ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 р.
Справа № 914/1534/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді колегії суддів Петрашко
М.М. (головуючий), суддя Кидисюк Р.А.,
суддя Мороз Н.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КійАгроПродукт",
м.Київ

до відповідача Публічного
акціонерного товариства, "Красненський
комбінат хлібопродуктів", смт.Красне
Буського району Львівської області

про стягнення 1 403 196,20 грн.

За участю представників сторін:

від позивача Радзівіл С.Г. - представник
(довіреність №11.12/13 від 11.12.2013р.);

від відповідача Грунський В.О. -
представник (довіреність б/н від
06.06.2014р.).

Права та обов'язки сторін передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід судді не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходили. В
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Товариством
з обмеженою відповідальністю
"КійАгроПродукт" до відповідача
Публічного акціонерного товариства,
"Красненський комбінат хлібопродуктів"
про стягнення 1 499 732,07 грн., з яких 1 118 088,75
грн. - основний борг, 295 098,78 грн. - пеня, 62
289,83 - втрати від інфляції та 24 254,71 грн. -
3% річних. Згідно із заявою про
зменшення розміру позовних вимог (від
20.08.2014р. вх.№35573/14) до стягнення заявлено
1 403 196,20 грн., з яких 1 033 088,75 грн. -
основний борг, 187 096,95 грн. - пеня, 32 782,40
грн. - 3% річних та 150 228,10 грн. - втрати від
інфляції.

Хід розгляду справи викладено в
ухвалах суду.

Представник позивача подав заяву (від
01.10.2014р. вх.№41920/14) про долучення до
матеріалів справи копії проекту
мирової угоди-2 позивача та відповіді
позивача щодо мирової угоди-2. Крім того
представник подав клопотання (від
07.10.2014р. вх.№42767/14) про долучення до
матеріалів справи копій двох запитів
до Державної ветеринарної та фіто
санітарної служби України. Представник
позивача позовні вимоги з врахуванням
заяви про зменшення розміру позовних
вимог підтримав повністю, просив позов
задоволити з підстав викладених у
позовній заяві та у заяві про зменшення
розміру позовних вимог.

Представник відповідача подав
клопотання (від 01.10.2014р. вх.№41918/14) про
долучення до матеріалів справи проекту
мирової угоди у справі №914/1534/14 в
редакції Публічного акціонерного
товариства, "Красненський комбінат
хлібопродуктів". Представник
відповідача проти позову заперечив, у
задоволенні позовних вимог Товариства
з обмеженою

відповідальністю "КійАгроПродукт"
просив відмовити з підстав викладених
у відзиві на позовну заяву (вх. №25139/14
від 11.06.2014р.).

Дана справа розглядається судом з
врахуванням заяви позивача про
зменшення розміру позовних вимог (від
20.08.2014р. вх.№35573/14).

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, заслухавши доводи та
заперечення представників позивача та
відповідача, суд,-

встановив:

01.11.2013р. між Публічним акціонерним
товариством "Красненський комбінат
хлібопродуктів" (надалі - покупець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "КійАгроПродукт"
(надалі - постачальник) укладено
договір №12/КФ, відповідно до умов якого
постачальник зобов'язується передати у
власність покупця кукурудзу врожаю 2011
року, а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити товар відповідно
до умов даного договору.

Пунктом 2.1., 2.2., 2.3. договору передбачено,
що товар по якості повинен відповідати
вимогам, вказаним в специфікації для
кожної партії товару. Інші показники
якості товару - відповідно до ДСТУ.
Кількість товару, поставленого за цим
договором, визначається згідно
залікової ваги відповідно до якості,
зазначеної в п.п. 2.1. - 2.2. договору.

Згідно п. 3.2. договору, товар за даним
договором поставляється партіями
протягом періоду вказаному в
специфікаціях до цього договору.

Ціна та загальна вартість кожної
партії товару остаточно визначається
на підставі акту розрахунку ціни та
підлягає зменшенню на вартість виробки
товару до встановлених цим контрактом
граничних норм якості товару (у разі
потреби) (п.3.3. договору).

