ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 22» жовтня 2014 р.
Справа № 908/2127/14

Колегія
суддів у складі:

головуючий
суддя Пуль О.А.,

суддя Білоусова Я.О.,
суддя Гетьман Р.А.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представників сторін:

позивача - Сосніної Л.І. за довіреністю
№3 від 22.05.2014р.;

відповідача- не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харквіського
апеляційного господарського суду у
м.Харкові апеляційну скаргу
позивача - Товариства з обмеженою
відповідальністю Андріївське», с.
Андріївка, Якимівський район,
Запорізька область, (вх. № 2764 З/2-7) на
рішення господарського суду
Запорізької області від 14.08.2014 року у
справі № 908/2127/14,

за позовом - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Андріївське», с.
Андріївка, Якимівський район,
Запорізька область, -

до Приватного підприємства
«Мирненський булочно-кондитерський
комбінат», смт. Мирне,
Мелітопольський район, Запорізька
область,

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 20014 року до господарського
суду Запорізької області звернулося
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Андріївське» з
позовом до Приватного підприємства
«Мирненський булочно-кондитерський
комбінат», в якому просило визнати
недійсним договір купівлі - продажу
майбутнього врожаю № 23/4 від 23.04.2013 року.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 14.08.2014 року у
справі № 908/2127/14 (суддя Кутіщева
-Арнет Н.С.) у позові відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з вказаним
рішенням, звернувся до апляційного
господарського суду зі скаргою, в якій
просить скасувати рішення та винести
нове, яким позовні вимоги задовольнити
у повному обсязі. В обгрунтування своїх
вимог апеллянт посилається на те, що
спірний договір є удаваним, бо він
фактично прикрив інший правочин - займу
грошових коштів під досить високий
процент. Апелянт вважає, що судом
першої інстанції не взято до уваги
факти, що підтвердують укладання
сторонами доовору, але не
купівлі-продажу, бо в ньому відсутні
умови, притамані саме такому виду
договору. В ньому відсутні основні
умови про предмет договору, які
передбачені статями 632,656 та іншими
стяттями Цивільного кодексу України
щодо ціни, ассортименту товару, строку
його поставки тощо. Договір має має
тільки орієнтовані показники щодо
кількості та ціни товару і не
зазначається порядок їх подальшої
визначеності. Крім того, на думку
апеллянта, суд залишив поза увагою те,
що при переході прав власності на товар
з моменту його оплати позивач не
повинен був сплачувати проценти за
користування коштами, тому що з цього
моменту переходу прав власності на
товар до нього переходить право
власності на отримані за нього кошти.
Отримавши товар у власніть, покупець,
маючи право самостійно його охороняти
та збирати, не скористався цим правом і
не вчинив жодної дії для отримання
товару у власність в натурі.

У судовому засіданні Харківського
апеляційного господарського суду
22.10.2014р. представник позивача підтримав
вимоги апеляційної скарги, просив
скасувати рішення першої інстанції та
винести нове, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не
зявився, свого представника до суду не
направив, був повідомлений про час та
місце проведення судового засідання
належним чином.

Розглянувши матеріали справи, а
також викладені в апеляційній скарзі
доводи апелянта, заслухавши пояснення
представника позивача, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлених обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши в порядку статті
101 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, і цього не спростовано в
апеляційній інстанції, між Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Андріївське» та Приватним
підприємством «Мирненський
булочно-кондитерський комбінат»
укладений договір купівлі - продажу
майбутнього врожаю № 23/4 від 23.04.2013 року
( надалі договір).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
продавець ( позивач) зобов'язався в
майбутньому передати у власність
покупця (відповідач) , а покупець
оплатити на момент укладення цього
договору і прийняти в майбутньому
наступний товар: 1) майбутній
врожай: пшениця продовольча; 2)
кількість (орієнтовоно ): 187,5 тон по
ціні (орієнтовано) 1600 гривен за тону, на
суму (орієнтовано) 300 000 гривен, зі
строком поставки до 01.08.2013 року.

Пунктом 2.2 договору обумовлено, що
строк оплати товару, є передоплата
після укладення договору.

Відповідно до пункту 2.3 договору на
суму отриманої попередньої оплати, з
моменту зарахування коштів на рахунок
продавця і до переоформлення товару на
покупця, продавцю нараховуються
проценти за користування грошовими
коштами з розрахунку 3% на місяць як
плата за користування грошовими
коштами.

