Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
тел. (0412) 48-16-20,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

від "16" жовтня 2014 р.
Справа № 906/1072/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Давидюка В.К. ,

за участю представників сторін:

від позивача: Синенко В. М. - дов. №1314 від
15.10.2014 р.;

від відповідача: не з'явився;

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лубенський молочний
завод"

до Приватного підприємства "Компанія
"Евентус"

про стягнення 4448,65 грн.

Позивачем пред'явлено позов про
стягнення з відповідача 4448,65грн.
заборгованості на підставі договору
№237 від 01.11.2012р.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав в повному обсязі з
підстав, викладених у позовній заяві. В
судове засідання надав додаткове
пояснення до позовної заяви від 01.10.2014р.
№1260 (фактично є заявою про зменшення
позовних вимог), в якому спросить
стягнути з відповідача 3948,65грн. (а.с.52-53).

Враховуючи передбачене ст.22 ГПК
України право позивача на зменшення
розміру позовних вимог, вказана заява
не суперечить вимогам чинного
законодавства України та не порушує
чиїх-небудь прав та охоронюваних
законом інтересів, приймається
господарським судом та ухвалюється
вважати заявленим до розгляду спір про
стягнення з відповідача 3948,65грн.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, ухвали господарського суду
від 07.08.2014р., 28.08.2014р. та 02.10.2014р.,
направлені на юридичну адресу
відповідача ( Житомирська область, с.
Слобода-Селець, вул.Свідерської,18),
повернуті поштовим відділення з
відміткою: "за закінченням терміну
зберігання" (а.с.27-29;37-39;47-49).

Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи викладене господарський
суд вважає, що вжив всі залежні від
нього заходи для повідомлення
відповідача належним чином про час і
місце розгляду судової справи і
забезпечення явки останнього в судове
засідання для реалізації ним права на
судовий захист своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01
січня 2012 року між ТОВ "Лубенський
молочний завод" (позивач, постачальник)
та ПП "Компанія "Ювентус" (відповідач,
дистриб'ютор) укладено
дистриб'юторський договір №237 (а.с.7-12),
за умовами якого постачальник
зобов'язався поставляти та передавати
у власність дистриб'ютору визначену
даним договором продукцію, а
дистриб'ютор зобов'язався приймати цю
продукцію та здійснювати її оплату (п.1.1
договору).

Пунктом 1.2 договору визначено, що
найменування, ціна та асортимент
продукції, що постачається
постачальником, визначається згідно
специфікації.

Кількість продукції та асортимент
конкретної партії, умови передачі при
кожній поставці вказується у
замовленні дистриб'ютора, узгодженому
сторонами у встановленому цим
договором порядку, та з зазначенням
ціни кожної одиниці та партії
продукції в цілому відображається в
товарній (товарно-транспортній)
накладній.

Відповідно до п.1.4 договору, ціна
договору визначається сумою грошових
коштів всіх товарних
(товарно-транспортних) накладних,
підписаних сторонами протягом терміну
дії договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що в період дії
договору №237 ТОВ "Лубенський молочний
завод" здійснив поставку продукції ПП
"Компанія "Ювентус" на загальну суму
133733,27грн., проте відповідач провів
оплату за отриманий товар лише на суму
129784,62грн.

Листом від 24.06.2014р. №12 відповідач
гарантував сплату заборгованості до
31.07.2014р. (а.с.13), однак відповідних оплат
не здійснив.

Внаслідок неналежного виконання
дистриб'ютором договірних зобов'язань
за останнім утворилась заборгованість
у розмірі 3948,65грн.

За вказаних обставин, позивач
звернувся до господарського суду
Житомирської області з позовною заявою
про стягнення з відповідача
заборгованості.

Дослідивши в сукупності всі обставини
та матеріали справи, господарський суд
дійшов до висновку, що позов
задоволенню не підлягає з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше осіб, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначає позивач у позовній заяві,
він свої зобов'язання за
дистриб'юторським договором №237 від
01.11.2014р. виконав належним чином та в
повному обсязі на загальну суму
133733,27грн.

Однак, суд вважає вимоги позивача
передчасними, оскільки відсутні
будь-які докази, які згідно з договором
підтверджували б факт поставки товару
на вищевказану суму, а саме на 133 733,27
грн..

