КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2014 р. Справа№ 911/2171/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2
- дов б/н від 13.01.2010

від відповідача: не з'явилась

дослідивши матеріали апеляційної

скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

на рішення господарського суду
Київської області

від 11.08.2014 (суддя Карпечкін Т.П.)

у справі №911/2171/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

про стягнення 80000,00 грн.

У судовому засіданні 07.10.2014
оголошувалась перерва до 21.10.2014, у
зв'язку із чим постанова приймається
вказаною датою.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду
Київської області були передані
позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (надалі -
позивач) про стягнення з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі
-відповідач) 80000,00 грн.

Рішенням господарського суду
Київської області від 11.08.2014 у справі
№911/2171/14 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського
Київської області від 11.08.2014 у справі
№911/2171/14 та прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що рішення суду першої
інстанції прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи. Зокрема
апелянт вважає, що суд першої інстанції
фактично повторно розглянув справу,
яка вже розглядалась господарським
судом та прийняв рішення, яке
суперечить постанові ВГСУ від 10.02.2014 у
справі №911/2762/13. Скаржник також звертає
увагу на те, що позивач не виконав свого
обов'язку щодо приймання поставленого
товару за актом приймання-передачі, або
складання передбаченого договором
акту розбіжностей щодо
недоукомплектованого товару. Апелянт
зазначає, що позивач використовує
поставлену відповідачем барну стійку у
своїй господарській діяльності. Крім
того, відповідач вважає, що позивачем
було пропущено строк позовної
давності.

Відповідач у судове засідання 21.10.2014 не
з'явився, поважних причин неявки суду
не повідомив, хоча про час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

11.12.2012 між Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4, як покупцем, та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3, як
продавцем, укладено договір
купівлі-продажу товару (надалі-
договір), відповідно до умов якого
відповідач зобов'язався передати у
власність позивача товар згідно з
актами приймання-передачі та/чи
видатковими накладними, а відповідач
зобов'язався прийняти вказаний товар
та оплатити його на умовах, визначених
договором.

Розділом 2 договору сторонами
погоджено, що товаром за договором є
барна стійка в кількості 1 шт., а також
підписано специфікацію №1 до договору,
в якій наведено комплектність спірного
товару.

Відповідно до п. 4.1 договору та
специфікації №1 загальна ціна товару,
що продається за договором складає
90000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
стягнення з відповідача грошових
коштів в сумі 80000,00 грн., перераховані на
виконання договору, позивач зазначав
про те, що спірний товар не був
поставлений відповідачем в повному
обсязі, з огляду на що, відповідно до
приписів ст. 684 Цивільного кодексу
України, позивач має право відмовитись
від договору та вимагати повернення
сплаченої грошової суми.

Згідно положень статті 663 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Пунктом 3.1 договору передбачено
обов'язок продавця передати товар
позивачу у повному обсязі протягом 50
календарних днів з моменту оплати
згідно п. 4.2 договору.

Відповідно до п. 4.2 договору попередня
оплати в сумі 70000,00 грн. має бути
перехована продавцю на розрахунковий
рахунок протягом 3 робочих днів з
моменту укладення договору.

Місцевим господарським судом
встановлено, що грошові кошти в сумі
70000,00 грн. позивач відповідачу
перерахував 12.12.2012 року, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи копією платіжного доручення №341
від 12.12.2012 року.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що
наступну частину у розмірі 10000,00 грн.
покупець перераховує на розрахунковий
рахунок відповідача за 3 дні до дати
поставки товару, після повідомлення
надісланого електронною поштою про
підтвердження дати поставки від
відповідача.

Як встановлено судом першої інстанції,
електронним листом від 04.03.2013 року
відповідач повідомив позивача про
готовність виїзду на монтаж спірного
товару та необхідність перерахування
грошових коштів в сумі 10000,00 грн.

Грошові кошти в сумі 10000,00 грн. позивач
відповідачу перерахував 05.03.2013 року, що
підтверджується платіжним дорученням
№380 від 05.03.2013, копію якого долучено до
матеріалів справи.

