ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2014 р.
Справа № 914/3100/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.

при секретарі Фартушку Н.Б.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Олександрійська
фабрика діаграмних носіїв технічної
інформації», Кіровоградська область, м.
Олександрія,

до відповідача: Відкритого
акціонерного товариства «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат»,
Львівська область, м. Жидачів,

про: стягнення 13 899 грн. 16 коп. суми
заборгованості, 2 529 грн. 65 коп. пені, 972
грн. 94 коп. семи відсотків штрафу та
стягнення судових витрат.

За участю представників:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Олександрійська
фабрика діаграмних носіїв технічної
інформації» до Відкритого
акціонерного товариства «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат» про
стягнення 13 899 грн. 16 коп. суми
заборгованості, 2 529 грн. 65 коп. пені, 972
грн. 94 коп. семи відсотків штрафу та
стягнення судових витрат.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 29.08.2014 року
порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 09.09.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку:
позивач - 04.09.2014 року рекомендованою
поштою №28 2, відповідач - 02.09.2014
року рекомендованою поштою №81 2
(оригінали повідомлень про вручення
поштових відправлень в матеріалах
справи).

Розгляд справи неодноразово
відкладався з підстав, викладених в
відповідних ухвалах суду у справі.

Представник позивача в судове
засідання 28.10.2014 року не з'явився, 25.09.2014
року подав клопотання (вх. №41154/14), у
якому підтримує позовні вимоги у
повному обсязі і просить суд
розглядати справу за відсутності
повноважного представника позивача.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив, хоча був належно
повідомлений про час та місце розгляду
справи в порядку, передбаченому
Інструкцією з діловодства в
господарських судах України,
затвердженою Наказом ДСАУ від 20.02.2013
року №28.

Враховуючи достатність, належність і
допустимість поданих позивачем
доказів, належним чином повідомлення
судом відповідача про дату і час
судового засідання, повторну неявку
повноважного представника відповідача
та неподання ним відзиву на позовну
заяву справа розглядається в порядку
статті 75 ГПК України, - за наявними в ній
матеріалами.

В ході судового розгляду встановлено:

Позивач: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Олександрійська
фабрика діаграмних носіїв технічної
інформації» є юридичною особою, йому
присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 31689399,
знаходиться за адресою: 28000,
Кіровоградська область, м. Олександрія,
вул. Луначарського, буд. 1, що
підтверджується долученими до
матеріалів справи Витягом з ЄДРЮО та
ФОП серії АД №343312 та Витягом з ЄДРЮО та
ФОП від 05.09.2014 року 319249741 (докази в
матеріалах справи).

Як вбачається із наявної в матеріалах
справи Інформаційної довідки з ЄДРЮО
та ФОП (http://irc.gov.ua/ua/Poshuk-v-YeDR.html),
відповідач у відповідності до положень
Закону України «Про акціонерні
товариства» змінив найменування з
Відкритого акціонерного товариства
«Жидачівський целюлозно-паперовий
комбінат» на Публічне акціонерне
товариство «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат».

Відповідач: Публічне акціонерне
товариство «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат» є
юридичною особою, йому присвоєно код
ЄДРЮО та ФОП 00278801, знаходиться за
адресою: 81700, Львівська область,
Жидачівський район, м. Жидачів, вул.
Фабрична, буд. 4 (докази в матеріалах
справи).

28.01.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Олександрійська
фабрика діаграмних носіїв технічної
інформації» (надалі - позивач,
постачальник) та Відкритим акціонерним
товариством «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат» (надалі -
відповідач, покупець) укладено Договір
поставки №28-02/2013р. (надалі - договір), за
умовами якого постачальник
зобов'язувався передати у власність
покупця товар, а покупець
зобов'язувався прийняти товар та
сплатити за нього суму в розмірі,
передбаченому в Специфікаціях, які є
невід'ємною частиною договору.