При цьому суд враховує, що оплата за
договором може стягуватися лише за
поставлену згідно з його умов
продукцію, а отже, першочерговим є
дослідження наявності або відсутності
належного виконання позивачем
обов'язку з поставки згідно з умов
дистриб'юторського договору №237 від
01.11.2012р.

В підтвердження поставки товару
відповідачу позивачем надано
видаткові накладні на загальну суму
74348,50грн. (а.с.,54-80), однак позивач вказує,
що відповідачу було поставлено
продукції на суму 133733,27грн.

При цьому, надані позивачем видаткові
накладні № №30110 від 15.12.2012р., №28796 від
08.12.2012р., №1889 від 14.01.2013р., №1119 від
09.01.2013р., №30111 від 15.12.2012р., №31324 від
22.12.2012р., №31624 від 24.12.2012р., №31625 від
24.12.2012р., №30839 від 19.12.2012р. не
підтверджують факт здійснення
господарської операції, оскільки
складені позивачем в односторонньому
порядку та не відповідають вимогам
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність".

Так, умовами договору визначено, що
доставка продукції здійснюється на
підставі товарної
(товарно-транспортної) накладної.
Дистриб'ютор зобов'язаний прийняти
продукцію за кількістю, асортиментом
та якістю упаковки та зробити відмітку
в графі "продукцію прийняв
вантажоодержувач" з вказівкою підпису
і прізвища уповноваженої
матеріально-відповідальної особи, а
також завірити її печаткою або штампом.

Проте, товарно-транспортні накладні в
матеріалах справи відсутні, а долучені
видаткові накладні в порушення абз. 2
п.3.5 договору не містять вказаних
відміток.

Також, позивачем до матеріалів справи
додано видаткові накладні, які
дублюються, зокрема, накладна №1889 від
14.01.2013р., №197 від 02.01.2013р., №1122 від
09.01.2013р., №831 від 07.01.2013р.

Крім того, подано три видаткові
накладні під одним і тим же номером - 831
та від однієї і тієї ж дати - 07.01.2013р. (а.с.
64; 84-85).

Водночас, вказані накладні містять
відмінну суму поставки. Так, в двох
накладних зазначено про поставку
товару на суму 4429,32грн. (а.с.64,85), в іншій
на суму 4741,30грн. (а.с.84).

Крім того, позивачем в якості доказу
поставки продукції також подано
видаткову накладну №16147 від 07.10.2012р. на
суму 159,36грн., отримувачем товару за
якою є ТОВ "Нові технології-2006" м. Одеса,
а не відповідач у справі - ПП "Компанія
"Ювентус" (а.с.86).

Отже, матеріалами справи не
підтверджена поставка продукції на
загальну суму 133733,27грн.

У позовній заяві позивач, серед іншого,
посилається, що доказами наявності
заборгованості є лист №12 від 24.06.2014р., в
якому відповідач визнав наявність
боргу перед позивачем на суму 17448,65грн.

Відповідно до ст.32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

З даного листа вбачається, що
відповідач дійсно гарантував
погашення заборгованості у розмірі
17448,65грн. до 31.07.2014р., однак не зазначено
на підставі чого виникла дана
заборгованість та відсутнє будь-яке
посилання на дистриб'юторський договір
№237 від 01.11.2012р.

Отже, з урахуванням зазначеного вище,
господарський суд дійшов висновку про
те, що вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Позивач не надав суду жодного
належного та допустимого доказу на
підтвердження поставки товару
відповідачу на суму 133733,27грн. згідно
умов договору №237 від 01.11.2012р..; також
відсутні належним чином оформлені
товарно-транспортні та видаткові
накладні, на підставі яких
здійснюється оплата за отриману
продукцію.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення. Позивач повинен
належними доказами довести факти, на
підставі яких пред'явлено позов.

У зв'язку з тим, що вимоги позивача про
стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 3948,65грн. не
підтверджуються належними доказами,
позивач не довів ті обставини, на які
він посилається в позовній заяві,
заявлені позовні вимоги є
необґрунтованими, тому господарський
суд відмовляє позивачу у задоволенні
позову.

Судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 21.10.14

Суддя
Давидюк В.К.

Віддрукувати: 3 прим.

1- у справу; 2- 3 - сторонам, рек. з пов.