м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Київенерго», м.Київ, ЄДРПОУ
до відповідача: Орендного підприємства
« 6-й Київський авторемонтний завод»,
за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: Комунального
підприємства «Головний
інформаційно-обчислювальний центр»,
про стягнення 24 000,34 грн.
Суддя Любченко М.О.
Представники сторін:
від позивача: Левченко В.І. - по дов.
від відповідача: не з'явився
від третьої особи: Науменко С.В. - по дов.
Відповідно до приписів ст.77
Господарського процесуального кодексу
України у судовому засіданні 13.08.2014р.
оголошувалась перерва до 27.08.2014р.
СУТЬ СПРАВИ:
Позивач, Публічне акціонерне
товариство «Київенерго», м.Київ
звернулось до господарського суду
міста Києва із позовом до відповідача,
Орендного підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод», м.Київ про
стягнення основного боргу в розмірі 21
538,82 грн., пені в сумі 983,79 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 1278,18 грн. та
3% річних в сумі 199,55 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
умов договору №7150 від 15.10.1990р. на
використання електричної енергії в
частині здійснення оплати спожитої за
період з 01.10.2013р. по 01.06.2014р.
електроенергії, внаслідок чого у
Орендного підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод» утворилась
заборгованість в сумі 21 538,82 грн., що
стало підставою для нарахування 3%
річних, інфляційних втрат та пені.
Відповідач у судове засідання 22.10.2014р.
не з'явився, представника не направив,
правами, що передбачені Господарським
процесуальним кодексом України, під
час вирішення спору у вказаному
засіданні суду не скористався.
Проте, вказаний учасник судового
процесу був належним чином обізнаний
про час та місце судового засідання з
огляду на наявне в матеріалах справи
Ухвалою від 27.08.2014р. залучено до участі
у розгляді справи в якості третьої
особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача
Комунальне підприємство «Головний
інформаційно-обчислювальний центр».
Третя особа у поясненнях б/н від 16.09.2014р.
зазначила, що Комунальне підприємство
«Головний інформаційно-обчислювальний
центр» на підставі відповідного
договору на замовлення Орендного
підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод» здійснює лише
приймання, облік та обробку платежів
споживачів житлово-комунальних послуг
та перераховує сплачені грошові кошти
на рахунок постачальників, а отже,
надання пояснень по суті договірних
відносин між позивачем та відповідачем
останній не вбачає можливим.
Одночасно, на виконання вимог
господарського суду вказаним
учасником судового процесу надано
відомості щодо оплати відповідачем
послуг енергопостачання за договором
№7150 від 15.10.1990р.
З огляду на неявку відповідача в
судове засідання 22.10.2014р.,
господарський суд зазначає, що за
змістом ст.22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаних статей зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Статтею 77
зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
Судом враховано, що ухвалою від 29.09.2014р.
явка у судове засідання учасників
судового процесу обов'язковою не
визнавалась. При цьому, у попередніх
судових засіданнях відповідачем вже
було висловлено свою правову позицію
по суті спору та надано наявні
Таким чином, враховуючи вищенаведене,
незважаючи на те, що відповідач в
процесі розгляду справи 22.10.2014р. не
скористався всіма правами,
передбаченими Господарським
процесуальним кодексом України, за
висновками суду, у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору, внаслідок чого справа може бути
розглянута за наявними у ній
документами відповідно до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, а неявка вказаного учаснику
судового спору не перешкоджає
вирішенню справи по суті.
Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та третьої особи, дослідивши
всі представлені учасниками судового
процесу докази, господарський суд
За змістом ст.151 Цивільного кодексу
Української РСР зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з договору або з
інших підстав, зазначених у статті 4
За приписами ст.4 Цивільного кодексу
Української РСР цивільні права і
обов'язки виникають, зокрема, з угод,
