КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р. Справа№ 917/948/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 06.10.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Полтава-Сад» на
рішення господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року

у справі № 917/948/14 (суддя - Отрош І.М.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Полтава-Сад»

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Украгроком»

про визнання недійсною
окремої частини правочину

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року по справі № 917/948/14
у позові товариства з обмеженою
відповідальністю «Полтава-Сад» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Украгроком» про
визнання недійсною окремої частини
правочину - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 21.07.2014 року, ТОВ
«Полтава-Сад» звернулось до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року по справі № 917/948/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю. В обґрунтування апеляційної
скарги скаржник, посилається на
неповне з'ясування обставин судом
першої інстанції, що мають значення для
вирішення справи та порушення останнім
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.08.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ
«Украгроком» просить апеляційний
господарський суд відмовити в
задоволенні апеляційної скарги ТОВ
«Полтава-Сад» та залишити без змін
рішення суду першої інстанції.
Відповідач вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року є законним, обґрунтованим та
таким, що винесене без порушення норм
матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні суду апеляційної
інстанції 06.10.2014 року представник ТОВ
«Украгроком» надав суду свої пояснення
по справі в яких, заперечив проти
задоволення апеляційної скарги на
підставі доводів зазначених у відзиві
на скаргу. Представник відповідача
вважає апеляційну скаргу
необґрунтованою, безпідставною та
такою, що не підлягає задоволенню.
Представник просив апеляційний
господарський суд залишити без змін
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду від 21.07.2014 року, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Представники ТОВ «Полтава-Сад» в
судове засідання суду апеляційної
інстанції 06.10.2014 року не з'явились про
день та час розгляду справи позивач був
повідомлений належним чином на
підтвердження чого в матеріалах справи
містяться повідомлення про вручення
поштового відправлення. При цьому від
скаржника до суду надійшла заява в якій
він просить апеляційний господарський
суд розглядати дану справу без участі
представника ТОВ «Полтава-Сад».

Враховуючи викладене, заслухавши думку
представника відповідача, що з'явився у
судове засідання, колегія суддів
апеляційного господарського суду з
урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами, оскільки ТОВ
«Полтава-Сад» про дату та місце
розгляду справи було повідомлене
належним чином, участь представника
скаржника у судовому засіданні 06.10.2014
року, судом обов'язковою не
визнавалась, клопотань про відкладення
розгляду справи та витребування
письмових доказів не надходило. В
матеріалах справи міститься достатньо
доказів для прийняття рішення по
справі. Крім того, як зазначалося вище,
скаржник просив апеляційний
господарський суд розглядати дану
справу без участі представника ТОВ
«Полтава-Сад».

Також, колегія суддів апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК
України суд апеляційної інстанції
обмежений строком розгляду
апеляційної скарги на рішення
місцевого господарського суду, а
продовження зазначеного строку
розгляду справи у відповідності до ч. 3
ст. 69 ГПК України без клопотання
сторони по справі, не передбачено ГПК
України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явились в судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

18.04.2013 року між ТОВ «Украгроком»
(продавець за договором) та ТОВ
«Полтова-Сад» (покупець за договором)
укладено договір поставки на умовах
товарного кредиту № ПЛ180413/01,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі передати у
власність покупця (поставити) товар
(насіння, добрива з мікроелементами для
позакореневого підживлення, засоби
захисту рослин), а покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі, прийняти
товар та оплатити його.

Згідно з пунктом 2.1 договору ціна
товару (в т.ч. ціна за одиницю товару),
умови та витрати на доставку
вказується сторонами в специфікаціях,
що є невід'ємною частиною цього
договору. Сплата ціни товару покупцем
здійснюється у гривнях України.
Сторони можуть визначити в
специфікації грошовий еквівалент ціни
товару в іноземній валюті - у доларах
США (Євро).

У відповідності до пункту 2.3 договору,
якщо у специфікації визначений
еквівалент ціни товару (її частини) в
доларах США (Євро), то сума ціни товару
(її частина), яку має сплатити покупець
у гривнях України, визначається шляхом
множення грошового еквівалента ціни
товару (її частини), вираженого в
доларах США (Євро), що зазначений в
специфікаціях, на курс продажу гривні
до долара США (Євро), що склався на
міжбанківському валютному ринку
України (за даними інтернет-сторінки
www.currency.in.ua) на день, що передує дню
оплати товару (її частини). Зазначена у
специфікації, поряд з еквівалентом
ціни товару у доларах США (Євро), сума
гривень, яка відповідає такому
еквіваленту на день підписання
сторонами специфікації не є окремим
порядком визначення суми, яку покупець
має сплатити у гривнях України в якості
ціни товару (її частини), а приймається
виключно для оформлення
рахунків-фактур.

Відповідно до пункту 2.4 договору
сторони досягли згоди, що у разі
збільшення курсу продажу гривні до
долара США (Євро), що склався на
міжбанківському валютному ринку
України на банківський день, що передує
дню розрахунку за товар (його частину)
(за даними інтернет-сторінки www.udinform.com,
а у разі її недоступності або
відсутності відповідної інформації на
ній за даними інтернет-сторінки
www.currency.in.ua) продавець має право
провести перерахунок (дооцінку)
вартості неоплаченого покупцем товару,
а покупець зобов'язаний здійснити
оплату його вартості. Скоригована
вартість товару визначається в
специфікаціях і є підставою для оплати
товару (його частину).

Як зазначає позивач, пункти 2.3 та 2.4
договору поставки на умовах товарного
кредиту № ПЛ180413/01 від 18.04.2013 року є
недійсними, оскільки зміст даних
пунктів суперечить нормам Цивільного
кодексу України, а саме в порушення
частини 2 статті 189 Господарського
кодексу України ціна договору виражена
в доларах США.

