ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2014 р.
Справа № 914/3477/13

Господарський суд Львівської області у
складі судді Сухович Ю.О. при секретарі
судових засіданні Мак Л.Б., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Іскра", м.Львів

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервіс", м.Уфа,
Республіка Башкортостан Російська
Федерація

про стягнення 1 437 150,22 рос. рубл., що в
гривневому еквіваленті за офіційним
курсом НБУ, становить 354 588,07 грн.

За участю представників сторін:

від позивача Байова Х.Ю. - представник
(довіреність №06/01 від 03.01.2014р.);

від відповідача не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід судді не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходили. В
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Публічним
акціонерним товариством "Іскра" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" про
стягнення 1 437 150,22 рос. рубл., що в
гривневому еквіваленті за офіційним
курсом НБУ, становить 354 588,07 грн.

Хід розгляду справи викладено в
ухвалах суду.

Ухвалою суду від 26.11.2013р. відкладено
розгляд справи на 03.09.2014р. та зупинено
провадження у справі №914/3477/13 до
вказаної дати, у зв'язку із зверненням
до компетентного органу Росії з
судовим дорученням про надання
правової допомоги про вручення
відповідачу судових та позасудових
документів та повідомлення
відповідача про дату судового
засідання.

Ухвалою суду від 12.05.2014р. було поновлено
провадження у справі та призначено
розгляд справи на 04.06.2014р. у зв'язку з
тим, що супровідним листом від 23.04.2014р.
№1360-0-30-14/12.1-619-14 Міністерством юстиції
України було повернуто без виконання
доручення про вручення судових
документів у зв'язку з неможливістю
надання правової допомоги та
поверненням Міністерством юстиції
Російської Федерації пакету
документів господарського суду
Львівської області про вручення
документів і проведення окремих
процесуальних дій стосовно ТзОВ
"Сервіс", оскільки Російська Федерація
та Україна будучи учасниками Конвенції
про отримання за кордоном доказів по
цивільним або комерційним справам 1970
року, не провели взаємні процедури
визнання приєднання. Тому, до відносин
із надання правової допомоги між
Україною та Російською Федерацією не
можна застосовувати положення
Конвенції про отримання за кордоном
доказів по цивільним або комерційним
справам 1970 року.

Ухвалою суду від 04.06.2014р. провадження у
справі №914/3477/13 було зупинено, у зв'язку
із зверненням господарського суду
Львівської області із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави. Водночас, цією ж ухвалою суду
розгляд справи було відкладено на
03.09.2014р. о 14:20 год.

При повторному зупиненні провадження у
справі, суд врахував зауваження
Міністерства юстиції Російської
Федерації викладені у листі від 18.03.2014р.
№06-20884/14 та направив документи для
вручення відповідачу на підставі
Конвенції про правову допомогу і
правові відносини у цивільних,
сімейних і кримінальних справах від
22.01.1993р.

Станом на 01.09.2014р. на адресу суду не
надійшли докази вручення відповідачу
-Товариству з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" документів
згідно Конвенції про правову допомогу
і правові відносини у цивільних,
сімейних і кримінальних справах від
22.01.1993р.

Враховуючи те, що судом було визначено
дату судового засідання на 03.09.2014р.,
відтак, ухвалою суду від 01.09.2014р. було
поновлено провадження у справі та
призначено розгляд справи на 03.09.2014р.

17.09.2014р. на адресу господарського суду
Львівської області надійшов лист від
Міністерства юстиції Російської
Федерації (вих.№06-73496/14 від 21.08.2014р.;
вх.№39768/14 від 17.09.2014р.), яким було
повернуто без виконання доручення про
вручення судових документів у зв'язку з
неможливістю надання правової
допомоги та поверненням Міністерством
юстиції Російської Федерації пакету
документів господарського суду
Львівської області про вручення
документів і проведення окремих
процесуальних дій стосовно ТзОВ
"Сервіс", оскільки Російська Федерація
та Україна будучи учасниками Конвенції
про отримання за кордоном доказів по
цивільним або комерційним справам 1970
року, не провели взаємні процедури
визнання приєднання. Тому, до відносин
із надання правової допомоги між
Україною та Російською Федерацією не
можна застосовувати положення
Конвенції про отримання за кордоном
доказів по цивільним або комерційним
справам 1970 року. Крім того, як зазначено
в листі, вказаний пакет документів
поступив у Міністерство юстиції
Російської Федерації 14.08.2014р., що
виключає можливість виконати
доручення про вручення судових
документів.