Таким чином, відповідач мав поставити
товар протягом 3-х днів з 05.03.2013 року,
тобто, з врахуванням святкових та
вихідних днів, в строк до 12.03.2013 року
після електронного повідомлення
відповідача про підтвердження дати
поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 682 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, що
відповідає умові договору
купівлі-продажу щодо комплектності.

Згідно положень пункту 3.2 договору,
приймання товару позивачем по
кількісному та якісному показнику
відбувається в момент отримання
товару, що оформлюється підписанням
між позивачем та уповноваженою особою
відповідача видаткової накладної та/чи
акту приймання-передачі товару.

Як встановлено місцевим господарським
судом, в липні 2013 року позивач
звертався до суду з позовом про
повернення відповідачем сплачених за
договором купівлі-продажу товару від
11.12.2012 року коштів в сумі 80000,00 грн. у
зв'язку з поставкою некомплектного
товару та невиконанням відповідачем
обов'язку щодо доукомплектування
товару, також в матеріалах зазначеної
справи було заявлено вимогу про
стягнення пені за поставку
некомплектного товару за спірним
договором.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 03.12.2014 у справі
№911/2762/13, яка залишена без змін
постановою Вищого господарського суду
від 10.02.2014 року в задоволенні позовних
вимог позивача в частині повернення
відповідачем сплачених за договором
купівлі-продажу товару від 11.12.2012
коштів в сумі 80000,00 грн. було відмовлено,
з тих підстав, що в розумінні ч. 2 ст. 684
Цивільного кодексу України у позивача
не виникло право на відповідну вимогу,
оскільки відсутні докази звернення до
відповідача з вимогою саме про
доукомплектування товару та
невиконання відповідачем такої вимоги
в розумний строк.

В свою чергу у даній справі №911/2171/14
заявлено позовні вимоги про стягнення
з відповідача грошових коштів в сумі
80000,00 грн., перерахованих позивачем
відповідачу на виконання умов договору
купівлі-продажу товару від 11.12.2012 року,
у зв'язку з відмовою позивача від
наведеного договору з причин поставки
некомплектного товару та невиконанням
відповідачем обов'язку щодо
доукомплектування товару.

При цьому, звертаючись до суду з даним
позовом, позивачем надано новий доказ в
обґрунтування підстав позову, якого не
існувало на момент розгляду справи
№911/2762/13, а саме доказ надіслання
відповідачу вимоги про
доукомплектування товару.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що позов у даній справі
заявлено з інших підстав ніж у справі
№911/2762/13, у зв'язку із чим відхиляє
доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції фактично повторно
розглянув справу, яка вже розглядалась
господарським судом.

В той же час, постановою Київського
апеляційного господарського суду від
03.12.2014 у справі №911/2762/13, яка залишена
без змін постановою Вищого
господарського суду від 10.02.2014
встановлено факти, які мають
преюдиційне значення для вирішення
даного спору.

Частиною 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Так, в ході вирішення спору у справі
№911/2762/13 встановлено факт поставки
відповідачем некомплектного товару за
договором. Вказаний факт покладено в
основу відповідного судового рішення в
частині задоволення позовної вимоги
про стягнення пені (застосування
відповідальності за поставку
некомплектного товару).

Пунктом 3.3 договору встановлено, що у
разі виявлення розбіжностей в
кількості та якості товару, вказаного в
розрахункових документах (акт
приймання-передачі) чи/або в видатковій
накладній, з кількістю фактично
отриманого товару, представник
позивача складає акт
передачі-приймання товару, в якому
вказує розбіжності. Відповідач
забезпечує підписання Акту приймання
товару своїм представником, а при його
відсутності експедитором або водієм у
2-ох оригінальних примірниках .

Незважаючи на те, що товар відповідачем
був поставлений не у повній
комплектності, акт приймання товару в
порядку, встановленому п. 3.3 договору,
сторонами не було підписано.

