ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р.
Справа № 911/3891/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Дочірнього
підприємства "Кюне і Нагель" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Бучанський завод
склотари" про стягнення боргу,

за участю представників:

позивача: Романова В.О. (дов. б/н від
13.01.2014) ;

відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Дочірнього підприємства
"Кюне і Нагель" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Бучанський завод склотари" про
стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором №
KH-600FZ/FWG від 21.12.2010.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 12.09.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
23.09.2014.

Ухвалою від 23.09.2014 розгляд справи
відкладено на 07.10.2014.

В судовому засіданні 07.10.2014 суд
заслухав пояснення представника
позивача, він підтримав позовні вимоги.
Відповідач в судове засідання не
з'явився.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

В судовому засіданні 07.10.2014 суд, після
виходу з нарадчої кімнати в порядку ст.
82-1 Господарського процесуального
кодексу України, проголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

21.12.2010 між Дочірнім підприємством "Кюне
і Нагель" (виконавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Бучанський завод склотари" (замовник)
було укладено договір № KH-600FZ/FWG,
відповідно до п. 1.1. якого в порядку та
на умовах визначених цим договором
виконавець зобов'язується за завданням
і за плату замовника протягом строку,
визначеного в договорі, надавати
послуги митного терміналу, при
необхідності виконувати роботи по
розвантаженню, навантаженню або
перевантаженню вантажу.

На підтвердження факту надання
виконавцем послуг та (або) виконання
робіт відповідно до умов цього
договору протягом кожного (повного або
неповного) календарного місяця за
період дії договору сторони складають
та підписують акт здачі-приймання
робіт (послуг) із зазначенням видів та
фактичної вартості виконаних робіт
(наданих послуг) (п. 2.3. договору).

Оплата послуг (робіт) по даному
договору шляхом 100% попередньої оплати
в обсязі тижневого об'єму послуг (п. 4.3.
договору).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем надавались відповідачу,
обумовлені договором послуги, про що
складено акти здавання-прийому наданих
послуг № KN005711 від 30.09.2013, № KN007003 від
31.10.2013, № KN007068 від 29.11.2013, № KN 007129 від
26.12.2013 на загальну суму 48720,00 грн та
позивачем виставлено відповідні
рахунки. Факт надання послуг,
підтверджується разовими перепустками
та CMR-накладними, а також
вищезазначеними, погодженими обома
сторонами актами здавання-прийому
наданих послуг (копії вказаних
документів містяться в матеріалах
справи).

Відтак, вбачається, що позивач належним
чином виконав свої договірні
зобов'язання, про що, зокрема, свідчить
відсутність скарг або заперечень з
боку відповідача.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтями 174 Господарського кодексу
України та 11, 509 Цивільного кодексу
України визначено, що господарські
зобов'язання можуть виникати
безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює
господарську діяльність, а також з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до ст. 144 Господарського
кодексу України, майнові права та
майнові обов'язки суб'єктів
господарювання виникають з угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Згідно положень ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Цивільним законодавством (ст. 627
Цивільного кодексу України)
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням цього Кодексу, інших актів
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Вбачається, що відповідач неналежним
чином виконував свої договірні
зобов'язання. Оплативши вартість
наданих послуг лише частково,
внаслідок чого у нього утворилась
заборгованість перед позивачем у сумі
40989,19 грн. Вказаний факт
підтверджується бухгалтерською
довідкою, підписаною головним
бухгалтером та бухгалтером позивача,
банківськими виписками з рахунку
позивача та довідкою, наданою
Публічним акціонерним товариством
«Укрсоцбанк», що містяться в
матеріалах справи.

Позивач звертався до відповідача в
якій просив погасити існуючу
заборгованість, проте вказана
претензія залишена відповідачем без
задоволення.

Крім того, сторонами було підписано акт
звіряння взаємних розрахунків за
період з 01.01.2013 по 25.02.2014, відповідно до
якого заборгованість відповідача
перед позивачем складає 40989,19 грн (копія
погодженого сторонами акту міститься в
матеріалах справи).

Відтак, суд вважає вимогу про стягнення
з відповідача основного боргу у сумі
40989,19 грн обґрунтованою, документально
підтвердженою, а відтак такою, що
підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 5106,24 грн пені, 865,83 грн 3%
річних, 4924,13 грн втрат від інфляції.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно п. 5.6.2. договору замовник несе
відповідальність за не оплату або
несвоєчасну оплату робіт (послуг)
виконавця в розмірах і в строки,
передбачені цим договором у вигляді
пені у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожний календарний день
прострочення.

Судом встановлено, що розрахунок пені,
наданий позивачем складено без
врахування положень п. 6 ст. 232
Господарського кодексу України щодо
обмеження строку нарахування пені, а
також позивачем розраховано суму пені
одразу на повну суму заборгованості,
тоді як остання формувалась поступово,
та відповідно періоди нарахування
останньої є різними для кожного факту
порушення.

Склавши власний розрахунок, суд
встановив, що сума пені з урахуванням
вищенаведених приписів становить 2697,25
грн, а отже вказана вимога підлягає
задоволенню частково у вказаній сумі.

Перевіривши розрахунок 3% річних втрат
від інфляції, суд встановив, що він є
арифметично вірним, а відтак вказані
вимоги підлягають задоволенню
повністю у сумі 865,83 грн 3% річних, 4924,13
грн втрат від інфляції.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Бучанський завод склотари" () на користь Дочірнього
підприємства "Кюне і Нагель" () 40989,19 грн боргу, 2697,25 грн пені, 865,83
грн 3% річних, 4924,13 грн втрат від
інфляції, а також 1827,00 грн судового
збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Видати наказ.

Повний текст рішення складено 20.10.2014

Суддя
А.Ф.
Черногуз