Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/16202/14 15.10.14

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Херсонський суднобудівний
завод»

до Публічного акціонерного товариства
«Судноплавна компанія «Укррічфлот»

про визнання недійсним положення
договору та стягнення 3 593 662,05 грн.

Суддя Якименко
М.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Гордієнко Л.М. -
довіреність № 01-02/309 від 23.12.2013 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство
«Херсонський суднобудівний завод»
звернулося до господарського суду м.
Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Судноплавна
компанія «Укррічфлот» про визнання
недійсним положення договору та
стягнення 3 593 662,05 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
думку позивача: 1) положення розділу 10
Договору №720-224 від 18.10.2010 року про
арбітражне застереження суперечить
вимогам чинного законодавства України
щодо визначення підсудності та
підвідомчості спору та положенням
міжнародних договорів, членом яких є
Україна, тому є недійсним за
законодавством України, якому сторони
це арбітражне застереження
підпорядкували; 2) відповідач порушив
взяті на себе зобов'язання щодо повноти
та своєчасності оплати вартості
виконаних робіт за Договором №720-224 від
18.10.2010 року та Додаткової угоди №1 від
31.08.2011 року до Договору №720-224 від 18.10.2010
року.

З цих підстав, позивач просив
задовольнити позов, а саме: 1) Визнати
положення розділу 10 Договору №720-224 від
18.10.2010 року, укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Судноплавна
компанія "Укррічфлот» та Публічним
акціонерним товариством «Херсонський
суднобудівний завод» про арбітражне
застереження недійсним; 2) Стягнути з
Публічного акціонерного товариства
«Судноплавна компанія "Укррічфлот» на
користь Публічного акціонерного
товариства "Херсонський суднобудівний
завод" 3 187 314,36 грн. - основного боргу, 351
071,81 грн. - інфляційних втрат, 55 275,88 грн. -
3% річних, 73 091,25 грн. - судового збору (з
яких 1 218 грн. - судового збору за
немайнову вимогу, 71 873,25 грн. - судового
збору за майнову вимогу).

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 08.08.2014 року порушено провадження у
справі та призначено її розгляд на
09.09.2014 року.

08.09.2014 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача
надійшло клопотання про припинення
провадження у справі, відзив на позовну
заяву.

09.09.2014 року представники сторін у
судове засідання з'явилися, вимоги
ухвали суду про порушення провадження
у справі не виконали.

Враховуючи необхідність витребування
у сторін документів на виконання вимог
ухвали суду про порушення провадження
у справі, суд вважав за доцільне
відкласти розгляд справи на 17.09.2014 року.

В судовому засіданні 17.09.2014 року
оголошено перерву до 30.09.2014 року.

В судовому засіданні 30.09.2014 року
представником відповідача подано
заяву про продовження строку вирішення
спору.

В судовому засіданні 30.09.2014 року
оголошено перерву до 15.10.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 30.09.2014 року продовжено строк
розгляду спору на 15 днів.

15.10.2014 року представник відповідача
через канцелярію суду подав доповнення
до відзиву на позовну заяву та
клопотання про витребування доказів.

В судове засідання 15.10.2014 року
представник відповідача не з'явився,
про день та час розгляду справи
повідомлявся належним чином. Ухвали
суду, позовна заява надсилались на всі
відомі адреси, в тому числі на юридичну
адресу підприємства згідно відомостей
єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» за
змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 15.10.2014 року судом
відмовлено в задоволенні клопотання
представника відповідача про
витребування доказів, в зв'язку з його
необґрунтованістю.