В той же час, в ході вирішення спору у
справі №911/2762/13 судом встановлено, що на
виконання умов договору відповідач
поставив позивачеві товар (барну
стійку) недоукомплектовану пластиком
для підсвічування в кількості 4 кв. м. та
барними петлями у кількості 4 шт.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства тощо.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 684 Цивільного кодексу
України визначено, що у разі передання
некомплектного товару покупець має
право вимагати від продавця за своїм
вибором: 1) пропорційного зменшення
ціни; 2) доукомплектування товару в
розумний строк.

В свою чергу частиною 2 зазначеної
статті визначено, що якщо продавець у
розумний строк не доукомплектував
товар, покупець має право за своїм
вибором: 1) вимагати заміни
некомплектного товару на комплектний;
2) відмовитися від договору і вимагати
повернення сплаченої грошової суми.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
відповідно до приписів ст. 684
Цивільного кодексу України позивач, не
отримавши у встановлений договором
строк повністю укомплектований товар,
має право вимагати від відповідача за
власним вибором або пропорційного
зменшення ціни або доукомплектування
товару в розумний строк, та у випадку
невиконання відповідачем вимоги щодо
доукомплектування товару, позивач має
право або вимагати заміни
некомплектного товару на комплектний,
або відмовитися від договору і
вимагати повернення сплаченої
грошової суми.

Згідно положень частини 3 ст. 270
Господарського кодексу України, у разі
поставки некомплектних виробів
постачальник (виробник) зобов'язаний на
вимогу покупця (одержувача)
доукомплектувати їх у двадцятиденний
строк після одержання вимоги або
замінити комплектними виробами у той
же строк, якщо сторонами не погоджено
інший строк. Надалі до укомплектування
виробу або його заміни покупець
(одержувач) має право відмовитися від
його оплати, а якщо товар уже оплачений,
вимагати в установленому порядку
повернення сплачених сум. У разі якщо
постачальник (виробник) у встановлений
строк не укомплектує виріб або не
замінить його комплектним, покупець
має право відмовитися від товару.

Позивачем в обгрунтування позовних
вимог надано докази звернення до
відповідача з вимогою про
доукомплектування спірного товару в
розумний строк, зокрема, вимогу №1 від
12.02.2014 року, в якій визначено перелік
недоліків, які необхідно усунути.

У відповідь на вказану вимогу
відповідач у своєму відзиві №07-03 від
02.03.2014 відмовився задовольняти вимоги
позивача, посилаючись на порушення
позивачем обов'язку щодо підписання
акту приймання-передачі та складення
акту розбіжностей про недоліки товару.

За таких обставин, беручи до уваги факт
поставки відповідачем некомплектного
товару, що встановлено в ході вирішення
спору у справі №911/2762/13 і не спростовано
відповідачем, а також зважаючи на те, що
позивач звертався до відповідача з
вимогою про доукомплектування товару і
така вимога не була задоволена
відповідачем, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
підстав для застосування ч. 2 ст. 684
Цивільного кодексу України та
наявності у позивача права відмовитися
від договору і вимагати повернення
сплаченої грошової суми.

При цьому, місцевий господарський суд
правильно зазначив, що посилання
відповідача на непідписання позивачем
акту приймання-передачі товару не
впливає на обов'язок доукомплектувати
проданий товар.

Доводи відповідача про пропуск
позовної давності, які знайшли
відображення у апеляційній скарзі,
правомірно відхилені судом першої
інстанції, оскільки позивачем
подавався позов у справі №911/2762/13, у
якій, зокрема, задоволені позовні
вимоги позивача в частині стягнення
пені за порушення строків передачі
укомплектованої барної стійки за
період з 12.03.2013 по 27.06.2013, а тому подання
такого позову є підставою для
переривання строку позовної давності.

Таким чином, місцевим господарським
судом правомірно задоволенні позовні
вимоги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 про стягнення з відповідача
80000,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а
рішення господарського суду Київської
області від 11.08.2014 у справі №911/2171/14 має
бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду Київської області від 11.08.2014 у
справі №911/2171/14 залишити без змін.

Матеріали справи №911/2171/14 повернути до
господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду у
встановленому законом порядку.

Головуючий суддя
М.М. Новіков

Судді
А.І. Мартюк

Л.П. Зубець