Так, у травні 2014 року ТОВ «Полтава-Сад»
звернулось до господарського суду
Полтавської області із позовом до ТОВ
«Украгроком» про визнання недійсною
окремої частини правочину. Ухвалою від
10.06.2014 року господарського суду
Полтавської області справу № 917/948/14
передано за підсудністю до
господарського суду міста Києва.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року по справі № 917/948/14 у позові
ТОВ «Полтава-Сад» про визнання
недійсними пунктів 2.3 та 2.4 договору
поставки на умовах товарного кредиту №
Пл 180413/01 від 18.04.2013 року - відмовлено
повністю.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно вказав суд першої інстанції, у
відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України одним із
способів захисту цивільного права може
бути, зокрема, визнання правочину
недійсним.

У відповідності до норм статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу
України визначено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зазначено, що правочин
може бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
Цивільного кодексу України, статтями
207, 208 Господарського кодексу України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої-третьої,
п'ятої статті 203 Цивільного кодексу
України і не підпадає під дію інших
норм, які встановлюють підстави та
наслідки недійсності правочинів,
зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1
Цивільного кодексу України, абзацу
другого частини шостої статті 29 Закону
України «Про приватизацію державного
майна», частини другої статті 20 Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)», частини другої статті 15
Закону України «Про оренду землі»,
статті 12 Закону України «Про іпотеку»,
частини другої статті 29 Закону України
«Про страхування», статті 78 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», статті 7-1 Закону України
«Про передачу об'єктів права державної
та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Згідно з частиною другою статті 533
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом
(частина друга статті 192 Цивільного
кодексу України). Частина третя статті
533 ЦК України визначає, що використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198
Господарського кодексу України
грошові зобов'язання учасників
господарських відносин повинні бути
виражені і підлягають оплаті у гривнях.
Грошові зобов'язання можуть бути
виражені в іноземній валюті лише у
випадках, якщо суб'єкти господарювання
мають право проводити розрахунки між
собою в іноземній валюті відповідно до
законодавства. Виконання зобов'язань,
виражених в іноземній валюті,
здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні» гривня як грошова
одиниця України (національна валюта) є
єдиним законним платіжним засобом в
Україні, приймається усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України для
проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19.02.93 року № 15-93
валюта України є єдиним законним
засобом платежу на території України,
який приймається без обмежень для
оплати будь-яких вимог та зобов'язань,
якщо інше не передбачено цим Декретом,
іншими актами валютного законодавства
України.

Положення частини другої статті 533
Цивільного кодексу України та частини
другої статті 198 Господарського
кодексу України містять однакові за
змістом приписи про необхідність
виконання грошового зобов'язання між
резидентами України виключно у валюті
України (валюта платежу), крім випадків
отримання стороною цього зобов'язання
відповідної ліцензії Національного
банку України відповідно до вимог
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини 3 статті 180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Ціна (тариф) є формою грошового
визначення вартості продукції (робіт,
послуг), яку реалізують суб'єкти
господарювання. Ціна є істотною умовою
господарського договору. Ціна
зазначається в договорі у гривнях. Ціни
у зовнішньоекономічних договорах
(контрактах) можуть визначатися в
іноземній валюті за згодою сторін.
Суб'єкти господарювання можуть
використовувати у господарській
діяльності вільні ціни, державні
фіксовані ціни та регульовані ціни -
граничні рівні цін або граничні
відхилення від державних фіксованих
цін. При здійсненні експортних та
імпортних операцій у розрахунках з
іноземними контрагентами
застосовуються контрактні
(зовнішньоторговельні) ціни, що
формуються відповідно до цін і умов
світового ринку та індикативних цін
(стаття 189 Господарського кодексу
України).

Відповідно до статті 190 Господарського
кодексу України вільні ціни
визначаються на всі види продукції
(робіт, послуг), за винятком тих, на які
встановлено державні ціни. Вільні ціни
визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
та перевірено судом апеляційної
інстанції, сторонам при визначенні
грошового зобов'язання не
забороняється використовувати як
грошовий еквівалент іноземну валюту,
при цьому порядок визначення сум, що
підлягають сплаті у гривнях сторони
можуть визначити у договорі.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що позивачем, ні під час розгляду
справи у суді першої інстанції, ні під
час розгляду справи у суді апеляційної
інстанції не було доведено суду, що
пункти 2.3 та 2.4 договору поставки на
умовах товарного кредиту № Пл180413/01 від
18.04.2013 року не відповідають чинному
законодавству. Натомість, як
зазначалося вище, у відповідності до
частини 2 статті 524 ЦК України та
частини 2 статті 533 ЦК України, сторони
можуть визначити грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті і тоді
сума, яка підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений законом або договором.

Колегія суддів звертає увагу скаржника
на те, що чинне законодавство України
забороняє застосування іноземної
валюти лише як засобу платежу в
розрахунках між резидентами, однак не
містить приписів щодо заборони та
визначення грошового еквіваленту
зобов'язання в іноземній валюті.

Виходячи з вищевикладеного судова
колегія апеляційного господарського
суду вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив позивачу у
задоволенні позову про визнання
недійсним пунктів 2.3 та 2.4 договору
поставки на умовах товарного кредиту №
Пл180413/01 від 18.04.2013 року, укладеного між
ТОВ «Украгроком» та ТОВ «Полтава-Сад».

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції, позивачем не
було подано належних та переконливих
доказів в обґрунтування заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі ТОВ «Полтава-Сад»,
на рішення суду першої інстанції не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги ТОВ «Полтава-Сад», слід
відмовити, а оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Полтава-Сад» на рішення
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року у справі № 917/948/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 21.07.2014 року у справі №
917/948/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 917/948/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 13.10.2014 року