Пунктом 3.4. встановлено, що кількість,
строк та місце поставки, ціна та
загальна вартість товару для кожної
партії, що поставляється згідно цього
договору, визначаються в специфікаціях
до цього договору, які підписуються
сторонами щодо кожної партії товару, та
є невід'ємними частинами цього
договору.

Відповідно до п.4.1. договору,
постачальник поставляє товар на умовах
FCA Франко-Перевізник згідно правил
Інкотермс в редакції 2010р., за винятком
застережень, прямо передбачених даним
контрактом. Місце кожної окремої
партії товару зазначається в
специфікаціях до цього договору, які є
його невід'ємними частинами.

Згідно п.4.3. договору датою поставки
товару вважається дата
товаро-транспортної накладної на
товар.

Пунктом 4.4. передбачено, що якість
товару визначається лабораторією
пункту поставки. У разі незгоди з
якісними показниками товару
зацікавлена сторона може залучити
незалежну експертну організацію для
визначення якісних показників товару,
результати такої експертизи
вважатимуться остаточними для
визначення якості товару.

У пункті п.5.1. договору зазначено, що
оплата товару, що поставляється за
даним договором, проводиться в
національній валюті України шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника
протягом строку зазначеного в
специфікаціях до цього договору після
останньої з подій зазначених нижче:
поставка товару; пред'явлення
постачальником рахунку-фактури;
передача покупцю документів,
зазначених в п.6.1. цього договору.

Відповідно до п. 6.1. договору,
постачальник зобов'язується передати
покупцю одночасно з товаром наступні
документи: оригінал посвідчення про
якість товару (при постаці товару з
елеватора); карантинне свідоцтво (при
поставці товару з області іншої, ніж
область знаходження призначення) або
компенсувати покупцеві вартість
сертифікації в пункті призначення;
оригінал видаткової накладної на
товар; оригінал податкової накладної
на товар.

У пункті 9.6. договору зазначено, що у
разі невідповідності якісних
показників поставленого товару
вимогам розділу 2 даного договору,
покупець має право вимагати від
постачальника за своїм вибором: заміни
товару - в цьому випадку постачальник
зобов'язується замінити товар товаром
належної якості протягом трьох робочих
днів з моменту отримання повідомлення
покупця про невідповідність якості
товару умовам договору; компенсації
покупцеві вартості доробки товару до
встановлених показників якості;
пропорційного зменшення ціни товару;
поставки більшої кількості товару по
меншій ціні; відмовитись від прийняття
товару та його оплати (а якщо він вже
оплачений - вимагати повернення
сплаченої за нього грошової суми
протягом трьох днів), а також
компенсувати покупцеві всі витрати,
понесені у зв'язку з прийняттям
покупцем товару неналежної якості.

Як стверджує позивач, ним на виконання
умов вищезазначеного договору було
поставлено відповідачу товар на
загальну суму 2 573 605,78 грн., однак
відповідач порушуючи умови договорів
здійснив лише часткові оплати за
поставлений йому товар.

Розмір основного боргу, який позивач
просить стягнути з відповідача
становить 1 033 088,75 грн.

Відповідно до п.9.3. договору у випадку
несвоєчасної оплати товару згідно умов
контракту, покупець сплачує сплачує
постачальнику на вимогу останнього
пеню у розмірі 0,1% від загальної
вартості неоплаченої партії товару за
кожен день прострочення товару, але не
більше 10% вартості товару за даним
договором.

Отже керуючись п.9.3. позивач нарахував
відповідачу 187 096,95 грн. пені.

Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України відповідачу нараховано 32 782,40
грн. 3% річних та 150 228,10 грн. втрат від
інфляції.

Таким чином загальний розмір
заборгованості, який позивач просить
стягнути на його користь з відповідача
становить 1 403 196,20 грн., з яких 1 033 088,75
грн. - основний борг, 187 096,95 грн. - пеня, 32
782,40 грн. - 3% річних та 150 228,10 грн. - втрати
від інфляції.

Однак, відповідач проти позову
заперечує. Публічним акціонерним
товариством "Красненський комбінат
хлібопродуктів" подано відзив на
позовну заяву, в якому зазначено
наступне.

Сторонами не було досягнуто згоди щодо
усіх істотних умов Договору №12/КФ від
01.11.2013 р., на підставі якого Позивач
просить стягнути суму основного боргу
та нараховані штрафні санкції, а
відтак, на думку відповідача, вказаний
договір є неукладеним, тобто таким, що
не призвів до виникнення у сторін
взаємних прав та обов'язків.