Представник позивача, в судовому
засіданні, позовні вимоги підтримав
повністю, просив позов задоволити з
підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання
повторно не забезпечив.

Станом на день розгляду спору (02.10.2014р.)
відзив, докази, витребувані ухвалами
суду, заяви, клопотання від відповідача
на адресу суду не надходили.

Конвенцією про вручення за кордоном
судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах
(дата прийняття: 15.11.1965 р., дата
приєднання Україною: 19.10.2000р. (із
заявами та застереженнями), дата
набуття чинності для України: 01.12.2001 р.,
далі по тексту - Конвенція), учасниками
якої є Україна та Росія, передбачено
певний порядок вручення за кордоном
судових та позасудових документів у
цивільних або комерційних справах
через визначені Державою Учасницею
відповідні Центральні Органи з метою
доведення до відома їх одержувачів у
належний строк.

Слід зазначити, що у виклику
(повідомленні) про день судового
розгляду, який входить до пакету
документів по судовому дорученню, що
надсилалось в Російську Федерацію
було вказано, що у разі, якщо цей виклик
(повідомлення) не буде вручено
своєчасно, суд врахує це та розгляне
справу в день наступного судового
засідання, яке відбудеться 02.10.2014р. о 10
год. 00 хв.

Однак, Міністерство юстиції Російської
Федерації, отримавши пакет документів
14.08.2014р. не взяло до уваги вказану дату
(02.10.2014р.) наступного судового
засідання, про яку господарський суд
повідомляв відповідача, та посилаючись
на неможливість виконання судового
доручення у строк до 03.09.2014р. повернуло
судове доручення без виконання,
зазначивши, що готове надати допомогу в
надісланні судового доручення
компетентному російському суду в
рамках Конвенції про правову допомогу
і правові відносини у цивільних,
сімейних і кримінальних справах від
22.01.1993р.та Протоколу до неї 1997 року.

Повернення від Міністерства юстиції
Російської Федерації (лист вих.№06-20884/14
від 18.03.2014р. та лист вих.№06-73496/14 від
21.08.2014р.) пакету документів
господарського суду Львівської
області про вручення документів і
проведення окремих процесуальних дій
стосовно ТзОВ "Сервіс" (відповідач) без
виконання, не є перешкодою для розгляду
спору по суті, оскільки судом було
дотримано вимог Конвенції про правову
допомогу і правові відносини у
цивільних, сімейних і кримінальних
справах від 22.01.1993р.та Протоколу до неї
1997 року та Господарського
процесуального кодексу України.

Згідно правової позиції, наведеної в
абз.9 п. 10 чинного Роз'яснення президії
Вищого господарського суду України від
31.05.2002 р. N 04-5/608, у випадку, передбаченому
частиною другою статті 15 цієї
Конвенції, суд може прийняти рішення,
якщо з дати направлення документа
сплинув термін, який суддя визначив як
достатній для даної справи і який
становить щонайменше шість місяців.

Суд вважає за можливе розглянути
справу відповідно до ст.75 ГПК України
при відсутності представника
відповідача за наявними у ній
матеріалами, яких достатньо для
вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази та заслухавши пояснення
представника позивача, суд,-

встановив:

30.03.2011р. між Відкритим акціонерного
товариства "Іскра", повним
правонаступником всіх прав та
обов'язків якого є Публічне акціонерне
товариство "Іскра" (продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" (покупець)
було укладено контракт №ЕІ-08/03-11 (далі
по тексту - контракт), відповідно до
умов якого продавець продає, а покупець
купує товари за назвами в асортименті,
по цінах і в кількості, визначеними
специфікаціями, які з моменту їх
підписання сторонами являють собою
невід'ємну частину цього контракту.

