м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Континент-Торг"
про стягнення 27 474,24 грн.
Суддя Головатюк Л.Д.
Від позивача Нестеренко
Г.А.(дов. від 21.07.2014)
Від відповідача не прибув
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості у зв"язку з неналежним
виконанням умов договору на право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-них) зособу
(-ів), що перебувають у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва № 389/12 від 10.07.2012 в розмірі 27 474, 24
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 18.09.2014 порушено провадження у
розгляду на 01.10.2014.
Представник відповідача в судове
засідання 01.10.2014 не з'явився, причин
неявки суд не повідомив, хоча про час та
місце розгляду справи був повідомлений
В судове засідання 01.10.2014 з'явився
представник позивача, надав пояснення
по суті справи та подав додаткові
докази по справі.
Розгляд справи було відкладено на
В судове засідання 15.10.2014 з'явився
представник позивача, подав додаткові
докази та дав пояснення по справі,
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі та просив їх задовольнити.
Представники відповідача в судове
засідання вдруге не з'явилися,
витребувані судом докази не подали,
причин неявки суд не повідомили, хоча
про час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином.
Ухвала суду від 18.09.2014 отримана
відповідачем 22.09.2014, що підтверджується
відміткою на звороті ухвали та
повідомленням про вручення поштового
відправлення № 03 6 (в матеріалах
справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації -адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач та відповідач повідомлені
про час та місце судового розгляду
належним чином, а матеріали справи
містять достатні докази для її
розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового
засідання позивач та відповідач були
належним чином повідомлені, на
підставі статті 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

У судовому засіданні складено
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, вислухавши представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

10.07.2012 між Комунальним підприємством
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
"Київреклама" (підприємство) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Континент-Торг"
(розповсюджувач) було укладено договір
№ 389/12 на право тимчасового
користування місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору за цим
договором на підставі відповідного
наказу робочого органу про
встановлення пріоритету на місце(-я)
для розміщення рекламного(-их)
засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення
зовнішньої реклами на певний строк та у
певному місці, наданого(-их) на підставі
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
розповсюджувачеві надається право
тимчасового користування місцем(-ями)
для розміщення рекламного(-их)
засобу(-ів) (далі - РЗ), що перебуває(-ють)
у комунальній власності
територіальної громади м. Києва, його
районів або повноваження щодо
розпорядження яким(-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування м.
Києва (далі - Право тимчасового
користування), за умов повного
дотримання розповсюджувачем цього
договору та Порядку розміщення реклами
в м. Києві, затвердженого рішенням
Київської міської ради від 22.09.2011 №
37/6253, з наступними змінами та
доповненнями (далі - Порядок), а
розповсюджувач зобов'язується
користуватися наданим йому Правом
тимчасового користування, своєчасно та
згідно з умовами цього договору
перераховувати плату за Право
тимчасового користування виключно на
поточний рахунок підприємства,
належним чином, своєчасно та у повному
обсязі виконувати свої обов'язки за цим
договором та не зловживати наданими
розповсюджувачу правами.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
умов договору не було у повному обсязі
сплачено кошти за право тимчасового
користування місцями для розміщення
об'єктів зовнішньої реклами, в зв'язку з
чим у відповідача виникла
заборгованість.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно п. 3.1. договору адресні програми
на пріоритет - це перелік місць для
розміщення РЗ, на які розповсюджувачем
встановлено пріоритет. Адресна
програма на пріоритет має відображати
перелік місць для розміщення РЗ, на які
встановлено пріоритет, дату та строк
дії пріоритету, відомості про плату за
право тимчасового користування
місцями для розміщення рекламних
засобів за місяць.

З адресних програм № 1 від 10.07.2012, № 2 від
10.07.2012, № 3 від 23.12.2013, № 5 від 06.06.2014, № 2/1
від 31.08.2012, до договору вбачається, що
розповсюджувачу ЗР надано право на
тимчасове користування вісьмома
місцями розміщення РЗ.

Плата за місяць визначена в розмірі від
120,00 грн. до 600,00 грн. в залежності від
місця розташування.

За умовами п. 4.1.1. договору підприємство
має право на підставі відповідних
рішень дозвільного органу та
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) визначати розмір плати
за право тимчасового користування,
змінювати розмір плати за право
тимчасового користування, у разі змін в
технологічній (конструктивній) РЗ,
площі рекламного засобу, зонального
коефіцієнту та базового тарифу.

Відповідно до п. 4.2.1. та 5.2.3. договору
підприємство зобов'язане формувати
рахунки на оплату за право тимчасового
користування, інших платежів та
компенсації витрат підприємства на
організацію та проведення демонтажу
РЗ, а розповсюджувач в свою чергу
зобов'язаний не пізніше 25 числа місяця,
наступного за звітним, отримувати та
сплачувати рахунки за право
тимчасового користування, у тому числі
у разі встановлення пріоритету.