В судовому засіданні 15.10.2014 року
представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просив суд в їх
задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в
судовому засіданні 15.10.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в
їх сукупності та заслухавши пояснення
представника відповідача,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.10.2010 року між Акціонерною
судноплавною компанією "Укррічфлот"
(перейменовано в Публічне акціонерне
товариство "Судноплавна компанія
"Укррічфлот"; далі по тексту - замовник,
відповідач) та Відкритим акціонерним
товариством "Херсонський
суднобудівний завод" (перейменовано в
Публічне акціонерне товариство
"Херсонський суднобудівний завод"; далі
по тексту - виконавець, позивач)
укладено Договір №720-224 (далі по тексту -
Договір, Договір №720-224 від 18.10.2010 року),
за умовами якого (п. 1.1. Договору)
Замовник розмістив, а Виконавець
прийняв до виконання замовлення на
ремонт судна «ВАЛЕРІЙ ПЛАТОНОВ»
(прапор - УКРАЇНА), надалі іменованого
«Судно», в обсязі узгодженої Сторонами
Попередньою ремонтною відомістю
(Додаток №10).

Відповідно до п. 2.1. Договору, попередня
вартість ремонту Судна становить 2 805 510
(два мільйони вісімсот п'ять тисяч
п'ятсот десять) гривень 00 копійок, в т.ч.
20% ПДВ. Вартість визначається на
підставі переліку та обсягів робіт,
заявлених в Попередній ремонтній
відомості. Остаточна вартість ремонту
визначається як сума вартості робіт,
узгоджених Сторонами шляхом
підписання ремонтних відомостей та
додаткових угод до цього Договору, або
на підставі підписаної Сторонами
Остаточної ремонтної відомості.

Приймання Судна в ремонт оформляється
Актом приймання Судна в ремонт, дата
оформлення якого вважається датою
початку ремонту Судна (п. 3.2. Договору).

Згідно з п. 3.3. Договору, датою
закінчення ремонту Судна вважається
дата підписання уповноваженими те
представниками Сторін
приймально-здавального акту.

Відповідно до п. 4.1. Договору, Замовник
здійснює оплату робіт Виконавця
банківським переказом коштів на
поточний рахунок Виконавця
рівномірними платежами протягом шести
місяців (через 30. 60. 90. 120. 150. 180 діб) після
закінчення ремонту Судна.

Згідно з п. 10.1. Договору будь-який спір,
що виникає за цим Договором або в
зв'язку з ним і не врегульований ,
шляхом переговорів протягом 10 днів ,
підлягає передачі на розгляд і
остаточне вирішення в Міжнародний
комерційний арбітражний суд при
Торгово-промисловій палаті України .

Відповідно до п. 10.2. Договору, сторони
погодилися з тим, що в процесі розгляду
і вирішення спору застосовуватиметься
Регламент Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України .

Згідно з п. 10.3. Договору, правом, яким
регулюється Договір, є матеріальне
право України. Місцем проведення
засідання суду є м. Київ. Україна.

Відповідно до п. 10.4. Договору, мова
арбітражного розгляду - російська.

Згідно з п. 10.5. Договору, арбітражний
суд складається з одного судді.

01.11.2010 року між сторонами підписано Акт
прийому судна в ремонт.

24.12.2011 року між сторонами підписано
проміжний акт виконаних робіт згідно з
яким Позивач виконав роботи на суму 2 800
000,00 грн.

31.03.2011 року між сторонами підписано акт
виконаних робіт, в якому вказано, що
Позивач фактично виконав роботи на
суму 984 000,00 грн.

31.08.2011 року між сторонами підписано
Додаткову угоду №1 до Договору №720-224
від 18.10.2010 року (далі по тексту -
Додаткова угода №1).

17.09.2011 року між сторонами підписано акт
виконаних робіт, в якому вказано, що
Позивач фактично виконав роботи на
загальну суму 4 207 314,36 грн., включаючи
вартість робіт по Додатку № 2 до
додаткової угоди № 1 від 31.08.2011 року,
тобто вартість незакінчених робіт.

Відповідачем оплачено вартість робіт в
розмірі 1 020 000,00 грн.