Згідно п.2.1. контракту всі розрахунки і
ціни цього контракту викладені і
здійснюються в російських рублях.

Відповідно до п.2.2. контракту загальна
вартість товару по контракту складає
суму погоджених специфікацій і на
момент підписання контракту становить
50000000,00 (п'ятдесят мільйонів) російських
рублів. Вказана сума не може обмежувати
сторони при бажанні змінити її в
сторону збільшення чи зменшення.

Згідно п.3.3. контракту продавець
зобов'язаний передати покупцю разом з
товаром такі документи: інвойс,
товаротранспортна накладна (CMR),
сертифікат походження товару, копію
експортної митної декларації (по факсу
або електронній пошті).

На виконання даного контракту було
укладено ряд додатків до контракту
№ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р., а саме:
додаток №1 від 31.03.2011р.; додаток №2 від
17.05.2011р.; додаток №3 від 14.06.2011р.; додаток
№4 від 13.12.2012р.; №5 від 01.04.2013р.

Відповідно до додатку №3 до контракту
№ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р. сторони
домовились викласти п.4.2. даного
контракту в наступній редакції: оплату
за кожну відвантажену продавцем партію
товарів покупець здійснює шляхом
банківського переказу на рахунок
продавця, що зазначений у пункті 12
контракту протягом 14 календарних днів
від дати відвантаження товару або до
закінчення терміну дії контракту датою
відвантаження товару вважається дата
оформлення експортної декларації.
Датою платежу вважається дата списання
коштів з розрахункового рахунку
покупця.

Відповідно до додатку №5 до контракту
№ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р. сторони
домовились викласти п.10.4. даного
контракту в наступній редакції:
контракт діє з моменту його підписання
і до 31.12.2013р.

Позивач на виконання умов контракту та
на підставі узгоджених специфікацій:
№1 від 01.04.2011р.; №3 від 03.04.2011р.; №4 від
04.05.2011р.; №5 від 14.06.2011р.; №6 від 14.06.2011р.;
№9 від 14.09.2011р.; №10 від 21.09.2011р. поставив
відповідачу за період з 20.05.2011р. по
11.10.2011р. товар на загальну суму 5 319 813,74
рос. рублів (що в еквіваленті становить
1 312 557,46 грн.).

Проте, відповідач порушив свої
зобов'язання, оплату за поставлений
товар не здійснив.

06.02.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" (надалі -
первісний боржник) та Публічним
акціонерним товариством "Іскра" (надалі
- кредитор), а також Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Торгово-Сервісний Комплекс 2003" (надалі
- новий боржник) було укладено договір
про переведення боргу (надалі договір),
за умовами якого первісний боржник
передає новому боржнику свої
зобов'язання щодо розрахунків згідно
контракту №ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р., що був
укладений між первісним боржником та
кредитором.

Згідно п.1.2. договору переведення боргу
по контракту здійснюється за згодою
кредитора, яка виражається шляхом
підписання даного договору.

За умовами п.1.3. договору з моменту
підписання даного договору новий
боржник зобов'язаний протягом 6 (шести)
місяців здійснити оплату кредитору в
сумі 3 882 663,52 рос. рублів по контракту.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгово-Сервісний
Комплекс 2003" (новий боржник) свої
зобов'язання згідно договору про
переведення боргу від 06.02.2013р. виконало
повністю, сплатило ПАТ «Іскра» 3 882
663,52 рос. рублів за відповідача.

Пунктом 1.5 договору переведення боргу
від 06.02.2013р. передбачено, що
зобов"язання первісного боржника перед
кредитором, що випливають з контракту
№ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р., в частині не
переданій новому боржнику по договору
переводу боргу, виконуються первісним
боржником самостійно.

Відтак, позивач просить стягнути з
відповідача основний борг в сумі 1 437
150,22 рос. рубл., що в гривневому
еквіваленті за офіційним курсом НБУ,
згідно поданого позивачем розрахунку
позовних вимог складає 354 588,07 грн.