передбачених законом, а також з угод,
хоч і не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.
Згідно із ст.245 вказаного Кодексу за
організація-поставщик зобов'язується
передати у певні строки або строк
організації-покупцеві (замовникові) у
власність (в оперативне управління)
певну продукцію згідно з обов'язковим
для обох організацій плановим актом
розподілу продукції;
організація-покупець зобов'язується
прийняти продукцію і оплатити її за
встановленими цінами.
Згідно із ст.275 Господарського кодексу
України (враховуючи, що спірні
правовідносини сторін продовжували
існувати під час набрання зазначеним
нормативно-правовим актом законної
сили) за договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду споживачеві (абоненту),
який зобов'язаний оплатити прийняту
енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.
Відпуск енергії без оформлення
договору енергопостачання не
Як встановлено судом, 15.10.1990р. між
Підприємством Київські кабельні
мережі «Київенерго» (найменування
якого в наступному змінено на Публічне
акціонерне товариство «Київенерго»)
(постачальник) та Орендним
підприємством « 6-й Київський
авторемонтний завод» (споживач) було
укладено договір №7150 на користування
електричною енергією.
30.11.2012р. сторонами було укладено
додаткову угоду до вказаного вище
правочину, якою визначено викласти
договір в новій редакції.
Відповідно до п.1 договору №7150 від
15.10.1990р. та додаткової угоди №1 від
30.11.2012р. сторони визначили, що
постачальник продає електричну
енергію споживачу для забезпечення
потреб електроустановок останнього за
його об'єктами, а споживач оплачує
постачальнику вартість використаної
електричної енергії та здійснює інші
платежі згідно з умовами договору.
У п.9.4 укладеного між сторонами
правочину передбачено, що договір
набирає чинності з дня його підписання
та укладається до 31.12.2013р. Договір
вважається продовженим на кожен
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення терміну договору жодною зі
сторін не буде заявлено про припинення
його дії або перегляд умов.
Ухвалою від 14.07.2014р. сторін було
зобов'язано надати письмові пояснення
стосовно терміну дії договору №7150 від
На виконання вимог господарського суду
позивачем надано пояснення б/н від
30.07.2014р., в яких заявник зазначив, що
відповідачем жодних заяв про
припинення договору не надавалось.
Одночасно, відповідачем вимоги суду
виконано не було, письмових пояснень з
приводу дії спірного правочину не
представлено, факт автоматичної
пролонгації договору №7150 від 15.10.1990р.
З огляду на встановлений ст.204
Цивільного кодексу України
(враховуючи, що спірні правовідносини
сторін продовжували існувати під час
нормативно-правовим актом законної
сили) принцип правомірності правочину,
суд приймає до уваги договір №7150 від
15.10.1990р. з урахування внесених
сторонами змін як належну підставу у
розумінні норм ст.11 названого Кодексу
України для виникнення між сторонами
взаємних цивільних прав та обов'язків з
постачання активної електричної
Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов договору не
За приписами ст.526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
Стаття 193 Господарського кодексу
України передбачає, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.
За умовами укладеного між сторонами
договору постачальник продає
електричну енергію споживачу для
забезпечення потреб електроустановок
останнього за його об'єктами.
Відповідно до п.4 додатку №2 до договору
№7150 від 15.10.1990р. обсяги електричної
енергії, які підлягають оплаті,
визначаються за показниками
розрахункових засобів обліку
електричної енергії про її фактичне
У додатку №13 до спірного правочину
сторони погодили, що дані
розрахункових засобів фіксуються 18
числа кожного місяця та оформлюються
актом про використану електричну
енергію у двох примірниках, по одному
для кожної сторони. Для складання
зазначеного акта споживач фіксує
показання розрахункових приладів
Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання своїх обов'язків за
договором №7150 від 15.10.1990р. споживачем
було представлено постачальнику, а
останнім погоджено звіти про
використану активну електроенергію за
