ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року Справа № 910/20563/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Козир Т.П.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатностіна рішення та на
постановуГосподарського суду
Івано-Франківської області від 14.05.2014
Львівського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014у
справі№ 910/20563/13Господарського
судуІвано-Франківськоїза
позовомВиконавчої дирекції Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатностідоТовариства з
обмеженою відповідальністю
"МедіаСофт"третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Міністерство
охорони здоров'я Українипростягнення 4
227 838,25 грн.за участю представників
сторін:

позивача: Самойленко М.В., дов. від
30.09.2014;

відповідача: Фіцак О.М., директор,
наказ від 01.04.2004;

третьої особи: повідомлений, але не
з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Івано-Франківської області від 14.05.2014 у
справі №910/20563/13 (колегія суддів у
складі: головуючий суддя - Неверовська
Л.М., судді - Шкіндер П.А., Скапровська
І.М.) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського
апеляційного господарського суду від
10.07.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Орищин Г.В., судді -
Бойко С.М., Галушко Н.А.) рішення
Господарського суду
Івано-Франківської області від 14.05.2014 у
справі №910/20563/13 залишити без змін.

Не погоджуючись із рішеннями
попередніх судових інстанцій, позивач
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив на
касаційну скаргу, в якому заперечує
проти її задоволення, просить прийняті
у даній справі судові рішення залишити
без змін.

Відзив на касаційну скаргу від
третьої особи не надходив, що не є
перешкодою для суду касаційної
інстанції переглянути в касаційному
порядку оскаржувані судові рішення
судів попередніх інстанцій.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню, з
огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено, що між позивачем
(Замовник) та відповідачем (Виконавець)
05.12.2012 укладений договір №1135/10/12 про
надання послуг пов'язаних з базами
даних, за умовами якого Виконавець
зобов'язався надати послуги, пов'язані
з базами даних (послуги з ведення в
дослідну експлуатацію Єдиного
електронного реєстру листків
непрацездатності (2-й етап) у кількості,
терміни та за ціною, що визначені в
календарному плані надання послуг
(додаток 1 до договору) та кошторисі
витрат (додаток 2 до договору).

Відповідно до п. 3.4 договору,
календарного плану та кошторису,
обумовлені договором послуги повинні
надаватись закладам охорони здоров'я у
Вінницькій (385 закладів), Волинській (193
заклади), Донецькій (582 заклади),
Чернівецькій (232 заклади), Полтавській
(384 заклади), Львівській (414 закладів),
Луганській (397 закладів) та
Чернігівській (244 заклади) областях, а
всього - у 2831 закладі охорони здоров'я.

Загальна ціна договору відповідно до
протоколу погодження договірної ціни
(додаток 3 до договору) та кошторису
витрат (додаток 2 до договору) складає 9
592 000,00 грн., в тому числі ПДВ 1 598 666,65 грн.
(п.2.1 договору).

Пунктами 2.3, 2.4 договору передбачено, що
оплата вартості послуг здійснюється
Замовником поетапно шляхом
попередньої оплати (авансування) у
розмірі 30% від їх вартості протягом 5
банківських днів з дати підписання
договору. Виконання зобов'язання щодо
надання послуг здійснюється
Виконавцем згідно із термінами, що
вказані в календарному плані надання
послуг (додаток 1 до договору).
Остаточний розрахунок за надані
послуги здійснюється протягом 5
банківських днів з дати підписання
актів передачі-приймання послуг або на
умовах п. 3.3 договору.

Згідно п. 3.1 договору, Виконавець
передає, а Замовник приймає послуги по
мірі їх виконання, зокрема, за кожним з
розділів календарного плану надання
послуг (додаток 1 до договору). Після
виконання чергового етапу робіт,
визначеного у календарному плані
надання послуг (додаток 1 до договору),
Виконавець передає Замовнику акт
передачі-приймання послуг в двох
екземплярах, які підписані Виконавцем.

Замовник протягом 15 робочих днів з дня
отримання від Виконавця акту
зобов'язаний підписати даний акт або
направити Виконавцю письмову
мотивовану відмову від прийняття
послуг із зазначенням переліку
недоліків (п. 3.2 договору).

У відповідності до п. 3.3 договору, якщо
Замовник не виконає вимоги п. 3.2.
договору у визначений термін, послуги,
зазначені в акті вважаються прийнятими
і Замовник зобов'язаний їх оплатити у
повному обсязі відповідно до умов
договору протягом 15 робочих днів з
моменту отримання відповідного акту.

Судами досліджено, що 17.12.2012 платіжним
дорученням №1618 позивачем перераховано
грошові кошти, як попередню оплату
(авансування) відповідачу в сумі 2877600,00
грн.

Строк надання послуг за договором (з
урахуванням додаткових договорів № 1
та № 2) визначено до 31.03.2013.