При прийнятті рішення суд виходить із
наступного:

Відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" є нерезидент
- юридична особа Республіки
Башкортостан Російської Федерації, що
знаходиться за адресою: 450001, Російська
Федерація Республіка Башкортостан,
м.Уфа, п-т Жовтня, 11.

Відповідно до ст.123 ГПК України
іноземні суб'єкти господарювання мають
такі самі процесуальні права і
обов'язки, що і суб'єкти господарювання
України, крім винятків, встановлених
законом або міжнародним договором,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України.

Стаття 19 Закону України „Про
міжнародні договори України" визначає,
що чинні міжнародні договори України,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства і
застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства. Якщо міжнародним
договором України, який набрав
чинності в установленому порядку,
встановлено інші правила, ніж ті, що
передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору.

Відповідно до ст.124 ГПК України
підсудність справ за участю іноземних
суб'єктів господарювання визначається
цим Кодексом, законом або міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України.

У п.8.1. контракту сторони погодили, що
усі спори, що виникають в процесі
виконання умов даного контракту,
повинні вирішуватись шляхом
переговорів між сторонами. Якщо
сторони не дійдуть до згоди протягом 30
діб то даний спір підлягає вирішенню в
Міжнародному комерційному
арбітражному суді країни позивача,
згідно з регламентом цього суду.

Одним із способів реалізації права
кожного будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних та
господарських правовідносин є
звернення до третейського суду (абзац
перший пункту 5 мотивувальної частини
Рішення Конституційного Суду України у
справі про виконання рішень
третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004).
Відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 Цивільного
процесуального кодексу України, стаття
12 Господарського процесуального
кодексу України, стаття 6 Закону
України "Про третейські суди").

Згідно з положеннями частини першої
статті 124 Конституції України
правосуддя в Україні здійснюється
виключно судами. Суд, здійснюючи
правосуддя, забезпечує захист
гарантованих Конституцією України та
законами України прав і свобод людини і
громадянина, прав і законних інтересів
юридичних осіб, інтересів суспільства
і держави (підпункт 4.1 пункту 4
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України у справі
про призначення судом більш м'якого
покарання від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Тому в
контексті статті 55 Конституції України
органи судової влади здійснюють
функцію захисту майнових і немайнових
прав та охоронюваних законом інтересів
фізичних або юридичних осіб у сфері
цивільних і господарських
правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у
сфері цивільних і господарських
правовідносин - це вид недержавної
юрисдикційної діяльності, яку
третейські суди здійснюють на підставі
законів України шляхом застосування,
зокрема, методів арбітрування.
Здійснення третейськими судами
функції захисту, передбаченої в абзаці
сьомому статті 2, статті 3 Закону
України "Про третейські суди", є
здійсненням ними не правосуддя, а
третейського розгляду спорів сторін у
цивільних і господарських
правовідносинах у межах права,
визначеного частиною п'ятою статті 55
Конституції України.

Зважаючи на положення ст.125 Конституції
України, третейські суди не віднесені
до системи судів загальної юрисдикції.

Отже, з аналізу положень Закону України
"Про третейські суди випливає, що
третейські суди є недержавними
незалежними органами захисту майнових
і немайнових прав та охоронюваних
законом інтересів фізичних та/або
юридичних осіб у сфері цивільних і
господарських правовідносин.

Згідно з частиною 1 ст.5 Закону України
"Про третейські суди" юридичні та/або
фізичні особи мають право передати на
розгляд третейського суду будь-який
спір, який виникає з цивільних чи
господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом. Спір
може бути переданий на розгляд
третейського суду за наявності між
сторонами третейської угоди, яка
відповідає вимогам цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10.01.2008р. у справі за конституційним
поданням 51 народного депутата України
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) положень
абзаців сьомого, одинадцятого статті 2,
статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII
"Третейське самоврядування" Закону
України "Про третейські суди" (справа
про завдання третейського суду)
визнано, що відповідно до чинного
законодавства підвідомчий суду
загальної юрисдикції спір у сфері
цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12
ГПК України, стаття 6 Закону України
"Про третейські суди"), оскільки,
гарантуючи право на судовий захист з
боку держави, Конституція України
водночас визнає право кожного
будь-якими не забороненими законом
засобами захистити свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань (частина п'ята статті 55
Конституції України). Це конституційне
право не може бути скасоване або
обмежене (частина друга статті 22,
стаття 64 Конституції України).