В жовтні 2013 року між ПАТ «Красненський
комбінат хлібопродуктів» та ТОВ
«КійАгроПродукт» проводилися
переговори щодо поставки зерна
кукурудзи, у зв'язку з бажанням ПАТ
«Красненський комбінат
хлібопродуктів» придбати зерно
кукурудзи І класу. З метою оформлення
досягнутих домовленостей в
договірному порядку, 01 листопада 2013
року між ТОВ «КійАгроПродукт»
(Постачальник) та ПАТ «Красненський
комбінат хлібопродуктів» (Покупець)
було підписано договір №12/КФ (надалі -
Договір), відповідно до якого
Постачальник зобов'язувався передати у
власність Покупця кукурудзу, а
Покупець зобов'язувався прийняти та
оплатити Товар відповідно до умов
Договору. При цьому сторони домовилися,
що якість зерна, з огляду на конкретні
вимоги щодо нього з боку Покупця, має
бути узгоджена ними в специфікаціях до
Договору.

Відповідач, стверджує, що в процесі
оформлення господарських стосунків,
сторони не досягли згоди щодо усіх
істотних умов Договору, зокрема, його
предмету, ціни та порядку оплати.
Вказане було зумовлене тим, що після
підписання договору з'ясувалося, що в
Постачальника відсутнє зерно, яке
відповідає вимогам Покупця щодо типу
та якості, та яке він мав бажання
придбати підписуючи вказаний Договір.
Відтак, відповідач зазначає, що Договір
сторонами укладений не був та ними не
виконувався. Поставки, які проводилися
на виконання умов Договору,
здійснювалося в позадоговірному
порядку в тих об'ємах та тої якості
зерна, яке було наявне в ТОВ
«КійАгроПродукт» та в придбанні якого
було зацікавлене ПАТ «Красненський
комбінат хлібопродуктів».

Факт неукладеності Договору на думку
відповідача підтверджується
наступними обставинами.

Сторонами не було досягнуто згоди та не
погоджено умови про предмет Договору
№12/КФ від 01.11.2013 р.

Посилаючись на статті 266, 268 ГК України,
які визначають про предмет, кількість,
асортимент поставки і якість товарів,
що поставляються зазначає, що в усіх
специфікаціях умови щодо класу, типу
зерна та його якості (засміченість
зерна, наявність домішок, шкідливих
речовин, вологість) сторонами
погоджені не були. На думку
відповідача, посилання в договорі на
ДСТУ не може вважатися встановленням
вимог щодо якості зерна, оскільки
сторони не дійшли згоди щодо класу та
типу зерна, яке мало поставлятися
покупцю.

На думку відповідача підписані
сторонами видаткові накладні
підтверджують факт поставки зерна в
позадоговірному порядку, відповідно до
яких постачалося зерно як третього
класу так і без визначення такого
класу.

Факт неукладеності договору, на думку
відповідача, підтверджується
невиконанням постачальником
визначеного п.6.1. Договору обов'язку
щодо передачі усієї товаросупровідної
документації. В пункті 6.1. Договору
зазначено, що Постачальник
зобов'язувався передати покупцю
одночасно з товаром оригінал
посвідчення про його якість та
карантинне свідоцтво. Однак, як
стверджує відповідач, вказаних
документів ТОВ «КійАгроПродукт» разом
з поставленим зерном покупцю не
надавав, що підтверджує фактичне
невиконання умов Договору з боку ТОВ
«КійАгроПродукт» та здійснення ним
поставок Покупцю в позадоговірному
порядку.

Також відповідач зазначає, що
сторонами не було погоджено умову щодо
місця поставки товару, яка є істотною з
огляду на необхідність її
обов'язкового зазначення в договорах
поставки. Як вказує відповідач, згідно
п.4.1. договору, постачальник мав
поставляти товар на умовах РСА
Франко-Перевізник згідно правил
Інкотермс в редакції 2010 року, а пунктом
7.1. Договору передбачено, що прийняття
товару по кількості та якості
проводиться на складі Покупця, в той же
час, всупереч вказаному пункту пунктом
4.1. договору передбачено інше місце
поставки, яке зазначається в
специфікаціях до договору.