Зазначений договір укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін, їх
підписи засвідчено відтисками печаток
юридичних осіб - сторін за договором, що
відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), в силу статті 204 ЦК України, є
правомірним правочином.

Вказаний договір за своєю правовою
природою, основними та не основними
(другорядними) ознаками є договором
поставки, який укладено відповідно до
статті 712 ЦК України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін

Основною і визначальною ознакою
договору поставки є правовий статус
постачальника товару.

Відповідно до пункту 3.1. договору
терміні умови постачання вказуються в
специфікації на відповідну партію
товару.

Згідно пункту 3.5. договору товар
вважається поставленим покупцю з
моменту підписання видаткової
накладної.

Розділом 4 договору сторонами
погоджено ціну і загальну вартість
товару, розділом 5 - умови оплати.

Так, відповідно до пункту 4.1. договору
ціна товару, що поставляється,
вказується в специфікаціях до
договору.

Пунктом 5.1. договору визначено, що
покупець оплачує товар шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок постачальника
на підставі рахунку-фактури
постачальника на кожну окрему партію
товару.

Згідно пункту 6.2. договору за невчасну
оплату товару покупець платить
постачальнику на вимогу останнього
пеню у розмірі 0,1 відсотка за кожен день
прострочення від вартості
несплаченого товару, а за прострочення
на термін більше тридцяти днів -
додатково штраф в розмірі се6ми
відсотків від вказаної вартості
товару.

Пунктом 9.4. договору сторонами
погоджено, що договір вступає в силу з
моменту його підписання і діє до 31.12.2013
року.

Специфікацією від 28.02.2013 року №1 до
договору сторонами встановлено
вартість товару, що поставляється
позивачем відповідачу. Вказана
Специфікація підписана повноважними
представниками та завірена відтисками
печаток юридичних осіб - сторін
договору (належним чином завірена
копія специфікації долучена до
матеріалів справи).

Пунктом 2 додаткових умов Специфікації
від 28.02.2013 року №1 до договору
встановлено оплату відповідача на
умовах 100% післяплати з
відтермінуванням платежу на 20 днів по
факту отримання товару.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав належним чином, Видатковою
накладною від 18.03.2013 року №РН-0000075
поставив відповідачу товар на суму 13 899
грн. 16 коп. По факту поставки позивачем
виставлено відповідачу
Рахунок-фактуру від 18.03.2013 року №СФ-0000061
на суму 13 899 грн. 16 коп. (належним чином
завірені копії видаткової накладної та
рахунку-фактури в матеріалах справи).

Відповідач своїх зобов'язань з оплати
поставленого за договором товару не
виконав, внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 13 899 грн. 16 коп.

З метою досудового врегулювання спору
позивач 13.05.2014 року звертався до
відповідача претензією вих. №289 із
вимогою про погашення заборгованості
із сплати поставленого за договором
товару. Відповідачем вказану претензію
залишено без відповіді та реагування
(належним чином завірена копія
претензії та доказів її скерування на
адресу відповідача в матеріалах
справи).

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем з оплати
поставленого за договором товару
становить 13 899 грн. 16 коп., станом на час
розгляду справи по суті доказів її
погашення сторонами суду не заявлено
та не подано.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Статтею 173 ГК України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що
господарські зобов'язання можуть
виникати: безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акта, що
регулює господарську діяльність; з
акту управління господарською
діяльністю; з господарського договору
та інших угод, передба чених законом, а
також з угод, не передбачених зако ном,
але таких, які йому не суперечать;
внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок ін шої особи без достатніх
на те підстав; у результаті створення
об'єктів інтелектуальної вла сності та
інших дій суб'єктів, а також внаслідок
подій, з якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

В даному випадку господарське
зобов'язання виникло з Договору
поставки від 28.01.2013 року №28-02/2013р., що
відповідає вимогам частини 1 статті 174
ГК України.