Як свідчать матеріали справи,
відповідач свої зобов'язання за
договором виконав належним чином,
грошові кошти у сумі 300 000,00 грн. за
договором № 23/4 від 23.04.2013 року
перерахував позивачу, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 806 від 24.04.2013 року ( а.с.24).

Позивач в обгрунтування своїх
позовних вимог посилався на те що
правочин купівлі - продажу є удаваним
відповідно до статті 235 Цивільного
кодексу України, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину ( займу), який вони насправді
вчинили. Відповідач не належить до
кола осіб, яким надано право вчиняти
правочин з надання займу (кредиту), а
тому договір купівлі - продажу № 23/4 від
23.04.2013 року повинен бути визнаний
недійсним на підставі частини 1 статті
215 Цивільного кодексу України, бо в
момент вчинення правочину не було
додержано вимог, які встановлені
частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу
України - зміст правочину не може
суперечити іншим актам цивільного
законодавства.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
вказав, що ним його зобов'язання за
договором купівлі - продажу
майбутнього врожаю виконані у повному
обсязі. Проте, позивачем на даний час не
здійснено жодної дії по виконанню
своїх зобов'язань за договором купівлі
- продажу № 23/4 від 23.04.2013 року, у зв'язку
з чим він звернувся до господарського
суду Запорізької області ( справа №
908/1463/14). з позовом до ТОВ «Андріївське»
про стягнення заборгованості.
Внаслідок небажання виконувати свої
зобов'язання за спірним договором,
позивач заявив даний позов про
визнання договору недійсним.

14.08.2014 року господарським судом
Запорізької області по даній справі
постановлено оскаржуване рішення. При
цьому, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд виходив з того, що
позивачем не доведено обставин, які б
стали підставою для визнання
недійсним договору купівлі - продажу
майбутнього врожаю № 23/4 від 23.04.2013 року.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком місцевого господарського
суду, виходячи із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами частини 1 статті 627
Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до приписів 629
Цивільного кодексу України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 536 Цивільного кодексу України
унормовано, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до приписів частини 3
статті 693 Цивільного кодексу України на
суму попередньої оплати нараховуються
проценти відповідно до статті 536
Цивільного кодексу від дня, коли товар
мав бути переданий, до дня фактичного
передання товару покупцеві або
повернення йому суми попередньої
оплати. Договором може бути
встановлений обов'язок продавця
сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Частиною 2 статті 693 Цивільного
кодексу України встановлено, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Як убачається з матеріалів справи,
строк поставки товару сторонами
обумовлено до 01.08.2013 року ( п.1.1.
договору). Проте, позивачем не надано
доказів виконання свого обов'язку за
спірним договором. У зв'язку з цим,
відповідач скористався своїм правом, а
саме, відмовився від поставки товару
внаслідок порушення строків його
поставки та вимагає повернути
перераховані грошові кошти з
нарахуванням відсотків, що надає йому
таке право відповідно до пункту 4.5
договору, яким передбачено, що у разі
відсутності поставки продавець
зобов'язаний виплатити покупцю
відсотки з розрахунку 50% за
необґрунтоване використання грошових
коштів з моменту отримання грошових
коштів та до їх повернення. В даному
випадку п.2.3 договору не застосовується
та відсотки перераховуються, виходячи
з умов даного договору.

З огляду на наведені норми права та
обставини справи, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що позивач
зобов'язаний сплачувати відсотки за
користування грошовими коштами, і що
спірний договір не є фінансовою
послугою, а є компенсацією втрат
відповідача від неналежного виконання
позивачем своїх обов'язків за
договором купівлі - продажу
майбутнього врожаю № 23/4 від 23.04.2013 року.

Статтею 32 господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
суду.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках, на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь у судовому засіданні,
мають бути викладені письмово.

Частиною першою статті 43
Господарського процесуального кодексу
України передбачено, що господарський
суд оцінює докази своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що позивачем не доведено
обставин, які стали б підставою для
задоволення позову, тому апеляційну
скаргу позивача слід залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду Запорізької області від 14.08.2014
року у справі № 908/2127/14 - без змін.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 99, 101, п.1) ч.1 ст. 103, ст. 105,
Харківський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Андріївське» залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 14.08.2014 року у
справі №908/2127/14 без змін.

Повний текст постанови складено
23.10.2014 р.

Головуючий суддя
О.А. Пуль

суддя
Я.О.Білоусова

суддя
Р.А.Гетьман