розповсюдження (трансляції) програм
Відповідача поза межами державного
замовлення. Строк надання Послуг за цим
договором з січня по березень 2010 року.

Матеріалами справи
підтверджується, що послуги за
договором №457-40 надані та оплачені на
суму 186 279, 95 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями № 71, 72, 73.

Послуги за договором від 30.06.2010 р.
№ 517-40 сплачені в сумі 793 325, 00 грн.

Таким чином, Акт звірки від
01.07.2012р., наданий Позивачем, підтверджує
відсутність заборгованості з боку
Відповідача за обома договорами.

Щодо Послуг, які Відповідач не
замовляв та не отримував в грудні 2010
року суд зазначає наступне

Згідно з умовами статті 14 Закону
України «Про телебачення і
радіомовлення», а також Статуту
Відповідача, затвердженого Постановою
КМУ від 04.06.2002 р. № 764 Відповідач є
державною телекомпанією, фінансування
якої здійснюється за рахунок
державного бюджету України.

Згідно з підпунктом 12 частини 1
статті 2 Бюджетного кодексу України:
«бюджетні установи - органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, а також організації,
створені ними у встановленому порядку,
що повністю утримуються за рахунок
відповідно державного бюджету чи
місцевого бюджету. Бюджетні установи є
неприбутковими».

Відповідно до Рішення Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва № 184/1505
від 01.06.2005 року, Відповідач є
неприбутковою організацією,
фінансування Відповідача повністю
здійснюється за рахунок Державного
бюджету України.

Отже, Відповідач не має права
укладати договори на трансляцію
телепрограм поза межами державного
замовлення на 2010 р. понад суму, що
передбачена кошторисом видатків
бюджету 2010 року Відповідача та
затверджені Держкомтелерадіо.

Відповідно до ст. 48 Бюджетного
кодексу України «Розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні
зобов'язання за спеціальним фондом
бюджету виключно в межах відповідних
фактичних надходжень спеціального
фонду бюджету (з дотриманням вимог
частини другої статті 57 цього
Кодексу)».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2
Бюджетного кодексу України: «бюджетне
асигнування - повноваження
розпорядника бюджетних коштів, надане
відповідно до бюджетного призначення,
на взяття бюджетного зобов'язання та
здійснення платежів, яке має кількісні,
часові та цільові обмеження».

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2
Бюджетного кодексу України: «бюджетне
зобов'язання - будь-яке здійснене
відповідно до бюджетного асигнування
розміщення замовлення, укладення
договору, придбання товару, послуги чи
здійснення інших аналогічних операцій
протягом бюджетного періоду, згідно з
якими необхідно здійснити платежі
протягом цього ж періоду або у
майбутньому».

Позивачем не надано жодного
доказу факту надання Позивачем
телекомунікаційних послуг поза межами
державного замовлення за грудень 2010
року.

Відповідно до п. 7.1. Договору,
Договір розповсюджує свою дію на
правовідносини, що виникли між
сторонамі з 01 березня 2010р. Сторони
продовжили дію договору до 31.12.2010 р.

Суду доведено, що разом з
Договором між Позивачем та
Відповідачем укладені державні
контракти № 624-17 від 28.07.2010 р. на
виконання державного замовлення на
розповсюдження (трансляцію)
телепрограм, вироблених для державних
потреб на 2010 рік.

Суд погоджується з твердженням
Відповідача, що відокремити із
загального ліцензійного часу проміжки
часу виходу в ефір програм, що не
замовляються державою, технічно
неможливо, відокремити хронометраж
телепередач щодобово чи щомісячно, які
розповсюджуються в межах державного
замовлення та поза його межами,
неможливо, оскільки затверджена сітка
мовлення та програмна концепція таких
показників не передбачає.

Крім того в Додатку № 1 до
Договору зазначений перелік технічних
засобів Позивача, задіяних для
розповсюдження (трансляції) програм
НТКУ.

Відповідно до ст. 1 Закону України
від 18.11.2003 № 1280-IV «Про телекомунікації»
телекомунікаційна мережа - комплекс
технічних засобів телекомунікацій та
споруд, призначених для маршрутизації,
комутації, передавання та/або
приймання знаків, сигналів, письмового
тексту, зображень та звуків або
повідомлень будь-якого роду по радіо,
проводових, оптичних чи інших
електромагнітних системах між
кінцевим обладнанням.