Крім того, згідно з роз'ясненнями,
викладеними в абзаці 5 частини другої
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року N 2 "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої інстанції"
договір сторін про передачу спору на
розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК
України) не є відмовою від права на
звернення до суду за захистом.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів" ніхто не
може бути позбавлений права на розгляд
його справи в суді, до підсудності
якого вона віднесена процесуальним
законом.

Право на звернення до суду і заборону
позбавлення права на розгляд справи в
суді, до підсудності якого вона
віднесена процесуальним законом,
встановлено ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів".

Отже, звернення за вирішенням спору до
третейського суду є правом особи, яка
самостійно на свій розсуд вибирає
способи захисту порушених або
оспорюваних інтересів. Наявність
третейської угоди не свідчить про
обов'язок особи у разі виникнення спору
звертатись за його вирішенням лише до
третейського суду, не тягне за собою
позбавлення права особи на звернення з
позовом до господарського суду та не
забороняє господарському суду
розглядати і вирішувати по суті такий
спір.

Таким чином, за наявності
третейської угоди суб'єкт
господарювання не втрачає право на
розгляд і вирішення спору саме
господарським судом.

Зважаючи на вищевикладене, позивач
правомірно подав позов до
господарського суду Львівської
області.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України,
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема є договори
та інші правочини. Згідно ст.174
Господарського кодексу України однією
з підстав виникнення господарського
зобов'язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. За умовами ст.629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, але при укладенні договору
сторони повинні керуватися вимогами
Цивільного кодексу України, іншими
актами цивільного законодавства.

Укладений між сторонами контракт
№ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р. за своєю правовою
природою є договором купівлі-продажу.

Згідно ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторонам
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За умовами ст.663 ЦК України продавець
зобов'язаний передати товар покупцеві
у строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
кодексу.

Факт виконання позивачем зобов'язань
по контракту на загальну суму 5 319 813,74
рос. рублів (що в еквіваленті становить
1 312 557,46 грн.), підтверджується наявними
в матеріалах справи розхідними
накладними за період з 20.05.2011р. по
11.10.2011р., міжнародними
товаротранспортними накладними (CMR) та
експортними митними деклараціями.

Відповідачу було виставлено
рахунки-фактури на підставі узгоджених
специфікацій: №1 від 01.04.2011р.; №3 від
03.04.2011р.; №4 від 04.05.2011р.; №5 від 14.06.2011р.;
№6 від 14.06.2011р.; №9 від 14.09.2011р.; №10 від
21.09.2011р. на загальну суму 5 319 813,74 рос.
рублів (що в еквіваленті становить 1 312
557,46 грн.).

Згідно ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами додатку №3 до контракту
№ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р. сторони
домовились викласти п.4.2. даного
контракту в наступній редакції: оплату
за кожну відвантажену продавцем партію
товарів покупець здійснює шляхом
банківського переказу на рахунок
продавця, що зазначений у пункті 12
контракту протягом 14 календарних днів
від дати відвантаження товару або до
закінчення терміну дії контракту,
датою відвантаження товару вважається
дата оформлення експортної декларації.
Датою платежу вважається дата списання
коштів з розрахункового рахунку
покупця.

Відповідач порушив свої зобов'язання,
оплату за поставлений товар не
здійснив.

Як вбачається з матеріалів справи,
06.02.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" (надалі -
первісний боржник) та Публічним
акціонерним товариством "Іскра" (надалі
- кредитор), а також Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Торгово-Сервісний Комплекс 2003" (надалі
- новий боржник) було укладено договір
про переведення боргу (надалі договір),
за умовами якого первісний боржник
передає новому боржнику свої
зобов'язання щодо розрахунків згідно
контракту №ЕІ-08/03-11 від 30.03.2011р., що був
укладений між первісним боржником та
кредитором.