Крім того відповідач стверджує, що
сторонами не було визначено умови
Договору щодо ціни Товару, яка згідно
закону вважається істотною під час
укладення будь-яких господарських
договорів.

Відповідно до п. 3.3. Договору визначено,
що ціна та загальна вартість Товару
остаточно визначається на підставі
акту розрахунку ціни та підлягає
зменшенню на вартість доробки Товару
до встановлених договором граничних
норм якості Товару. З вказаного приводу
відповідач зазначає, що остаточна ціна
Товару у зв'язку з невиконанням умов
Договору сторонами не погоджувалася та
жодних актів розрахунку про це не
складалося.

Також відповідач зазначив, що при
підписанні договору сторони не дійшли
згоди щодо такої істотної умови як
порядок розрахунку за товар, що мав
поставлятися.

Згідно з 5.1. договору оплата товару мала
проводитися протягом строку,
зазначеного в специфікаціях до
договору після останньої з наступних
подій: поставки товару, пред'явлення
постачальником рахунку-фактури,
передачі покупцю документів,
зазначених в п.6.1. Договору.

Відповідач наголошує на тому, що жодних
рахунків-фактур ТОВ «КійАгроПродукт»
на адресу ПАТ «Красненський комбінат
хлібопродуктів» позивачем не
надсилалося та усіх визначених п.6.1.
договору товаро-супровідних
документів не передавалося, що
свідчить про позадоговірний характер
поставок.

Також відповідач відзначає, що
незважаючи на зазначений в п.5.1.
Договору обов'язок покупця оплатити
Товар після здійснення поставки
товару, специфікаціями передбачався
інший порядок оплати - передоплата
товару, після якої в ТОВ
«КійАгроПродукт» виникав обов'язок з
поставки товару.

Вказані розбіжності в договорі на
думку відповідача свідчать про те, що
умова про порядок оплати товару
сторонами також погоджена не була, що
додатково підтверджує факт
неукладеності договору та
позадоговірний характер здійснених
поставок. Здійснення поставок в
позадоговірному порядку, як стверджує
відповідач, підтверджується також
проведеними відповідачем оплатами,
оскільки в платіжних дорученнях
відсутні будь-які посилання на договір.

Крім того, відповідач у відзиві
зазначив, що проведення позивачем
частини поставок в січні 2014 року,
незважаючи на те, що згідно п.11.1.
договору термін його дії визначено 31
грудня 2013 року, також підтверджує ту
обставину, що поставки на виконання
умов договору не проводилися.

Також відповідач зазначає, що зважаючи
на те, що Позивач не звертався до
відповідача з відповідними вимогами в
порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, обов'язок з
оплати поставленого товару у ПАТ
«Красненський комбінат
хлібопродуктів» не наступив. При цьому,
часткова оплата Відповідачем
здійснених йому поставок не засвідчує
факт існування у нього такого обов'язку
в договірному порядку, оскільки є лише
його правом, яке реалізовувалося ним з
метою налагодження та підтримання
ділових стосунків з Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, відповідач
просить суд відмовити у задоволенні
позову ТОВ «КійАгроПродукт» про
стягнення суми заборгованості у
зв'язку з його безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, заслухавши доводи та
заперечення представників позивача та
відповідача, суд дійшов висновку, що
позов слід задоволити частково з
наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України,
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема є договори
та інші правочини. Згідно ст.174
Господарського кодексу України однією
з підстав виникнення господарського
зобов'язання є господарський договір
та інші угоди, передбачені законом, а
також угоди не передбачені законом, але
такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

За умовами ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи
01.11.2013р. між сторонами укладено договір
№12/КФ, відповідно до умов якого позивач
зобов'язується передати у власність
відповідача кукурудзу врожаю 2011 року, а
відповідач зобов'язується прийняти та
оплатити товар відповідно до умов
даного договору.

Факт виконання позивачем своїх
зобов'язань за вказаними договорами
підтверджується накладними, які
містяться в матеріалах справи. Вказані
накладні підписані обома сторонами.

Позивачем заявлено до стягнення 1 033 088,75
грн. основного боргу. Докази сплати
вказаної заборгованості в матеріалах
справи відсутні.

