ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2014 р.Справа № 922/3824/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання
Бабиніні Д.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВЕТЕКО" до
Публічного акціонерного товариства
"Кросс-П/Ф"Зоря", с. Пономаренки про
стягнення коштів за участю
представників сторін:

позивача - Давидович В.М. за
довіреністю №2 від 18.08.2014р.,

відповідача - Чехова О.О. за довіреністю
№ б/н від 03.10.2014р.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВЕТЕКО" (позивач)
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовом про
стягнення з відповідача - Публічного
акціонерного товариства
"Кросс-П/Ф"Зоря", с. Пономаренки про
стягнення суми основного боргу в
розмірі 24 066,90 грн., суму пені в розмірі
921,14 грн., 3% річних в розмірі 116,71 грн.,
інфляційні нарахування в розмірі 96,27
грн. В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що між
сторонами було укладено договір
поставки №829 від 14.01.2013 року, відповідно
до якого позивачем було поставлено
відповідачу товар, який відповідач не
сплатив, з урахуванням чого утворилась
така заборгованість та нараховано 3%
річних, інфляційні нарахування та
пеню.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 10.09.2014 року
було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її розгляд у
відкритому судовому засіданні на 06.10.2014
року о 11:30 годині.

У судовому засіданні 06.10.2014 року було
оголошено перерву до 15.10.2014 року о 10:45
год.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримує у
повному обсязі та просить суд їх
задовольнити з підстав викладених у
позовній заяві. Надав пояснення по суті
справи.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову не заперечує,
вимоги ухвали суду у повному обсязі не
виконав.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доказування і подання
доказів покладено на сторони, а також з
огляду на те, сторони були попередженні
про розгляд справи за наявними
матеріалами у разі їх нез'явлення в
засідання суду, суд згідно за статтею 75
Господарського процесуального кодексу
України розглядає справу за наявними в
ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення присутніх
представників сторін, повністю,
всесторонньо, за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, оцінивши надані
сторонами докази та надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам
справи з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог
учасників судового процесу,
користуючись принципом об'єктивної
істини, принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд,
виходить з наступного.

14.01.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ВЕТЕКО" (позивачем,
постачальником) та Публічним
акціонерним товариством
"Кросс-П/Ф"Зоря", с. Пономаренки
(відповідач, покупець) було укладено
договір поставки №829 (Договір).

Частина 1 статті 626 Цивільного
кодексу України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.712 Цивільного кодексу
України встановлює, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Відповідно до умов договору, а саме
п.1.1., Постачальник (позивач)
зобов`язується поставляти ветеринарні
препарати, добавки, вакцини та іншу
ветеринарну продукцію (товар), а
покупець (відповідач) зобов`язується
приймати та сплачувати товар.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Як вбачається із матеріалів
справи, позивач належним чином
виконував умови договору, а саме
поставив відповідачу товар на загальну
суму 24 598,82 грн., що підтверджується
видатковими накладним № 7536 від 26.12.2013
року на суму 532,00 грн., № 3102 від
11.06.2014 року на суму 24 066,90 грн.

Судом встановлено, що відповідач
отримав вищенаведений товар на
підставі Довіреностей на отримання ТМЦ
за № 349 від10.06.2014 року та за № 906 від
24.12.2013 року, вказане також
підтверджується підписом
уповноваженого представника
відповідача та печаткою підприємства
відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором
або актами цивільного законодавства
не встановлений інший строк оплати
товару.

Відповідно до п.4.2. Договору,
розрахунки за поставлений товар
здійснюється шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
постачальника не пізніше 15 банківських
днів після підписання видаткової
накладеної.

Проте, як вказує позивач у своїй
позовній заяві та не спростовано
відповідачем у судових засіданнях,
відповідач отримав товар на загальну
суму 24 598,82 грн., однак сплатив останній
частково, лише на суму 532,00 грн., а тому
не сплаченою залишилась сума в розмірі
24 066,90 грн., доказів сплати поставленого
товару на вказану суму відповідачем не
надано.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що
відповідач не надав суду жодного
доказу, який би спростовував наявність
заборгованості перед позивачем, свого
контррозрахунку позовних вимог, хоча
мав можливість скористуватись своїми
процесуальними правами та надати
документи в обґрунтування своєї
позиції по справі, суд дійшов висновку
про те, що позовна вимога позивача в
частині стягнення заборгованості в
сумі 24 066,90 грн. (сума основного боргу)
правомірна та обґрунтована, така, що не
спростована відповідачем, тому
підлягає задоволенню.

Крім того, представник позивача
просить суд стягнути з відповідача
суму пені в розмірі 921,14 грн., 3% річних в
розмірі 116,71 грн., інфляційні
нарахування в розмірі 96,27 грн.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 6.4. Договору передбачено, що у
випадку прострочення оплати або
неповної оплати товару в строки,
зазначені у Договорі, покупець
зобов'язується на вимогу постачальника
сплатити останньому пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочення оплати.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарс
ького кодексу України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Перевіривши нарахування пені в сумі
921,14 грн., нарахованої за період з 04.07.2014
року по 01.09.2014 року, суд приходить до
висновку, що дане нарахування
відповідає чинному законодавству, ст.
232 Господарського кодексу України, ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов`язань", з урахуванням чого
позовні вимоги в частині стягнення
пені в сумі 921,14 грн. підлягають
задоволенню.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Перевіривши нарахування 3% річних в
розмірі 116,71 грн., інфляційні
нарахування в розмірі 96,27 грн.
нараховані за період з 04.07.2014 року по
01.09.2014 року, суд приходить до висновку,
що даний розрахунок не суперечить
вимогам чинного законодавства,
нарахований вірно, з урахуванням чого
позовні вимоги в частині стягнення 3%
річних та інфляційні нарахування
підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49 ГПК України
та постановою № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції". Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судові витрати покладаються на
відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 11, 525, 526, 530, 611 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75, ст.ст.
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Кросс-П/Ф"Зоря", с.
Пономаренки (62480, Харківська область,
Харківський район, село Хроли, вулиця
Червоноармійська, та вулиця
Миколаївська, буд. 25/2, )
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВЕТЕКО" (03151, м.Київ,
Солом'янський район, вулиця Ушинського,
буд. 25 А, літера А, ) суми
основного боргу в розмірі 24 066,90 грн.,
суму пені в розмірі 921,14 грн., 3% річних в
розмірі 116,71 грн., інфляційні
нарахування в розмірі 96,27 грн. та
судовий збір в розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 17.10.2014 р.

Суддя А.М. Буракова

922/3824/14