Господарські суди встановили, що
відповідач листами від 13.03.2013 №13/03-11 та
від 27.05.2013 №16/05-13 направив Замовнику
підписані акти №1 та №2 передачі
приймання-послуг, а також рахунки від
13.03.2013 № 25 та від 27.05.2013 № 32 на загальну
суму 4787526,60 грн. В цих актах зазначено,
що Виконавцем надано договірні послуги
у повному обсязі по 1233 та 180 закладах
відповідно (всього 1413 закладів).

Водночас, відповідач звертався до
позивача з листом від 29.03.2013 №27-03-13, в
якому просив продовжити термін дії
договору з можливістю щомісячного
поетапного закриття об'єму фактично
наданих послуг. Зазначений лист
обґрунтовувався тим, що в частині
лікувальних закладів відсутня
комп'ютерна техніка, що унеможливлює
виконання умов договору, а також, що
внаслідок реформування галузі охорони
здоров'я, відбуваються зміни їх
структури та кількості, що також
впливає на виконання ТОВ "МедіаСофт"
своїх зобов'язань. Однак лист залишений
позивачем без задоволення.

Під час розгляду справи судами
досліджено та з'ясовано, що позивачем
зазначені вище акти не підписано та не
направлено мотивованої письмової
відмови від прийняття послуг із
зазначенням переліку недоліків, як це
передбачено розділом 3 договору.

В подальшому між сторонами відбувалось
листування з приводу надання
деталізованих звітів, в тому числі по
кожному етапу договору, а також сплаті
заборгованості, пені та штрафних
санкцій, оскільки акт № 2 наданий
відповідачем пізніше строку
закінчення дії договору та акти
загалом (№ 1 та № 2) містять ряд
недоліків (відсутність поетапних актів
приймання-передачі, як це випливає з
календарного плану; відсутність в
актах адреси закладів охорони
здоров'я).

Підставою для звернення до суду, як
вірно зазначено місцевим
господарським судом, позивач визначає
порушення відповідачем договірних
зобов'язань, що виявилось у неподанні
звітів про надані послуги по кожній з
областей окремо, невідповідності форми
актів приймання-передачі послуг
вимогам договору та в порушенні
строків надання послуг, наслідком чого
є вимоги про стягнення 4227838,25 грн., з
яких 2877600,00 грн. суми попередньої
оплати, 687798,25 грн. пені та 671440,00 грн.
штрафу.

Здійснюючи розгляд справи, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд,
керуючись положеннями ст.ст. 614, 901, 903 ЦК
України дійшов висновку, що послуги за
договором відповідачем виконані
частково, чим порушено договірні умови
в частині обсягів наданих послуг, але
таке порушення відбулось не з його
вини, а тому позовні вимоги про
стягнення пені та штрафу задоволенню
не підлягають.

Крім того, сума коштів, на яку
відповідачем виконано роботи, складає
4787526,60 грн., що є більшою за суму
попередньої оплати, перерахованої
позивачем за платіжним дорученням від
17.12.2012 №1618 на виконання умов
вищенаведеного договору, а тому вимога
про стягнення попередньої оплати в
сумі 2877600,00 грн. також задоволенню не
підлягає.

Втім, колегія суддів вважає такі
висновки судів попередніх інстанцій
передчасними, виходячи з наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України, касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Згідно зі ст. ст. 42, 43 ГПК України,
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Судове рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи, а якщо спір
вирішується колегіально - більшістю
голосів суддів. У такому ж порядку
вирішуються питання, що виникають у
процесі розгляду справи (ст. 47 ГПК
України).

У відповідності зі ст. 82 ГПК України,
при вирішенні господарського спору по
суті (задоволення позову, відмова в
позові повністю або частково)
господарський суд приймає рішення.
Рішення приймається господарським
судом за результатами оцінки доказів,
поданих сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Господарським судам слід виходити з
того, що рішення може ґрунтуватись лише
на тих доказах, які були предметом
дослідження і оцінки судом. При цьому,
необхідно мати на увазі, що, згідно зі
ст. 43 ГПК України, наявні докази
підлягають оцінці у їх сукупності і
жодний доказ не має для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Однак, зі змісту прийнятих у цій справі
судових рішень вбачається, що
господарські суди як першої, так і
апеляційної інстанцій, зазначених
вимог ГПК України не дотримались та не
забезпечили сторонам у справі
дотримання принципу рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом.

Про наведене свідчить
відсутність дослідження у прийнятих
місцевим та апеляційним
господарськими судами рішеннях усіх
поданих сторонами в матеріали справи
доказів.