У відповідності із ст.193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Аналогічно відповідно до
ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищенаведені норми
Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України, суд
дійшов висновку про те, що позовна
вимога Товариства з обмеженою
відповідальністю "КійАгроПродукт" про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства, "Красненський комбінат
хлібопродуктів" 1 033 088,75 грн. основного
боргу є обґрунтованою, підтверджена
матеріалами справи, не спростована
відповідачем та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача 187 096,95
грн. пені суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

За умовами ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання свого
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно ст.549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу
України кореспондуються із приписами,
встановленими Господарським кодексом
України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до п.9.3. договору у випадку
несвоєчасної оплати товару згідно умов
контракту, покупець сплачує
постачальнику на вимогу останнього
пеню у розмірі 0,1% від загальної
вартості неоплаченої партії товару за
кожен день прострочення товару, але не
більше 10% вартості товару за даним
договором.

Як вбачається із поданого розрахунку
пені, позивачем не враховано всіх
часткових оплат, які містяться в
матеріалах справи, що, відповідно,
призвело до невірного визначення сум
на які нараховується пеня та періодів
за які потрібно нараховувати пеню.

Також, як вбачається із поданого
розрахунку, позивач невірно нарахував
пеню до 31.12.2013р. Зокрема позивач
здійснює підрахунок пені у розмірі 0,1%
від загальної вартості неоплаченої
партії товару за кожен день
прострочення товару.

Однак, статтею 1. Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 вказаного закону, розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Здійснивши перерахунок пені, суд
дійшов висновку, що позовна вимога про
стягнення пені підлягає задоволенню
частково, а саме з відповідача на
користь позивача слід стягнути 112 725,81
грн.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як вбачається із поданого розрахунку 3%
річних, позивачем не враховано всіх
часткових оплат, які містяться в
матеріалах справи, що, відповідно,
призвело до невірного визначення сум
на які нараховуються 3% річних та
періодів за які потрібно нараховувати
3% річних.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд
дійшов висновку, що позовна вимога про
стягнення 3% річних підлягає
задоволенню частково, а саме з
відповідача на користь позивача слід
стягнути 22 792,43 грн.

Аналогічно щодо нарахування
інфляційних втрат, позивачем не
враховано всіх часткових оплат, які
містяться в матеріалах справи, що,
відповідно, призвело до невірного
визначення сум на які нараховуються
інфляційні втрати та періодів за які
потрібно нараховувати інфляційні
втрати.

При цьому суд звертає увагу позивача,
що рекомендаціями Верховного Суду
України щодо порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ, даних у листі Верховного Суду
України від 03.04.1997 р., відповідно до яких
визначення загального індексу за
певний період часу здійснюється шляхом
перемноження помісячних індексів,
тобто накопичувальним підсумком. Його
застосування до визначення
заборгованості здійснюється за умов,
якщо в цей період з боку боржника не
здійснювалося платежів, тобто розмір
основного боргу не змінювався. У
випадку, якщо боржник здійснював
платежі, загальні індекси інфляції і
розмір заборгованості визначаються
шляхом множення не за весь період
прострочення, а виключно по кожному
періоду, в якому розмір заборгованості
не змінювався, зі складанням сум
отриманих в результаті інфляційних
збитків кожного періоду. При цьому,
слід вважати, що сума, внесена за період
з 1 по 15 число відповідного місяця,
індексується за період з врахуванням
цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то
розрахунок

починається з наступного місяця.
Зазначені нарахування здійснюються
окремо за кожен період часу, протягом
якого діяв відповідний індекс
інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Враховуючи наведене, судом здійснено
перерахунок розміру інфляційних втрат.

Здійснивши перерахунок інфляційних
втрат, суд дійшов висновку, що позовна
вимога про стягнення інфляційних втрат
підлягає задоволенню частково, а саме з
відповідача на користь позивача слід
стягнути 135 228,10 грн.

Щодо заперечень відповідача,
викладених у відзиві, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст. ст. 627, 628, 629 ЦК
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до

актів цивільного законодавства.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України,
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Заперечення відповідача зводяться до
того, що сторонами не було досягнуто
згоди щодо істотних умов договору,
зокрема щодо предмету, місця поставки,
ціни, порядку розрахунків тощо.
Відповідач зазначає, що внаслідок
недосягнення сторонами згоди щодо
істотних умов договору, договір є
неукладеним, а поставки товару носять
позадоговірний характер.

Проте з такими твердженнями
відповідача погодитись не можна.

Відповідно до ст. 174 ГК України однією з
підстав виникнення господарських
зобов'язань є господарський договір та
інші угоди, передбачені законом, а
також угоди, не передбачені законом,
але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України
господарсько-договірними
зобов'язаннями є майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами - юридичними
особами на підставі господарських
договорів. Частиною 7 вказаного Кодексу
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, серед яких вказано й
договори, визначено також ст. 11
Цивільного кодексу України.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України). Договір
набирає чинності з моменту його
укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу
України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Положення аналогічного змісту
містяться й у ГК України (ч. 2 ст. 181
вказаного нормативного акта). Пунктом 8
цієї ж статті визначено, що у разі, якщо
сторони не

досягли згоди з усіх істотних умов
господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся).

Договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття цієї пропозиції.

У той же час, відповідь про згоду
укласти договір на інших, ніж було
запропоновано, умовах є відмовою від
одержаної пропозиції і водночас новою
пропозицією особи, яка зробила
попередню пропозицію, що передбачено
ст. 646 ЦК України.

Отже, відсутність між сторонами згоди
щодо умов договору свідчить про
відсутність між ними самого договору
як правовстановлюючого документу, а
відповідь про згоду укласти договір на
інших, ніж було запропоновано, умовах
визнається відмовою від пропозиції і в
той же час новою пропозицією.

Проте в матеріалах справи відсутні
докази переддоговірних спорів чи
докази відсутності згоди сторін щодо
умов договору № 12/КФ від 01.11.2013р. до
моменту його укладення, або спорів щодо
умов договору протягом його дії.
Договір є підписаний уповноваженими
представниками сторін та скріплено
печатками, позивачем було виконано
зобов'язання щодо поставки товару і цей
товар був частково оплачений
відповідачем. Разом з тим, стверджуючи
про те, що така оплата здійснювалась не
на виконання умов даного договору №
12/КФ від 01.11.2013р., оскільки в платіжних
дорученнях відсутні будь-які посилання
на договір, відповідач не надав докази
які свідчать про те, що у сторін існують
інші правовідносини які виникли на
підставі інших договорів щодо поставки
товару який є предметом договору № 12/КФ
від 01.11.2013р.

З специфікацій та видаткових накладних
вбачається, що поставка товару
здійснювалась на підставі договору №
12/КФ від 01.11.2013р., відтак твердження
відповідача про те, що поставка товару
носить позадоговірний характер є
безпідставне та необґрунтоване.
Специфікації та видаткові накладні, що
підписані сторонами та скріплені
печатками, є доказом того, що сторони не
мають жодних претензій та заперечень
щодо кількості, якості, типу, класу
поставленого товару та його ціни, місця
поставки, адже відповідно до п. 3.4.
договору кількість, строк та місце
поставки, ціна та загальна вартість
товару для кожної партії, що
поставляється згідно цього договору,
визначаються в специфікаціях до цього
договору, які підписуються сторонами
щодо кожної партії товару, та є
невід'ємними частинами цього договору.
Разом з тим, якість товару, відповідно
до п.2.1. договору повинна відповідати
вимогам, вказаним в специфікації на
кожну партію товару.

Суд звертає увагу відповідача, що
предметом договору не передбачено,
якої саме якості (класу, типу) товар мав
бути поставлений, а лише зазначено, що
постачальник зобов'язується передати у
власність покупця кукурудзу, і це
відповідає назві товару, інформація
про який міститься у специфікаціях та
видаткових накладних, а отже суд дійшов
висновку, що товар поставлений по
якості, що відповідає узгодженій
сторонами ціні яка зазначена у
специфікаціях. Разом з тим, в
матеріалах справи відсутні докази
використання права відповідача
передбаченого п.9.6. договору, зокрема
щодо заміни товару на товар належної
якості, пропорційного зменшення ціни
товару, відмови від прийняття товару
тощо, чи правом передбаченим пунктом 4.4.
договору, який визначає, що у разі
незгоди з якісними показниками товару
зацікавлена сторона може залучити
незалежну експертну організацію для
визначення якісних показників товару,
результати такої експертизи
вважатимуться остаточними для
визначення якості товару.