період з жовтня 2013р. по травень 2014р.,
відповідно до яких у жовтні 2013р. було
874 кВ, у січні 2014р. - 17 058 кВ, у лютому 2014р.
На підставі наведених актів
енергопостачаючою організацією було
здійснено розрахунок вартості
спожитої теплової енергії та складено
рахунки на загальну суму 50 284 грн., а
саме, №3107150/10/1 від 18.10.2013р. на суму 7614,32
грн., №3107150/11/1 від 18.11.2013р. на суму 6010,37
грн., №3107150/12/1 від 18.12.2013р. на суму 6191,48
грн., №3107150/1/1 від 18.01.2014р. на суму 6232,96
грн., №3170150/2/1 від 18.02.2014р. на суму 6976,57
грн., №3107150/3/1 від 18.03.2014р. на суму 5698,69
грн., №3107150/4/1 від 18.04.2014р. на суму 5858,33
грн. та №3107150/5/1 від 20.05.2014р. на суму 5336,84
Зважаючи на викладені вище обставини,
приймаючи до уваги всі наявні в
матеріалах справи документи, суд
дійшов висновку, що наведені вище акти
споживання активної електричної
енергії та рахунки є належними
доказами споживання відповідачем у
період з 01.10.2013р. по 01.05.2014р.
електроенергії, а отже, і виконання
позивачем своїх зобов'язань за
договором №7150 від 15.10.1990р. на загальну
Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).
Згідно з п.2.2 додатку №2 до договору №7150
від 15.10.1990р. оплата рахунків за активну
електроенергію здійснюється на
підставі виставлених постачальником
рахунків протягом 5 операційних днів з
Як вказувалось вище, на підставі
наданих споживачем актів про
використану активну електричну
енергію Публічним акціонерним
товариством «Київенерго» було
виставлено споживачу рахунки №3107150/10/1
від 18.10.2013р. на суму 7614,32 грн., №3107150/11/1
від 18.11.2013р. на суму 6010,37 грн., №3107150/12/1
від 18.12.2013р. на суму 6191,48 грн., №3107150/1/1
від 18.01.2014р. на суму 6232,96 грн., №3170150/2/1
від 18.02.2014р. на суму 6976,57 грн., №3107150/3/1
від 18.03.2014р. на суму 5698,69 грн., №3107150/4/1
від 18.04.2014р. на суму 5858,33 грн. та №3107150/5/1
від 20.05.2014р. на суму 5336,84 грн., що
підтверджується представленими до
матеріалів справи поштовими
квитанціями та описами-вкладення.
Таким чином, враховуючи наведене вище,
приймаючи умови договору №7150 від
15.10.1990р. щодо порядку та строків оплати
спожитої теплової енергії, з огляду на
фактичні обставини справи, суд дійшов
висновку, що строк оплати
електроенергії, яку було спожито
відповідачем у період з 01.10.2013р. по
01.06.2014р. настав.
Як вбачається з матеріалів справи,
02.01.2009р. між відповідачем та третьою
особою укладено договір №598 про
надання послуг, відповідно до якого
Комунальне підприємство «Головний
інформаційно-обчислювальний центр»
зобов'язалось за дорученням Орендного
підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод» надавати послуги
з оброблення, розщеплення та
перерахування платежів населення за
житлово-комунальні послуги.
Тобто, враховуючи зміст фактичних
правовідносин учасників судового
процесу, судом встановлено, що оплата
енергопостачальнику спожитої
відповідачем активної електроенергії
здійснювалась через третю особу.
З представлених на виконання вимог
ухвали від 27.08.2014р. до матеріалів справи
пояснень №2 від 14.10.2014р. Комунального
підприємства «Головний
інформаційно-обчислювальний центр» та
довідки про статистично-аналітичну
інформацію про зарахування коштів на
розрахунковий рахунок Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
за спожиту відповідачем
електроенергію вбачається, що фактично
відповідачем було сплачено заявнику 19
Одночасно, відповідно до пояснень б/н
від 21.10.2014р. позивача, останнім на
Орендного підприємства «6-й Київський
авторемонтний завод» було зараховано
в грудні 2013р. також суму оплати в
розмірі 4529,01 грн.
Крім того, за твердженнями заявника,
станом на 01.10.2013р. за відповідачем
обліковувалась переплата у розмірі
4756,80 грн., яку, як встановлено судом,
Публічним акціонерним товариством
«Київенерго» також враховано під час
розрахунку заборгованості Орендного
підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод».
Ухвалами від 14.07.2014р., 30.07.2014р., від
27.08.2014р., від 17.09.2014р. відповідача було
зобов'язано надати докази повного або
часткового виконання покупцем своїх
грошових зобов'язань за спірним
правочином.