Отже, за умовами договору обов'язок по
отриманню щомісяця рахунків на оплату
права за тимчасове користування місцем
для розміщення РЗ покладено на
відповідача.

Позивачем на виконання умов договору
сформовано наступні рахунки: № 58244 від
18.07.2012 на суму 376,78 грн., № 58245від 18.07.2012 на
суму 1186,84 грн. та інші(копії в
матеріалах справи) на загальну суму 20
370,82 грн.

Згідно п. 5.2.4. договору розповсюджувач
зобов'язався у повному обсязі
сплачувати штрафи, пеню, у разі
прострочення розповсюджувачем строків
(термінів) сплати та порушення
розповсюджувачем інших умов цього
договору.

Згідно п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Проте, як свідчать матеріали справи
відповідач не виконав своїх обов'язків
щодо внесення плати за право
тимчасового користування місцями для
розміщення РЗ, в результаті чого
виникла заборгованість, яка за
обґрунтованими розрахунками позивача,
що не оспорена відповідачем, становить
20 370,82 грн.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Таким чином, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача боргу за місця
для розміщення зовнішньої реклами в
сумі 20 370,82 грн. обґрунтовані та
підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те,
що відповідач, в порушення умов
договору, у визначені строки оплату за
право розміщення реклами не провів, а
отже є таким, що прострочив виконання
зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено що, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення
зобов'язання, згідно ст. 611 Цивільного
кодексу України є сплата боржником
неустойки.

Згідно п. 7.2. договору за несвоєчасне
або не повне внесення плати
підприємство має право застосувати до
розповсюджувача пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діяла
у термін, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми.

Пунктом 7.3. договору передбачено, що
підприємство має право додатково
нарахувати боржнику за прострочення
внесення платежів за право тимчасового
користування, що складає більше 1
(одного) місяця - штраф у розмірі 15%
простроченої суми.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
встановлює, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

При укладанні договору сторони
визначили відповідальність за
порушення зобов'язання щодо внесення
плати за право тимчасового
користування місцями.

Разом з цим, пунктом 6 статті 232
Господарського кодексу України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у
межах якого нараховуються штрафні
санкції, у разі якщо інше не
встановлено законом або договором, а
строк, протягом якого особа може
звернутися до суду за захистом свого
порушеного права встановлюється
Цивільним кодексом України.

В зв'язку з тим, що взяті на себе
зобов'язання по сплаті за розміщення ЗР
відповідач виконав несвоєчасно, він
повинен сплатити позивачу, крім суми
основного боргу, пеню відповідно до п.
7.2. договору, розмір якої, за
обґрунтованими розрахунками позивача
становить 1351,53 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення
пені в сумі 1351,53 грн. обґрунтовані і
підлягають задоволенню.

Оскільки, прострочення оплати за право
тимчасового користування місцями для
розміщення реклами мало місце понад
місяць, позовні вимоги про стягнення з
відповідача 2947,62 грн. обґрунтовані та
підлягають задоволенню (за
обґрунтованими розрахунками).

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по сплаті
платежів, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути на свою користь 2167,27 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та
637,00 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника.

Умовами п. 7.2. договору визначено розмір
процентів - 3% річних.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про задоволення вимог
позивача щодо стягнення з відповідача
2167,27 грн. збитків від зміни індексу
інфляції та 637,00 грн. - 3% річних (за
обґрунтованими розрахунками).

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що заявлені позивачем вимоги
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у
відповідності до наданого позивачем
розрахунку.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з
відповідача на користь позивача
стягуються понесені позивачем витрати
по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись
Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34,
49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства
виконавчого органу Київради (Київської
міської державної адміністрації)
"Київреклама" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Континент-Торг" (03148,
м. Київ, вул. Якуба Коласа, буд. 15, ) на користь Комунального
підприємства виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) "Київреклама" (04070, м.
Київ, Боричів узвіз, буд. 8, ) основний борг у розмірі 20 370
(двадцять тисяч триста сімдесят) грн. 82
коп., пеню в сумі 1351(одна тисяча триста
п'ятдесят одна) грн. 53 коп., інфляційні
збитки в сумі 2167(дві тисячі сто
шістдесят сім) грн. 27 коп., 3% річних в
сумі 637(шістсот тридцять сім) грн. 00 коп.,
штраф в сумі 2947(дві тисячі дев'ятсот
сорок сім) грн. 62 коп. та судовий збір у
розмірі 1 827(одна тисяча вісімсот
двадцять сім) грн. 00 коп.

3. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л. Д.

Дата підписання повного тексту
рішення: 20.10.2014