Спір у справі виник в зв'язку з тим, що
на думку позивача: 1) положення розділу
10 Договору №720-224 від 18.10.2010 року про
арбітражне застереження суперечить
вимогам чинного законодавства України
щодо визначення підсудності та
підвідомчості спору та положенням
міжнародних договорів, членом яких є
Україна, тому є недійсним за
законодавством України, якому сторони
це арбітражне застереження
підпорядкували; 2) відповідач порушив
взяті на себе зобов'язання щодо повноти
та своєчасності оплати вартості
виконаних робіт за Договором №720-224 від
18.10.2010 року та Додаткової угоди №1 від
31.08.2011 року до Договору №720-224 від 18.10.2010
року.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Щодо позовних вимог про визнання
положення розділу 10 Договору №720-224 від
18.10.2010 року, укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Судноплавна
компанія "Укррічфлот» та Публічним
акціонерним товариством «Херсонський
суднобудівний завод» про арбітражне
застереження недійсним, суд зазначає
наступне.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1
ст. 638 ЦК України). Аналогічні положення
містяться і в статті 180 ГК України.

Зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, які
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

Як встановлено судом, предметом
договору №720-224 від 18.10.2010 р. є виконання
позивачем ремонтних робіт судна за
замовленням відповідача.

Крім того, судом встановлено, що
спірним розділом 10 договору
передбачено арбітражне застереження
щодо вирішення всіх можливих спорів
між сторонами Міжнародним комерційним
арбітражним судом при
Торгово-промисловій палаті України.

Так, відповідно до частини 2 статті 1
Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж» до міжнародного
комерційного арбітражу можуть за
угодою сторін передаватися:

- спори з договірних та інших
цивільно-правових відносин, що
виникають при здійсненні
зовнішньоторговельних та інших видів
міжнародних економічних зв'язків, якщо
комерційне підприємство хоча б однієї
із сторін знаходиться за кордоном;

- спори підприємств з іноземними
інвестиціями і міжнародних об'єднань
та організацій, створених на території
України, між собою, спори між їх
учасниками, а так само їх спори з іншими
суб'єктами права України.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 116 ГК України
підприємство, створене відповідно до
вимог цього Кодексу, в статутному
капіталі якого не менш як десять
відсотків становить іноземна
інвестиція, визнається підприємством з
іноземними інвестиціями. Підприємство
набуває статусу підприємства з
іноземними інвестиціями з дня
зарахування іноземної інвестиції на
його баланс.

Іноземною інвестицією є цінності, що
вкладаються іноземними інвесторами в
об'єкти інвестиційної діяльності
відповідно до законодавства України з
метою отримання прибутку або
досягнення соціального ефекту.

З матеріалів справи вбачається, що
Публічне акціонерне товариство
"Херсонський суднобудівний завод" та
Публічне акціонерне товариство
"Судноплавна компанія "Укррічфлот" не
являються підприємствами з іноземними
інвестиціями в розумінні ст. 116 ГК
України, оскільки засновані державою в
особі компетентних органів останньої
та не містять іноземних інвестицій
(копії статутів підприємств в
матеріалах справи).

При цьому, підприємства сторін
зареєстровані та знаходяться на
території України.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Вищого Господарського Суду України від
24 жовтня 2011 року №10 «Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам», підвідомчість -
це визначена законом сукупність
повноважень господарських судів щодо
розгляду справ, віднесених до їх
компетенції (стаття 12 Господарського
процесуального кодексу України, далі -
ГПК). Підсудність визначається колом
справ у спорах, вирішення яких
віднесено до підвідомчості певного
господарського суду (статті 13, 15 і 16
ГПК).

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Вищого
Господарського Суду України від 24
жовтня 2011 року №10 «Про деякі питання
підвідомчості і підсудності справ
господарським судам», відповідно до
статей 13, 15 ГПК підсудність справ
визначається за предметними і
територіальними ознаками. Виняток з
цього правила становить виключна
підсудність справ (стаття 16 ГПК).
Можливості визначення підсудності
справи самими сторонами у договорі
названим Кодексом не передбачено.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що спори, які можуть виникнути чи
виникли з договору №720-224 від 18.10.2010
року, не можуть бути передані за угодою
сторін на розгляд Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті України,
оскільки такі спори не підпадатимуть
під компетенцію вказаного арбітражу та
категорії спорів, що можуть бути ним
вирішенні в розумінні частини 2 статті 1
Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж», оскільки
сторони договору не являються
нерезидентами України та не є
підприємствами з іноземними
інвестиціями (аналогічної позиції
притримується Вищий Господарський Суд
України у своїй постанові від 29.09.2014
року №910/12147/13).