З урахуванням Додатку № 1 до
Договору, в якому зазначений перелік
технічних засобів Позивача, задіяних
для розповсюдження (трансляції)
програм НТКУ та беручи до уваги
можливість відключення будь-якого,
передача для проведення невідкладних
ремонтно-налагоджувальних робіт на
телевізійному обладнанні РТПС або для
проведення аварійно-відновлювальних
робіт, зменшення потужності
передавачів, а також оскільки в цей
період міг бути збій під час надання
телекомунікаційних послуг та інші
вищенаведені обставини, що могли
привести до збою надання таких послуг,
тому у Позивача відсутні належні та
допустимі докази щодо підтвердження
надання Позивачем телекомунікаційних
послуг поза межами державного
замовлення в грудні 2010 року.

Відповідно до Бюджетного кодексу
України, видатки державного бюджету
України можуть здійснюватися
відповідно до встановлених
розпорядником бюджетних коштів
бюджетних асигнувань на основі
затвердженого бюджетного розпису та
затвердженого розпорядникам бюджетних
коштів кошторису.

Кошторис, який є основним
плановим документом бюджетної
установи, надає повноваження щодо
отримання доходів і здійснення
видатків. Затвердження, а також
коригування протягом бюджетного року
кошторисів бюджетних установ
здійснюється розпорядниками бюджетних
коштів відповідно до затвердженого
бюджетного розпису Державного бюджету
України.

Розпорядники та одержувачі
бюджетних коштів державного і місцевих
бюджетів, які перебувають на
казначейському обслуговуванні,
здійснюють реєстрацію зобов'язань в
органах Державного казначейства
відповідно до вимог Порядку обліку
зобов'язань розпорядників коштів
бюджету в органах Державного
казначейства, затвердженого наказом
Державного казначейства України від
09.08.2004 № 136 (далі - Порядок).

Пунктом 2.1 Порядку передбачено, що
розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання в межах
бюджетних асигнувань, установлених
кошторисами. За спеціальним фондом
бюджету розпорядники бюджетних коштів
беруть бюджетні фінансові зобов'язання
виключно в межах відповідних фактичних
надходжень спеціапьного фонду бюджету.

Таким чином, судом, враховуючи
вимоги чинного законодавства України
встанволено, що головний розпорядник
бюджетних коштів Відповідача
затвердив кошторисом витрат на
трансляцію телепрограм поза межами
державного замовлення на 2010 р. на суму
910 170, 48 грн., яку сплачено Позивачу, що не
заперечується Позивачем.

Крім цього, виходячи зі змісту
позовної заяви Відповідач не вказав
точну дату виникнення заборгованості,
а лише вказав, що Відповідач повинен
був сплатити вартість начебто наданих
послуг у розмірі 114 980, 99 грн. в грудні 2010
року. Отже, датою виникнення боргу
відповідно до позовної заяви є грудень
2010 року.

Таким чином, прострочення
виконання зобов'язання за Договором, а
отже і строк позовної давності, починає
відлік з грудня 2010 року. Але, як
вбачається з матеріалів справи,
Позивач подав позовну заяву лише в
серпні 2014 року.

Отже, загальний строк позовної
давності у 3 роки, щодо вимоги про
оплату послуг за договором № 517-40 сплив
в грудні 2013 року.

Положенням статті 257 ЦК України
встановлено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Наслідки спливу позовної
давності передбачено ст. 267 Цивільного
кодексу України.

Згідно з ч. 3 та ч. 4 цієї статті
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 25 листа Вищого господарського
суду України від 07.04.2008 № 01-8/211
зазначено, що на відміну від
імперативного правила статті 75 ЦК УРСР,
яке передбачало обов'язковість
застосування позовної давності,
частина третя статті 267 ЦК України
передбачає можливість застосування
цього правового інституту лише за
заявою сторони.

Відповідач подав заяву від
16.09.2014р. за № 8-19/581 про застосування
строків позовної давності, в якій
просить застосувати строк позовної
давність до вимог Державного
підприємства «Одеський обласний
радіотелевізійний передавальний
центр» щодо стягнення з Національної
телекомпанії України заборгованості у
сумі 114 980,99грн. та відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Таким чином, Позивач, звернувшись
із позовною заявою до Господарського
суду м. Києва в серпні 2014 року пропустив
трьохрічний строк позовної давності,
що є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Згідно із ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
положень вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову.

Відповідно до ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В порушення ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України позивачем не доведено у спосіб
встановлений ст. 34 цього ж Кодексу
законних підстав для задоволення
позовних вимог. Доводи, викладені у
його позовній заяві спростовані
доданими до позову документами та
поясненнями Відповідачів, а тому суд не
знаходить підстав для задоволення
позову.

Витрати по оплаті судового збору
згідно ст. 49 ГПК України покладаються
на Позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального
кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 21.10.2014р.

Суддя
І.І. Борисенко