Однак, відповідачем витребуваних судом
доказів представлено не було, факт
наявності заборгованості перед
Публічним акціонерним товариством
«Київенерго» в розмірі 21 538,82 грн. не
спростовано.

При цьому, відповідно п.2.3 Постанови №18
від 26.12.2011р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (ч.1 ст.38
Господарського процесуального кодексу
України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Крім того, судом також прийнято до
уваги, що відповідачем клопотань про
відкладення розгляду справи з метою
надання доказів не заявлялось.

За таких обставин, за твердженнями
позивача, які з боку відповідача
належними та допустимими у розумінні
ст.34 Господарського процесуального
кодексу України доказами не
спростовані, Орендним підприємством «
6-й Київський авторемонтний завод»
оплату спожитої електричної енергії в
повному обсязі здійснено не було, в
результаті чого у останнього
утворилась заборгованість перед
Публічним акціонерним товариством
«Київенерго» в розмірі 21 538,82 грн., що
підтверджується представленими до
матеріалів справи зведеними
відомостями розщеплення сплат, які
складено Комунальним підприємством
«Головний інформаційно-обчислювальний
центр».

Отже, враховуючи наведене вище, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Київенерго» до Орендного
підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод» про стягнення
основного боргу в розмірі 21 538,82 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Виходячи з принципу повного та
всебічного розгляду всіх обставин
справи, господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про стягнення пені в сумі 983,79 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 1278,18 грн. та
3% річних в сумі 199,55 грн. підлягають
задоволенню частково. При цьому,
господарський суд виходить з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання
з порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання)
ст.610 Цивільного кодексу України
кваліфікує як порушення зобов'язання.

За приписами ч.1 ст.611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України визначено, що порушення
зобов'язання є підставою для
застосування господарських санкцій
(неустойка, штраф, пеня). Штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Отже, порушення боржником прийнятих на
себе зобов'язань тягне за собою
відповідні правові наслідки, які
полягають у можливості застосування
кредитором до боржника встановленої
законом або договором
відповідальності.

У п.4.2.1 договору №7150 від 15.10.1990р. сторони
погодили, що за внесення оплати за
спожиту електроенергію всупереч
строкам, які визначені договором,
споживач сплачує постачальнику пеню у
розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день
прострочення платежу, але не більше
розміру штрафних санкцій, встановлених
у Господарському кодексі України.

Враховуючи порушення відповідачем
строків відшкодування вартості
спожитої електроенергії заявником
було нараховано пеню на прострочення
оплати за кожний окремий місяць, а саме
за листопад 2013р., грудень 2013р., січень
2014р., лютий 2014р., березень 2014р., квітень
2014р. та травень 2014р. на загальну суму
983,79 грн.

Після проведення перевірки
представленого позивачем до
матеріалів справи розрахунку, судом
встановлено, що останній містить
арифметичні помилки.

Наразі, здійснивши власний
перерахунок, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про стягнення пені підлягають
задоволенню на суму 813,68 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Наразі за порушення строків внесення
плати за спожиту електроенергію за
листопад 2013р., грудень 2013р., січень 2014р.,
лютий 2014р., березень 2014р., квітень 2014р.
та травень 2014р. позивачем також було
нараховано 3% в розмірі 199,55 грн. та
інфляційні втрати в сумі 1278,18 грн.

Здійснивши перевірку наданого
заявником розрахунку в частині
нарахування 3% річних, судом
встановлено, що останній має
арифметичні помилки, а з відповідача
може бути стягнуто 3 відсотки річних в
розмірі 155,65 грн.

Одночасно, здійснений Публічним
акціонерним товариством «Київенерго»
розрахунок інфляційних втрат є
арифметично вірним, а позовні вимоги в
цій частині обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню в повному
обсязі.

За таких обставин, приймаючи до уваги,
що позивач зобов'язання за договором
№7150 від 15.10.1990р. виконав належним чином,
враховуючи, що замовник зобов'язання з
оплати поставленої електроенергії у
повному обсязі не виконав, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
до Орендного підприємства « 6-й
Київський авторемонтний завод» про
стягнення основного боргу в розмірі 21
538,82 грн., пені в сумі 983,79 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 1278,18 грн. та
3% річних в сумі 199,55 грн. підлягають
задоволенню частково у викладених вище
розмірах.

13.08.2014р. до господарського суду
надійшло клопотання б/н від 12.08.2014р.
Орендного підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод» про передачу
справи за підсудністю. В обґрунтування
заявленого клопотання заявник
посилався на порушення судом
провадження по справі №5011-49/10697-2012 про
банкрутство Орендного підприємства «
6-й Київський авторемонтний завод», що
підтверджується ухвалою від 09.08.2012р.
господарського суду м.Києва. Отже, на
думку відповідача, вимоги Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про стягнення заборгованості за
спожиту енергію повинні бути
розглянуті в межах провадження по
справі про банкрутство.

Наразі, за висновками господарського
суду, клопотання б/н від 12.08.2013р. про
передачу справи за підсудністю не
відповідає приписам чинного
законодавства та підлягає залишенню
без задоволення. При цьому,
господарський суд виходить з
наступного.

Згідно з ч.9 ст.16 Господарського
процесуального кодексу України справи
у майнових спорах, передбачених п.7 ч.1
ст.12 цього Кодексу, розглядаються
господарським судом, у провадженні
якого перебуває справа про
банкрутство.