Слід зазначити, що по договору переводу
боргу (п.1.3) новий боржник Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Торгово-Сервісний Комплекс 2003"
зобов"язувався оплатити за відповідача
борг частково, в сумі 3 882 663,52 рос. руб.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгово-Сервісний
Комплекс 2003" (новий боржник) свої
зобов'язання згідно договору про
переведення боргу від 06.02.2013р. виконало
повністю, сплатило ПАТ «Іскра» 3 882
663,52 рос. рублів за відповідача.

Пунктом 1.5 договору переведення боргу
передбачено, що зобов"язання
первісного боржника перед кредитором,
що випливають з контракту №ЕІ-08/03-11 від
30.03.2011р., в частині не переданій новому
боржнику по договору переводу боргу,
виконуються первісним боржником
самостійно.

Сума непереданого боргу згідно
договору про переведення боргу
становить 1 437 150,22 рос. рубл.
Відтак, позивач правомірно просить
стягнути з відповідача основний борг в
сумі 1 437 150,22 рос. рубл., що в гривневому
еквіваленті за офіційним курсом НБУ,
згідно поданого позивачем розрахунку
позовних вимог складає 354 588,07 грн.

Як вбачається із п.2.1. контракту всі
розрахунки і ціни цього контракту
викладені і здійснюються в російських
рублях.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.198 ГК України
грошові зобов'язання учасників
господарських відносин повинні бути
виражені і підлягають оплаті у гривнях.
Грошові зобов'язання можуть бути
виражені в іноземній валюті лише у
випадках, якщо суб'єкти господарювання
мають право проводити розрахунки між
собою в іноземній валюті відповідно до
законодавства. Виконання зобов'язань,
виражених в іноземній валюті,
здійснюється відповідно до закону.

Положенням ст.2 Закону України "Про
банки та банківську діяльність"
визначено, що кошти - це гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент.

Згідно вимог п.4 ст.55 ГПК України ціна
позову визначається у позовах про
стягнення іноземної валюти - в
іноземній валюті та у карбованцях
відповідно до офіційного курсу,
встановленого Національним банком
України на день подання позову.

У відповідності із ст.193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Аналогічно відповідно до
ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

За умовами ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання свого
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Суд враховуючи вищенаведені норми
Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України дійшов
висновку про те, що вимоги позивача про
стягнення основного боргу в сумі 1 437
150,22 рос. рубл., що в гривневому
еквіваленті за офіційним курсом НБУ,
згідно поданого позивачем розрахунку
позовних вимог, складає 354 588,07 грн., є
обгрунтованими та підлягають
задоволенню.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши представлені докази, суд
вважає позов обгрунтованим, який слід
задоволити повністю.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Сплата судового збору підтверджується
платіжним дорученням №61585 від 05.09.2013р. -
7 091,76 грн., який відповідно до ст.49 ГПК
України підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.19 Закону України „Про
міжнародні договори України", ст.ст.11,
192, 525, 526, 533, 612, 627-629, 655, 663 ЦК України,
ст.ст.174, 193, 198 ГК України, ст.ст. 43, 33, 34, 49,
55, 75, 82-85, 115, 116, 123, 124 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" (Російська
Федерація, 450001, Республіка
Башкортостан, м.Уфа, п-т Жовтня, 11; ) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Іскра" (79066, м.Львів, вул.Вулецька, 14; ) основний борг в сумі 1 437
150,22 рос. рубл. (еквівалент згідно
офіційного курсу НБУ 354 588,07 грн.) та 7 091,76
грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим
рішення в законної сили, в порядку
ст.116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст.85 ГПК України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93
ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення
та ухвали надсилаються сторонам,
прокурору, третім особам, які брали
участь в судовому процесі, але не були
присутні у судовому засіданні,
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення не пізніше трьох днів з
дня їх прийняття або за їх зверненням
вручаються їм під розписку
безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

виготовлено 08.10.2014р.

Суддя
Сухович Ю.О.