Відповідно до положень чинного
законодавства України, визнання
правочину недійсним ставиться в
залежність від його відповідності
вимогам чинного законодавства та актам
органів державної влади.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Під недійсним правочином розуміють дії
фізичних і юридичних осіб, які хоч і
спрямовані на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків, але не створюють цих
наслідків, внаслідок невідповідності
вчинених дій вимогам закону.

Як передбачено частиною 1 статті 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Зважаючи на встановлені обставини
справи та вимоги правових норм
викладених вище, господарський суд
приходить до висновку, що оскільки
оспорюваний розділ 10 Договору №720-224
від 18.10.2010 року суперечить положенням ч.
2 ст. 1 Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж», тому позовні
вимоги в частині визнання недійсним
положення розділу 10 Договору №720-224 від
18.10.2010 року, укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Судноплавна
компанія "Укррічфлот» та Публічним
акціонерним товариством «Херсонський
суднобудівний завод» про арбітражне
застереження, нормативно та
документально доведені, а тому
підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Судноплавна компанія "Укррічфлот» на
користь Публічного акціонерного
товариства "Херсонський суднобудівний
завод" 3 187 314,36 грн. - основного боргу, 351
071,81 грн. - інфляційних втрат, 55 275,88 грн. -
3% річних, 73 091,25 грн. - судового збору (з
яких 1 218 грн. - судового збору за
немайнову вимогу, 71 873,25 грн. - судового
збору за майнову вимогу), суд зазначає
наступне.

24.12.2011 року між Позивачем і
Відповідачем підписано проміжний акт
виконаних робіт згідно з яким Позивач
виконав роботи на суму 2 800 000,00 грн.

31.03.2011 року між Позивачем і
Відповідачем підписано акт виконаних
робіт, в якому вказано, що Позивач
фактично виконав роботи ще на суму 984
000,00 грн.

31.08.2011 року між Позивачем та
Відповідачем укладено Додаткову угоду
№1 до Договору, згідно п. 2 якої
визначили вартість основних і
додаткових робіт станом на 16.08.2011 року
на загальну суму 3 506 095,06 грн. В
додатковій угоді йде посилання на
«Окончательную ремонтную ведомость»,
як на додаток №1 до додаткової угоди, та
зазначено, що в цій відомості вказані
«основні» і «додаткові» роботи на
загальну суму 3 506 095,06 грн. Також в
додатковій угоді йде посилання на
додаток № 2, в якому повинен бути
вказаний перелік «невиконаних» робіт.

17.09.2011 року між Позивачем і
Відповідачем підписано акт виконаних
робіт, в якому вказано, що Позивач
фактично виконав роботи на загальну
суму 4 207 314,36 грн., включаючи вартість
робіт по Додатку №2 до додаткової угоди
№1 від 31.08.2011 року, тобто вартість
незакінчених робіт.

З врахуванням вищевикладеного суд
дійшов до висновку, що зі вказаної
інформації в додатковій угоді і актах
виконаних робіт станом на 17.09.2011 р.
роботи не були виконаними Позивачем в
повному обсязі, а загальна вартість
робіт включала вартість невиконаних
робіт.

З документів, наданих суду позивачем,
неможливо визначити суму невиконаних
робіт, однак доказування та з'ясування
цієї обставини покладається на
позивача та має суттєве значення для
справи, оскільки безпосередньо впливає
на розмір стягуваної суми.

Також, Позивач не надав суду відповідно
до вимог п.3.3. Договору
«Приёмо-сдаточный акт», в якому була б
зафіксована конкретна вартість всіх
фактично виконаних робіт, а тому суд
вважати роботи повністю виконаними на
суму про яку вказує позивач, немає
правових підстав.

Крім того, на невиконання Позивачем
своїх зобов'язань за Договором перед
Відповідачем вказують і інші
обставини.

Так, згідно п. 7.10 Договору Позивач
зобов'язаний був здійснити розробку
технологічної документації,
необхідної для виконання робіт згідно
«Предварительной ремонтной ведомости»
і погодженим «Дополнительным
ремонтным ведомостям». Проте, позивач
не надав ніяких доказів розробки такої
документації, в зв'язку з чим суд не
може дійти висновку, що невиконані (чи
додаткові) роботи були дійсно
необхідні для ремонту судна.

Відповідно до п. 7.11 Договору, протягом 2
(двох) календарних днів від дати
закінчення дефектації сторони
оформлюють Графік поставок матеріалів
і змінно-запасних частин, обов'язок
постачання яких був покладений на
відповідача. Проте, нікого графіку
поставок сторони не погоджували, в
зв'язку з чим суд не має реальної
можливості дійти до висновку про
фактичне виконання невиконаних (чи
додаткових) робіт.

Пунктом 7 Додаткової угоди №1 до
Договору передбачена умова, згідно
якої позивач зобов'язується закінчити
виконання робіт, вказаних в Додатку № 2,
пред'явити їх відповідачу і
Класифікаційному товариству, протягом
14 діб після письмового повідомлення
відповідача про можливість виконання
вказаних робіт, без додаткової оплати
цих робіт відповідачем. Проте,
позивачем не надано доказів на
пред'явлення результатів виконаних
робіт Класифікаційному товариству.

Крім того, згідно п. 9.11 "Положення про
ремонт суден на відомчих ремонтних
базах", затвердженого наказом
Державного департаменту морського та
річкового транспорту України N 221 від
05.08.1996 року (далі по тексту - Положення),
в процесі ремонту судна підрядник
зобов'язаний керуватись правилами та
іншими нормативними документами
класифікаційного товариства, на клас
якого судно ремонтується за контрактом
та погоджувати з ним:

- технологічні процеси на ремонт і
відновлення піднадзорних суднових
технічних засобів і суднових
конструкцій;

- програму здаточних швартових і
ходових випробувань судна.

Відповідно до п. 9.19 Положення, швартові
і ходові випробування після ремонту
судна здійснюються за програмою,
розробленою підрядником, погодженою
замовником і, при необхідності, -
органами надзору. Приймально-здавальні
випробування проводяться з метою:
перевірки якості виконаних робіт та їх
відповідність кресленням,
специфікаціям і технічним умовам,
державним та галузевим стандартам,
вимогам класифікаційного товариства
та інших органів надзору; прийняття
рішення про приймання судна з ремонту і
оцінки його якості. Про строк почату
швартових випробувань підрядник
повідомляє замовника за 20 діб.
Відповідальність за проведення
випробувань після заводського ремонту
та справну роботу конструкцій корпусу,
відповідність проектам
модернізаційних робіт та їх якість
несе підрядник. Виявлені дефекти
виправляються силами підрядника, його
матеріалами і за його рахунок,
включаючи , при необхідності, повторні
випробування, без подовження строку
ремонту.

Згідно п.9.20 Положення, після закінчення
випробувань складається акт, в якому
докладно викладаються результати
випробувань, наводиться перелік
виявлених дефектів. Всупереч наведеним
вимогам вказаного Положення позивач не
надав акту випробувань швартових і
ходових випробувань після ремонту
судна.

Відповідно до п. 3.6.4. «Положення про
державний санітарний нагляд при
проектуванні, будівництві,
переобладнанні, ремонті та прийманні в
експлуатацію суден, інших об'єктів та
споруд, прирівняних до них П 7.7.4.-017-99»
Затвердженого постановою першого
заступника Головного державного
санітарного лікаря України від 9 лютого
1999 р. N17, кожне судно перед тим, як стати
на ремонт, має бути обстежене
представником
санітарно-епідеміологічної станції з
метою перевірки готовності його до
виконання ремонтних робіт (уточнення
переліку санітарно-гігієнічних та
санітарно-технічних недоліків,
включення їх до ремонтної відомості,
остаточне погодження ремонтної
відомості). Обстеження оформляється
актом про постановку судна на ремонт.
Видане до цього "Суднове санітарне
свідоцтво про право плавання"
анулюється. Проте, позивач не надав
доказів обстеження судна
представником
санітарно-епідеміологічної станції з
метою перевірки готовності його до
виконання ремонтних робіт.

На підставі вищевикладеного, позивачем
не доведено належними та допустимими
доказами той факт, що ремонт судна
здійснювався під наглядом та контролем
Класифікаційного товариства;
механізми, устрої, устаткування та
спорядження, які підлягали ремонту на
судні, а також замінні матеріали та
вироби, що використовувались при
ремонті, мали технологічну
документацію, необхідну для виконання
робіт; після ремонту судна його
механізмів, устроїв, та устаткування
були проведені необхідні випробування,
рекомендовані при їх виготовленні та
монтажі. Крім того, в матеріалах справи
відсутня будь-яка, документація
(журнали технічного нагляду,
повідомлення для перевірки виконаних
робіт, свідоцтва про проведення
випробувань, акти вимірів та інші), яка
повинна оформлюватись під час
здійснення контрольних перевірок та
оглядів, що здійснюються у процесі
нагляду за ремонтом судна.

Таким чином, зважаючи на докази надані
позивачем, суд дійшов до висновку що
позивач не може вважатись таким, що
виконав роботи за Договором повністю і
належним чином з дотриманням вимог ч. 1
ст. 193 ГК України, ст. 857 ЦК України, а
тому позивач згідно ст. 610 ЦК України
допустив неналежне виконання своїх
зобов'язань за Договором. Відповідно до
ст. 853 ЦК України замовник зобов'язаний
прийняти роботу, виконану підрядником
відповідно до договору підряду. У
зв'язку з тим, що позивач виконав роботи
без дотримання всіх умов Договору, а у
відповідача відсутній обов'язок
приймати такі роботи та здійснювати їх
оплату, а також сплачувати позивачу
суму інфляційних втрат та 3% річних, у
зв'язку з тим що застосування такої
міри відповідальності як стягнення
інфляційних втрат та 3% річних, можлива
лише при порушенні основного
(грошового) зобов'язання, а так як
відповідачем не було порушено основне
зобов'язання , то й до нього не
застосовуються штрафні санкції у
вигляді стягнення інфляційних втрат та
3% річних.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
до висновку що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження свої позовних вимог про
стягнення з відповідача 3 187 314,36 грн. -
основного боргу, 351 071,81 грн. -
інфляційних втрат, 55 275,88 грн. - 3% річних,
а тому вказані позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України
судові витрати покладаються судом на
відповідача пропорційно розміру
задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України,
господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Визнати недійсним положення розділу
10 (Арбітражне застереження) Договору
№720-224 від 18.10.2010 року, укладеного між
Публічним акціонерним товариством
«Херсонський суднобудівний завод» (73000,
Херсонська обл., місто Херсон,
КАРАНТИННИЙ ОСТРІВ, будинок 1, ) та Публічним акціонерним
товариством «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» (04071, м. Київ, ВУЛИЦЯ
ЕЛЕКТРИКІВ, будинок 8, ).

3. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» (04071, м. Київ, ВУЛИЦЯ
ЕЛЕКТРИКІВ, будинок 8, )
на користь Публічним акціонерним
товариством «Херсонський
суднобудівний завод» (73000, Херсонська
обл., місто Херсон, КАРАНТИННИЙ ОСТРІВ,
будинок 1, ) 1 218 (одну
тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. -
судового збору.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного
тексту рішення: 20.10.2014 року.