ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2324/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Івакіна В.О., суддя Бондаренко
В.П., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Пакіна О.М. (дов. б/н від
22.09.2014 р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№2957З/1-8)
на рішення господарського суду
Запорізької області від 19 серпня 2014
року у справі

за позовом Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка", с. Семенівка,
Мелітопольський район, Запорізька
область

до Приватного підприємства
"Молокозавод - ОЛКОМ", м. Мелітополь,
Запорізька область

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ПП "Агрофірма "Семенівка",
звернувся до господарського суду
Запорізької області з позовом до ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ" з позовом про
визнання недійсним договору зворотної
фінансової допомоги №6 від 07.03.2013 р.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014 р. у
справі №908/2324/14 (суддя Мойсеєнко Т.В.) в
позові відмовлено.

ПП "Агрофірма "Семенівка" з рішенням
суду першої інстанції не погодилось,
звернулось до Донецького апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій вважає, що рішення
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що судом при
прийнятті рішення не враховано те, що
відповідач не включений до реєстру
фінансових установ, не набув статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг. Просить рішення господарського
суду скасувати та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

Розпорядженням голови Вищого
господарського суду України №28-р від
02.09.2014 р. визначено, що розгляд
господарських справ, які підлягають
перегляду в апеляційному порядку
Донецьким апеляційним господарським
судом здійснюється Харківським
апеляційним господарським судом.

Відповідач, ПП "Молокозавод - ОЛКОМ", у
відзиві на апеляційну скаргу проти її
задоволення заперечує, вважає рішення
суду першої інстанції законним та
обґрунтованим, прийнятим з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права. Просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, рішення
господарського суду - без змін.

Позивач свого представника в судове
засідання не направив, про причини
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце проведення судового засідання
повідомлений належним чином, про що
свідчить наявне в матеріалах справи
зворотнє повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Колегія суддів вважає, що судом
виконано процесуальний обов'язок щодо
повідомлення учасників процесу про
дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 3.5.11
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Вищого
господарського суду України від 10.12.2002
р. за №75, вважає, що не з'явлення в
судове засідання представника
позивача не перешкоджає розгляду
справи, тому справа розглядається
відповідно до статті 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї, вислухавши в
судовому засіданні пояснення
уповноваженого представника
відповідача, перевіривши повноту
встановлення місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи, правильність застосування норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
07.03.2013 р. між ПП "Агрофірма "Семенівка" та
ПП "Молокозавод - ОЛКОМ" був укладений
договір зворотної фінансової допомоги
№6, згідно п. 1.1. якого ПП "Молокозавод -
ОЛКОМ" надає ПП "Агрофірма "Семенівка"
зворотну фінансову допомогу у розмірі,
встановленому в п. 2.1. договору (245000,00
грн.), а ПП "Агрофірма "Семенівка", в свою
чергу, зобов'язується повернути ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ" отриману
фінансову допомогу у повному розмірі
та в строк, встановлений пунктом 5.1.
договору - 31.12.2013 р. (а. с. 8).

На виконання умов договору ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ" перерахував на
розрахунковий рахунок ПП "Агрофірма
"Семенівка" обумовлену договором суму
фінансової допомоги, про що свідчать
платіжні доручення №1035 від 19.03.2013 р. на
суму 100000,00 грн., №1055 від 20.03.2013 р. на суму
145000,00 грн. (а. с. 9).

Вважаючи, що ПП "Молокозавод-ОЛКОМ" не
мало повноважень вчиняти спірний
правочин в силу вимог ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 3
ст. 215, ст. 227 Цивільного кодексу України,
ПП "Агрофірма "Семенівка" звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовом про визнання
договору №6 від 07.03.2013 р. недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ПП
"Агрофірма "Семенівка" зазначає, що
спірний договір має бути визнаний
недійсним, оскільки відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, в зв'язку з чим укладення
відповідачем договору зворотної
фінансової допомоги є порушенням в
частині господарської компетенції
(спеціальна правосуб'єктність) щодо
укладання позастатутних угод, а саме
угод про надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що операція з надання безпроцентної
позики, до якої відноситься спірний
договір, не є фінансовою послугою, тому
може надаватися не фінансовою
установою.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно стаття 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину, зокрема, не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вірно встановив місцевий
господарський суд, між сторонами
виникли зобов'язальні відносини на
підставі укладеного договору позики та
відповідач не є фінансовою установою
та учасником ринків фінансових послуг.

Відповідно до статті 1046 Цивільного
кодексу України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
фінансова послуга - операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" встановлено, що
фінансовими вважаються такі послуги,
зокрема надання коштів у позику, в тому
числі і на умовах фінансового кредиту.

Фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
це прямо передбачено законом,
фізичними особами - підприємцями. (ст. 5
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг").

Фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг.

З аналізу зазначених правових норм
вбачається, що сфера дії Закону за
суб'єктним складом учасників є
обмеженою і не поширюється ані на
юридичних осіб, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
ані на фізичних осіб, які не є
суб'єктами підприємницької діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не є фінансовою установою в
розумінні Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".

Договір позики є підставою для
виникнення правовідносин, учасниками
яких є будь-які фізичні або юридичні
особи, оскільки Цивільний кодекс
України не містить жодного виключення
як щодо суб'єктного складу, так і щодо
права на одержання від позичальника
процентів від суми позики, розмір яких
і порядок їх одержання встановлюється
договором (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу
України).

Таким чином, Закон України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
є спеціальним нормативним актом, який
регулює відносини спеціальних
суб'єктів - учасників ринку фінансових
послуг, і не поширюється на всіх інших
юридичних і фізичних осіб - суб'єктів
договору позики, правовідносини яких
регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048
Цивільного кодексу України.

З урахуванням наведеного,
господарський суд дійшов правомірного
висновку, що операція з надання
безпроцентної позики, до якої
відноситься спірний договір, не є
фінансовою послугою, тому може
надаватися не фінансовою установою.

Крім того, в пункті 1 Розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від
31.03.2006 р. "Про можливість надання
юридичними особами-суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств",
зазначено, що юридична особа, що не є за
своїм правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту
(тобто під процент), але має право
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику відповідно до вимог
цивільного законодавства.

Отже, оскільки спірний договір за своєю
правовою природою є позикою, яка не
передбачає проценти або іншу
винагороду за користування предметом
позики, то його укладення не потребує
наявності у позикодавця статусу
фінансової установи.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, вірно застосував
норми матеріального та процесуального
права, а тому правові підстави для
скасування або зміни оскаржуваного
рішення відсутні.

Відповідно до вимог статті 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський у визначеному законом
порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014 р. у
справі №908/2324/14 прийняте при належному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи та у відповідності до норм
матеріального і процесуального права і
підстави для його скасування відсутні,
в зв'язку з чим, апеляційна скарга
позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 75, 85, 99, 101, пунктом
1 статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014 р. у
справі №908/2324/14 залишити без змін.

Повна постанова складена 15.10.2014 р.

Головуючий суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Камишева Л.М.