Статтею 175 ГК України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Окрім стягнення суми основної
заборгованості за договором позивач
просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача 2 529 грн. 65 коп. пені та
972 грн. 94 коп. семи відсотків штрафу,
нарахованих у відповідності до пункту
6.2. договору (розрахунок суми пені та
штрафу в матеріалах справи).

Стаття 218 ГК України передбачає, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання,
частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що Учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Статтею 219 ГК України визначено, що за
невиконання або неналежне виконання
господарських зобов'язань чи порушення
правил здійснення господарської
діяльності правопорушник відповідає
належним йому на праві власності або
закріпленим за ним на праві
господарського відання чи
оперативного управління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодексом та
іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до частини другої
статті 549 ЦК України штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. частиною
третьою вказаної статті передбачено,
що пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Приписами частини третьої вказаної
статті визначено, що пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» із
змінами і доповненнями внесеними
Законом України від 10.01.2002 року №2921-ІІІ,
передбачено, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вищенаведеного Закону
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини другої статті 712
ЦК України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Приписами частини другої статті 693 ЦК
України визначено, що у випадку, якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати.

Згідно приписів статті 628 ЦК України
зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Статтею 627 встановлено,
що відповідно до статті 6 цього кодексу,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таким чином суд дійшов до висновку про
те, що погоджене сторонами у договорі
одночасне нарахування пені та штрафу
за порушення строку виконання взятих
на себе договірних зобов'язань з оплати
поставленого товару не суперечить
вимогам чинного законодавства України.

Аналогічна правова позиція викладена в
пункті 4 Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
№ 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань», а
також в постановах Верховного Суду
України від 30.05.2011 року у справі № 42/252,
від 09.04.2012 № 20/246-08 та від 27.04.2012 року №
06/5026/1052/2011.

Приписами частини п'ятої статті 254 ЦК
України якщо останній день строку
припадає на вихідний, святковий або
інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

В судовому засіданні 14.10.2014 року
перераховано розмір пені, яку слід
стягнути з відповідача на користь
позивача і вона становить:

Сума боргу (грн)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір облікової ставки
НБУРозмір подвійної облікової ставки
НБУ в деньСума пені за період
прострочення13899.1609.04.2013 - 09.06.2013627.5000 %0.041
%*354.1413899.1610.06.2013 - 12.08.2013647.0000 %0.038
%*341.2013899.1613.08.2013 - 09.10.2013586.5000 %0.036 %*287.12

Так, загальна сума пені становить 982
грн. 46 коп. (354,14 + 341,20 + 287,12).

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 2 529 грн. 65 коп. пені підлягають
до задоволення частково шляхом
стягнення з відповідача на користь
позивача 982 грн. 46 коп.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, оглянувши та дослідивши матеріали
справи і подані докази, оцінив їх в
сукупності та прийшов до висновку, що
позов документально та нормативно
обґрунтований, відповідачем не
спростований, підлягає до задоволення
частково.

Судові витрати покласти на сторони
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог у відповідності до
статті 49 ГПК України та стягнути з
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 5 967 грн. 49 коп.,
оскільки спір виник внаслідок
неналежного виконання відповідачем
взятих на себе зобов'язань з оплати
поставленого за договором товару.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 21, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75,
77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника: Публічного
акціонерного товариства «Жидачівський
целюлозно-паперовий комбінат» (81700,
Львівська область, Жидачівський район,
м. Жидачів, вул. Фабрична, буд. 4; код
ЄДРЮО та ФОП 00278801) на користь стягувача:
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Олександрійська
фабрика діаграмних носіїв технічної
інформації» (28000, Кіровоградська
область, м. Олександрія, вул.
Луначарського, буд. 1; код ЄДРЮО та ФОП
31689399) 13 899 грн. 16 коп. суми
заборгованості, 982 грн. 46 коп. пені, 972
грн. 94 коп. семи відсотків штрафу та 1 664
грн. 56 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

28.10.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 29.10.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.