Пунктом 7 ч.1 ст.12 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарським судам
підвідомчі справи у спорах з майновими
вимогами до боржника, стосовно якого
порушено справу про банкрутство, у тому
числі справи у спорах про визнання
недійсними будь-яких правочинів
(договорів), укладених боржником;
стягнення заробітної плати; поновлення
на роботі посадових та службових осіб
боржника, за винятком спорів,
пов'язаних із визначенням та сплатою
(стягненням) грошових зобов'язань
(податкового боргу), визначених
відповідно до Податкового кодексу
України, а також справ у спорах про
визнання недійсними правочинів
(договорів), якщо з відповідним позовом
звертається на виконання своїх
повноважень контролюючий орган,
визначений Податковим кодексом
України.

Згідно з ч.2 ст.41 Господарського
процесуального кодексу України
господарські суди розглядають справи
про банкрутство у порядку провадження,
передбаченому цим Кодексом, з
урахуванням особливостей,
встановлених Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

Як встановлено судом, ухвалою від
09.08.2012р. господарського суду м.Києва
порушено провадження по справі
№5011-49/10697-2012р. про банкрутство
Орендного підприємства «6-й Київський
авторемонтний завод», ухвалою від
15.07.2014р. введено процедуру санації
боржника.

За таких обставин, розгляд справ
№5011-49/10697-2012р. та №910/14091/14 господарським
судом м.Києва відповідає приписам ч.9
ст.16, ч.7 ст.12 Господарського
процесуального кодексу України.

Одночасно, відповідно до ст.1 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (у редакції,
чинній на момент порушення провадження
по справі №5011-49/10697-2012 про банкрутство
Орендного підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод») кредитор - це
юридична або фізична особа, а також
органи державної податкової служби та
інші державні органи, які мають
підтверджені у встановленому порядку
документами вимоги щодо грошових
зобов'язань до боржника; конкурсні
кредитори - це кредитори за вимогами до
боржника, які виникли до порушення
провадження у справі про банкрутство і
виконання яких не забезпечено заставою
майна боржника; поточні кредитори - це
кредитори за вимогами до боржника, які
виникли після порушення провадження у
справі про банкрутство. Отже, поточними
кредиторами слід вважати тих
кредиторів, термін виконання вимог
яких до боржника настав після
порушення справи про банкрутство.

Наразі, як вбачається зі змісту
позовної заяви, вимоги Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
ґрунтуються на порушенні відповідачем
умов договору №7150 від 15.10.1990р. в частині
оплати спожитої активної електричної
енергії за період з жовтня 2013р. по
червень 2014р.

Тобто, враховуючи приписи ст.1 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», наведені
вимоги є поточними.

Зі змісту Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(у редакції, за якою ведеться розгляд
справи про банкрутство Орендного
підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод») не вбачається
прямих приписів щодо необхідності
розгляду вимог поточних кредиторів
лише у межах справи про банкрутство.

Наявність порушеної справи про
банкрутство відповідача, за висновками
суду, не виключає можливості розгляду
поточних кредиторських вимог до нього
в порядку окремого позовного
провадження.

Отже, враховуючи наведене вище,
приймаючи до уваги приписи
Господарського процесуального кодексу
України, а також Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
суд дійшов висновку, що клопотання б/н
від 12.08.2014р. Орендного підприємства « 6-й
Київський авторемонтний завод» є
необґрунтованим та таким, що підлягає
залишенню без задоволення.

Згідно із ст.49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір підлягає розподілу між
сторонами пропорційно задоволеним
вимогам.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Київенерго», м.Київ до Орендного
підприємства « 6-й Київський
авторемонтний завод», м.Київ про
стягнення основного боргу в розмірі 21
538,82 грн., пені в сумі 983,79 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 1278,18 грн.
та 3% річних в сумі 199,55 грн.

Стягнути з Орендного підприємства « 6-й
Київський авторемонтний завод» (03065,
м.Київ, Солом'янський район, бул.Івана
Лепсе, буд.10, ) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Київенерго» (01001, м.Київ, Печерський
район, пл.Івана Франка, буд.5, ) основний борг в сумі 21 538,82 грн.,
три проценти річних в розмірі 155,65 грн.,
інфляційні втрати в сумі 1278,18 грн., пеню
в розмірі 813,68 грн., а також судовий збір
в сумі 1810,71 грн.

Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без
задоволення.

У судовому засіданні 22.10.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено 27.10.2014р.

Суддя
М.О.Любченко