Так, судами попередніх інстанцій
не дано належної оцінки пунктам 1.1 та 3.1
договору, якими визначено, що послуги
Виконавцем надаються у кількості,
термінах та за ціною, що визначені в
календарному плані надання послуг
(додаток № 1 до договору); Виконавець
передає, а Замовник приймає послуги за
кожним з розділів календарного плану
надання послуг (додаток 1 до договору).
Після виконання чергового етапу робіт,
визначеного у календарному плані
надання послуг (додаток 1 до договору),
Виконавець передає Замовнику акт
передачі-приймання послуг в двох
екземплярах, які підписані Виконавцем.

Пунктом 4.2 договору визначено, що
Виконавець зобов'язаний, зокрема,
виконати умови договору в повному
обсязі та якісно.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України
обумовлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків (ст. ст. 11, 626
ЦК України), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до договору (ст. 526 ЦК
України), а одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається
(ст. 525 ЦК України).

Відповідно до календарного плану,
який є додатком № 1 до договору №1135/10/12,
по кожній з областей окремо має
виготовлятись Виконавцем та
надаватись Замовнику звіт про надані
послуги та акт передачі-приймання
послуг, а також визначені терміни
виконання зазначених робіт.

Поряд з цим, умовами п. 8.1 договору
та додаткових договорів передбачено,
що закінчення строку дії договору не
звільняє сторони від виконання своїх
зобов'язань, що виникли під час його
дії.

Здійснюючи розгляд справи, судом
першої інстанції та апеляційним
господарським судом при перегляді
рішення в апеляційному порядку,
зазначене залишено поза увагою.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

У разі неможливості виконати договір
про надання послуг, що виникла не з вини
виконавця, замовник зобов'язаний
виплатити виконавцеві розумну плату.
Якщо неможливість виконати договір
виникла з вини замовника, він
зобов'язаний виплатити виконавцеві
плату в повному обсязі, якщо інше не
встановлено договором або законом (ч. 2
ст. 903 ЦК України).

Статтею 614 ЦК України визначено, що
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст. 33 ГПК України).

Суди встановили, що відповідач
звертався до позивача з листами, в яких
повідомляв про реформування галузі
охорони здоров'я та, як наслідок,
невідповідність кількості закладів,
які фактично видають листки
непрацездатності тим цифрам, які
визначені в договорі; незабезпеченість
закладів охорони здоров'я комп'ютерною
технікою та доступом до мережі
Інтернет; ненадання Замовником повної
інформації, необхідної для виконання
робіт.

Про існування вищенаведених обставин
свідчать листи Управління охорони
здоров'я Волинської ОДА від 12.06.2013
№1963/15/2-13, Департаменту охорони здоров'я
Луганської ОДА від 23.05.2013 №3/02б-3714,
Департаменту охорони здоров'я та
курортів Вінницької ОДА, листи
Міністерства охорони здоров'я від
03.01.2013 №3.09-1/13-32.4/139, від 16.04.2013 №МС-01/203,
лист Донецького обласного відділення
виконавчої дирекції ФСС ТВП від 15.02.2013
№04-16-382, листи позивача від 12.03.2013
№01-06-653, від 10.07.2013 №08-40-1800, про що
встановлено судами.

Водночас, суд касаційної інстанції
погоджується з висновками попередніх
судових інстанцій, що позивачем не
дотримано вимоги п. 3.2 договору.

Статтею 34 ГПК України обумовлено,
що господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, судам необхідно надати правову
оцінку всім умовам договору в
сукупності та встановити, окрім іншого,
чи виконаний договір його сторонами
належним чином, наслідком чого є
наявність або відсутність підстав для
задоволення позову.

Згідно зі ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За наведених підстав, враховуючи
порушення місцевим та апеляційним
господарськими судами приписів ст. 43
ГПК України щодо оцінки доказів, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом та ч. 1 ст.
47 ГПК України, якою визначено, що судове
рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи, колегія суддів
касаційної інстанції вважає, що
господарські суди попередніх
інстанцій повинні були з'ясувати усі
обставини справи, що входять до
предмету доказування у цій справі та
мають значення для її розгляду, хоча б
сторони та інші учасники судового
процесу й не посилалися на відповідні
обставини.

Оскільки, в силу приписів ст. 1117
ГПК України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, а лише на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
правильність застосування судом
першої чи апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення місцевого господарського суду
та постанова господарського суду
апеляційної інстанції - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи
господарському суду слід взяти до
уваги наведене в цій постанові, вжити
всі передбачені законом засоби для
всебічного, повного і об'єктивного
встановлення обставин справи, прав і
обов'язків сторін і, в залежності від
встановленого та у відповідності з
чинним законодавством, вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
задовольнити частково.

Рішення Господарського суду
Івано-Франківської області від 14.05.2014
та постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014 у справі
№ 910/20563/13 скасувати.

Справу № 910/20563/13 направити на
новий розгляд до Господарського суду
Івано-Франківської області.

Головуючий суддя
Л.Б. ІВАНОВА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР