КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р. Справа№ 910/9243/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Новікова М.М.

Мартюк А.І.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників сторін:

від позивача: Крищенко О.О.;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Концерн
«Екоп»

на рішення
Господарського суду міста Києва

від 30.07.2014р.

у справі №910/9243/14 (суддя
Любченко М.О.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Продовольча

компанія «Ясен»

до Приватного
акціонерного товариства «Концерн
«Екоп»

про стягнення 25 004,54
грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Продовольча компанія "Ясен" (далі -
позивач) звернулось до Господарського
суду міста Києва із позовом до
Приватного акціонерного товариства
"Концерн "Екоп" (далі відповідач) про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором поставки
№8-13/У від 02.01.2013р. у загальному розмірі
25 004,54 грн. (з них: 20 837,12 грн. - основний
борг, 4 167,42 грн. - штраф), обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що заборгованість
виникла внаслідок неналежного
виконання відповідачем своїх
договірних зобов'язань в частині
здійснення своєчасного та повного
розрахунку за поставлений позивачем
товар.

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на безпідставності та
необґрунтованості позовних вимог.
Зокрема, відповідач зазначав про те, що
договірні відносини між сторонами
існують вже тривалий час, протягом
якого неодноразово укладались угоди
про зарахування зустрічних однорідних
вимог. Окрім того, заборгованість, про
стягнення якої заявлено позов, було
погашено відповідачем 25.09.2013р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 30.07.2014р. у справі №910/9243/14
позов було задоволено повністю,
присуджено до стягнення з відповідача
на користь позивача основний борг в
сумі 20 837,12 грн., штраф в розмірі 4 167,42
грн., а також судовий збір в розмірі 1
827,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 30.07.2014р. у справі №910/9243/14 та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Загалом, доводи апеляційної
скарги відповідача ідентичні тим, які
наводилися ним під час розгляду справи
місцевим господарським судом.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.09.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 22.09.2014р.

22.09.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника в судове
засідання, призначене на 22.09.2014р., а
також про продовження строку розгляду
апеляційної скарги відповідно до ст.
ст. 69, 102 Господарського процесуального
кодексу України.

В судове засідання 22.09.2014р. з'явився
лише представник позивача. Представник
відповідача не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.09.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
клопотання відповідача було
задоволено, розгляд справи відкладено
на 14.10.2014р.

14.10.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 14.10.2014р.
представник позивача надав колегії
суддів пояснення, в яких зазначив про
те, що він заперечує проти доводів
апеляційної скарги відповідача,
просить суд залишити скаргу без
задоволення, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду - без
змін як таке, що було прийнято з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, та з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судове
засідання 14.10.2014р. не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у
судові засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення представників
сторін про місце, дату та час судового
розгляду, колегія суддів визнала за
можливе розглядати справу у
відсутності представника відповідача
за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 14.10.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

02.01.2013р. між позивачем, як
постачальником, та відповідачем, як
покупцем, було укладено договір
поставки №8-13/У, за умовами якого (п.п.1.1,
1.2) постачальник зобов'язується в
порядку та на умовах, визначених
договором та у відповідності із
замовленням покупця, поставляти товар
(передавати у власність покупця) для
використання у господарській
діяльності в зазначену ним торгову
точку та/або на склад покупця, а
покупець зобов'язується приймати
замовлену в обсягах і на умовах,
передбачених цим договором, продукцію
(далі - товар) та оплатити її вартість за
цінами, узгодженими сторонами на
підставі замовлення покупця, з метою
наступного перепродажу та реалізації
від свого імені кінцевим споживачам.
Сторони домовились, що реалізація
продукції постачальника буде
проводитися на території м. Києва та
Київської області. Точний обсяг і
асортимент товарів, який придбається
покупцем, визначається
товарно-транспортними накладними,
підписаними сторонами. Перехід права
власності на товар від постачальника
до покупця відбувається в момент
поставки відповідної партії товару, що
оформлюється товарно-транспортною
накладною та засвідчує факт отримання
товару покупцем.

Ціна та загальна вартість Договору
визначена в розділі 2 останнього,
згідно з п.2.5 якого загальна вартість
договору визначається виходячи з умов
передачі товару (поставки) СРТ-склад
покупця, що знаходиться за адресою: м.
Київ, Бульвар Праці, 10; м. Бориспіль,
відповідно до Міжнародних правил
інтерпретації термінів "Інкотермс-2010" і
включає сумарну вартість кожної партії
поставленого товару на підставі
товарно-транспортних накладних.

Порядок здійснення розрахунків
погоджений сторонами в розділі 3
Договору. Зокрема, в п.п.3.1, 3.3, 3.4
Договору передбачено, що покупець
оплачує товари у кількості та за
цінами, вказаними в
товарно-транспортних накладних. Оплата
за товар здійснюється шляхом
перерахунку грошових коштів на
розрахунковий рахунок постачальника
протягом 35 календарних днів з моменту
отримання товару. Вважається, що
покупець виконав своє зобов'язання по
оплаті товарів з моменту зарахування
банком грошей на банківський рахунок
постачальника.

В розділі 5 Договору визначені умови
поставки товару, згідно з п.п.5.1, 5.10
якого постачальник поставляє товар
партіями, у обсягах та асортименті,
який визначається замовленням,
складеним покупцем на кожну окрему
партію. Обов'язки постачальника щодо
виконання поставки вважаються
виконаними з моменту передачі
уповноваженій особі покупця партії
товару та підписанням
товарно-транспортної накладної
постачальника на поставлену партію
товару.

У випадку порушення зобов'язання, що
виникає з Договору, сторона несе
відповідальність визначену Договором
та (або) чинним в Україні
законодавством (п.11.1 Договору).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов Договору позивач
поставив, а відповідач прийняв товар на
загальну суму 20 837,12 грн. Однак
відповідач не розрахувався з позивачем
в порядку та строки, обумовлені
Договором, що призвело до виникнення
заборгованості.

Зважаючи на відмову відповідача в
добровільному порядку виконати свої
грошові зобов'язання перед позивачем,
останній звернувся за захистом своїх
прав до суду.

Окрім вимог про стягнення з
відповідача основного боргу у сумі
20 837,12 грн., позивач просив суд
стягнути з відповідача 4 167,42 грн. штрафу
відповідно до п.11.3.2 Договору.

Місцевий господарський суд позовні
вимоги задовольнив повністю, визнавши
їх нормативно обґрунтованими та
документально підтвердженими.

Апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ст.712 Цивільного
кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що на виконання умов
Договору позивач поставив, а
відповідач прийняв товар на загальну
суму 20 837,12 грн., про що сторонами
було складено на підписано
товарно-транспортні накладні №3906 від
17.01.2013р. на суму 9 947,42 грн., №6906 від
30.01.2013р. на суму 6 605,78 грн. та №7374 від
05.03.2013р. на суму 4 283,92 грн. (том
справи - 1, аркуші справи - 19-21).

Жодних зауважень (претензій) щодо
якості, кількості переданого позивачем
товару та/або строків поставки від
відповідача не надходило. Доказів, які
б свідчили про протилежне ані
місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції не надано.

В ст. 692 Цивільного кодексу України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

В п.3.3 Договору сторони погодили, що
оплата за товар здійснюється шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок постачальника
(позивача) протягом 35 календарних днів
з моменту отримання товару.

Однак у встановлені в Договорі строки
відповідач грошові кошти в оплату
вартості поставленого позивачем
товару не перерахував.

Колегією суддів враховано посилання
відповідача як у відзиві на позов, так і
в апеляційній скарзі на те, що
договірні відносини між сторонами
існують вже тривалий час, протягом
якого неодноразово укладались угоди
про зарахування зустрічних однорідних
вимог. Проте, надані відповідачем до
матеріалів справи угоди були укладені
між сторонами у 2010-2012рр., тобто, ще до
виникнення спірних правовідносин і до
моменту виникнення у сторін взаємних
прав та обов'язків з поставки товару за
Договором №8-13/У від 02.01.2013р.

Окрім того, ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції відповідач не
надав доказів існування між сторонами
у період з січня по березень 2013 року
(час, протягом якого здійснювалася
поставка товару за вищезгаданими
товарно-транспортними накладними)
будь-яких інших договорів поставки
товару.

Згідно зі ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідач стверджував про
відсутність у нього заборгованості за
спірним Договором, на підтвердження
чого він надав виписку по власному
рахунку в банківській установі, яка
відображає перерахування відповідачем
25.09.2013р. на рахунок позивача грошових
коштів у розмірі 22 539,16 грн. (том справи -
3, аркуш справи - 217).

Натомість, як вірно зазначив у своєму
рішенні місцевий господарський суд, в
наданій відповідачем банківській
виписці в графі "призначення платежу"
зазначено "оплата за печиво згідно
дог.№319-12 від 03.01.2012". Наведене свідчить
про те, що вищезгадані грошові кошти
були перераховані відповідачем на
користь позивача на виконання іншого
договору аніж той, стягнення
заборгованості за яким є предметом
розгляду у даній справі.

Інших доказів на підтвердження
здійснення повного розрахунку з
позивачем за спірним Договором, а також
доказів відсутності заборгованості у
відповідача суду надано не було.

У відповідності до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний
з процесуальною рівністю сторін і
забезпечує повноту фактичного й
доказового матеріалу, наявність якого
є важливою умовою з'ясування обставин
справи. Відповідно до вказаного
принципу, особи, зацікавлені в
результаті справи, вправі відстоювати
свою правоту у спорі шляхом подання
доказів; участі в дослідженні доказів,
наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань,
що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом
активності зацікавленої особи
(сторони). Особи, які беруть участь у
справі, вправі вільно розпоряджатися
своїми матеріальними і процесуальними
правами й активно впливати на процес з
метою захисту прав і охоронюваних
законом інтересів.

Враховуючи, що відповідач не здійснив
розрахунок з позивачем з оплати
вартості поставленого товару у розмірі
20 837,12 грн., вказана сума підлягає
стягненню на користь позивача і
позовні вимоги в цій частині є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ч.2 ст. 549 Цивільного
кодексу України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

В п.11.3.2 Договору передбачено, що у
випадку прострочення покупцем оплати
за товар більше ніж на 10 календарних
днів, останній сплачує постачальнику
штраф у розмірі 20% від вартості
неоплаченого товару.

Оскільки в процесі судового розгляду
було встановлено факт прострочення
виконання відповідачем грошових
зобов'язань перед позивачем,
нарахування штрафу в даному випадку є
правомірним.

Перевіривши розрахунок штрафу,
здійснений місцевим господарським
судом, колегія суддів погоджується з
його обґрунтованістю, у зв'язку з чим з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 4 167,42 грн. штрафу.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
обставин, викладених у позові.

За результатами перегляду справи
колегія суддів дійшла висновку про те,
що доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським
судом було надано належну оцінку
поданим доказам, у повному обсязі
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також вірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права, у зв'язку з чим підстави для
зміни чи скасування рішення відсутні і
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, судові витрати за
подання скарги покладаються на
відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99,
101-105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Концерн
«Екоп» залишити без задоволення,
рішення Господарського суду міста
Києва від 30.07.2014р. у справі №910/9243/14 - без
змін.

2. Матеріали справи №910/9243/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
М.М. Новіков

А.І. Мартюк