Щодо порядку розрахунків суд зазначає
наступне.

У пункті п.5.1. договору зазначено, що
оплата товару, що поставляється за
даним договором, проводиться в
національній валюті України шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника
протягом строку зазначеного в
специфікаціях до цього договору після
останньої з подій зазначених нижче:
поставка товару; пред'явлення
постачальником рахунку-фактури;
передача покупцю документів,
зазначених в п.6.1. цього договору.

Як зазначає відповідач, жодних
рахунків-фактур та інших
товаро-супровідних документів позивач
йому не надавав, хоча про факт
прийняття товару не заперечує.

Разом з тим відповідач зазначив, що
зважаючи на те, що Позивач не звертався
до Відповідача з відповідними вимогами
в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України, обов'язок
з оплати поставленого товару у ПАТ
«Красненський комбінат
хлібопродуктів» не наступив.

У пункті 1.7. Постанови Пленум Вищого
господарського суду України, від 17.12.2013,
№ 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" зазначено, якщо у
договорі або законі не встановлено
строку (терміну), у який повинно бути
виконано грошове зобов'язання, судам
необхідно виходити з приписів частини
другої статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання, такий обов'язок випливає,

наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Незважаючи навіть на те, що оплата мала
бути здійснена відповідачем негайно
після прийняття товару, незалежно від
того, чи пред'явив йому позивач вимогу,
строк виконання обов'язку по оплаті
таки зазначений у п.2 специфікацій
відповідно до якого, оплата товару,
визначеного даною специфікацією
здійснюється протягом 2 банківських
днів з моменту підписання
специфікації.

Щодо поставок товару в січні 2014р.
незважаючи на те, як зазначає
відповідач, що згідно п.11.1 договору
термін його дії до 31.12.2013р. суд зазначає
наступне.

Відповідно до п.11.1 договору, договір
набирає чинності з дати підписання
його сторонами і діє до 31.12.2013р. а в
частині розрахунків та поставки товару
- до повного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

З специфікацій та видаткових накладних
за січень 2014р. вбачається, що поставка
товару здійснювалась на підставі
договору № 12/КФ від 01.11.2013р., отже суд
дійшов висновку, що сторони погодили,
що такі поставки здійснюються
відповідно до договору № 12/КФ від
01.11.2013р. та його умов, що не протирічить
п. 11.1. договору в якому зазначено, що
договір діє до 31.12.2013р., проте в частині
як розрахунків так і поставки товару -
до повного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

Стосовно позовної вимоги про
накладення арешту на грошові кошти
відповідача, суд дійшов висновку
відмовити у її задоволенні, оскільки
позивачем не надано жодних
обґрунтувань, та не наведено жодних
обставин і доказів у їх підтвердження,
які б підтверджували необхідність
вжиття таких заходів як накладення
арешту на грошові кошти відповідача.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищенаведені норми
процесуального закону та як вбачається
з матеріалів справи, відповідачем не
спростовано доводів позовної заяви, не
надано суду належних та допустимих
доказів про наявність інших обставин
ніж ті, що досліджені в ході судових
засідань.

Сплата судового збору підтверджується
платіжним дорученням №1081 на суму 29 994,66
грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 ГПК України
Судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Зокрема з відповідача на користь
позивача слід стягнути 26 076,70 грн.
судового збору.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85, 115, 116 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства, "Красненський комбінат
хлібопродуктів" (80560, Львівська область,
Буський район, смт.Красне,
вул.Залізнична, 18, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "КійАгроПродукт" (01033,
м.Київ, вул.Шота Руставелі, 20-В, ) 1 033 088,75 грн. - основного
боргу, 112 725,81 грн. - пені, 22 792,43 грн. - 3%
річних, 135 228,10 грн. - втрат від інфляції
та 26 076,70 грн. - судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку ст.116
ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст.85 ГПК України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93
ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 20.10.2014р.

Головуючий суддя
Петрашко М.М.

Суддя
Кидисюк Р.А.

Суддя
Мороз Н.В.