КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р. Справа№ 910/2962/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Сітайло Л.Г.

за участю представників сторін:

від позивача: Рижий А.А. -
представник, дов. № 22 від 08.04.2014;

від відповідача: Слєпуха О.С. -
представник, дов. № 01-14/139 від 19.05.2014;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Побужський
феронікелевий комбінат"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 12.05.2014

у справі № 910/2962/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екопровайд"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Побужський
феронікелевий комбінат"

про стягнення 378 678,99 грн.

Розпорядженнями Секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
04.08.2014 та від 06.10.2014 склад колегії суддів
у справі № 910/2962/14 змінювався.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК
України ухвалами Київського
апеляційного господарського суду від
04.08.2014 та від 27.08.2014 розгляд апеляційної
скарги у справі № 910/2962/14 відкладався на
27.08.2014 та 06.10.2014, відповідно.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 12.05.2014 у справі № 910/2962/14 позов
задоволено частково, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 370
666,50 грн. основного боргу, 3 954,49 грн. 3%
річних, 7 492,54 грн. витрат по сплаті
судового збору; в іншій частині в
позові відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що, як свідчать
матеріали справи, в порушення взятих на
себе зобов'язань за договором № 5/2701 від
27.01.2012 відповідач вартість наданих
послуг у визначений строк в повному
обсязі не сплатив, у зв'язку з чим
виникла заборгованість, яка складає 370
666,50 грн. та є таким, що прострочив
виконання зобов'язання; строк
виконання зобов'язання по сплаті за
надані послуги по акту № ОУ-0000668 від
07.05.2013 є період з 30.07.2013 по 07.08.2013; з
урахуванням перерахунку суду, позов у
частині стягнення 3% річних підлягає
задоволенню частково, в сумі 3 954,40 грн.;
розглянувши заяву відповідача про
зарахування зустрічних однорідних
вимог, суд не приймає її до уваги з
огляду на те, що фактична наявність
зустрічних однорідних грошових вимог
у сторін не підтверджується, оскільки
належних доказів перерахування
позивачу грошових коштів в розмірі 100
000,00 грн. та 150 000,00 грн. матеріали справи
не містять; позивачем представлені
платіжні доручення, на яких відсутні
відмітки прийняття даних платіжних
доручень банком до виконання, не надано
виписок банку про списання даних
коштів з рахунку відповідача.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Господарського суду
міста Києва від 12.05.2014 у справі № 910/2962/14
скасувати в частині задоволення позову
в сумі 190 840,00 грн. основного боргу з
підстав неповного з'ясування обставин,
що мають значення для справи,
невідповідності висновків, викладених
у рішенні місцевого господарського
суду, обставинам справи, порушення та
неправильного застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, в іншій частині
рішення залишити без змін.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на порушення судом
першої інстанції норм ст.ст.202, 601 ЦК
України, ст.ст. 4-7, 36, 43 ГПК України.

Як стверджує скаржник, судом першої
інстанції не досліджено платіжні
доручення № 1529 від 13.06.2013 на суму 150 000,00
грн. та № 1849 від 13.02.2013 на суму 100 000,00
грн., якими відповідачем перераховано
позивачу кошти у сумі 250 000,00 грн.;
посилаючись на положення п.10.ч.1 ст.1, п.1
ст.9 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХIV
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п.1.30 ч.1 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні", п.2.14
постанови Національного банку України
№ 22 від 21.01.2004 "Про затвердження
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті", скаржник зазначає про
наявність всіх реквізитів та штампу
банку на наданих платіжних дорученнях,
у тому числі відміток про прийняття
даних платіжних доручень банком до
виконання, тобто перерахування коштів;
у зв'язку з чим, враховуючи подання
платіжних доручень, відповідач не
вважав за необхідне надавати вказані
виписки банку по своїх рахунках,
оскільки наданих доказів було
достатньо; в судовому засіданні 14.04.2014
суд не витребував, у підтвердження
списання коштів з рахунку відповідача,
виписок банку по рахунках ані
відповідача, ані позивача.

На думку скаржника, судом першої
інстанції, в порушення норм
процесуального права, надано перевагу
доказам позивача над доказами
відповідача, не досліджено та не взято
до уваги письмових доказів
відповідача.

До апеляційної скарги відповідачем
додано копії документів, які
надавались до суду першої інстанції та
оригінали витягу із особового рахунку
відповідача за 13.02.2013, 13.06.2013.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу; додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Враховуючи те, що скаржником не
обґрунтовано неможливість подання
суду першої інстанції витягів із
особового рахунку відповідача за 13.02.2013
та за 13.06.2013, колегія суддів не приймає
ці додаткові докази.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
заперечує проти доводів скарги,
посилаючись, зокрема, на те, що крім
копій платіжних доручень № 1529 від
13.06.2013 та № 1849 від 13.02.2013, будь-яких інших
доказів перерахування грошових коштів
на користь позивача, під час судового
розгляду справи судом першої
інстанції, відповідач не надав, а
оскільки чинним законодавством
передбачено право клієнта відкликати
платіжне доручення до моменту списання
грошових коштів з рахунку, то платіжне
доручення не є беззаперечним доказом
перерахування коштів на користь
позивача, а таким доказом може
виступати виключно виписка з
банківського рахунку; при розгляді
справи в суді апеляційної інстанції
додаткові докази можуть братись до
уваги виключно у тому випадку, якщо
особа, яка їх подає, доведе, що не мала
можливості їх надати під час судового
розгляду справи у першій інстанції;
судовий розгляд справи, під час якого
відповідач мав можливість надати
додаткові докази, тривав більше двох
місяців.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
враховуючи доводи відзиву на
апеляційну скаргу, колегія суддів
встановила наступне.

Позивачем до суду першої інстанції
подано позов про стягнення з
відповідача 370 666,50 грн. основного боргу,
8 012,49 грн. 3% річних, судових витрат.

14.04.2014 відповідачем також подано до
суду першої інстанції заяву про
зарахування зустрічних однорідних
вимог від 11.04.2014 № 01-14/886, у якій вказав
на існування у позивача перед
відповідачем непогашеного грошового
зобов'язання на суму 190 840,00 грн., тому
відповідач заявляє про зарахування
однорідних вимог, що виникли на
підставі укладених між сторонами
договорів: № НВ5/2701 від 27.01.2012, № ЛНВ/1/1/01
від 02.01.2013, № НВ10/26.10 від 10.12.2012
відповідно до ч.1 ст.601 ЦК України, у
зв'язку з чим грошове зобов'язання
відповідача перед позивачем, що
виникло із договору № НВ5/2701 від 27.01.2012,
у частині сплати 190 840,00 грн.,
припиняється.

Як вбачається із матеріалів справи,
27.01.2012 між сторонами укладено договір №
НВ 5/2701 згідно із п.1.1 якого відповідач,
за договором замовник, доручає та
оплачує, а позивач, за договором
виконавець, приймає на себе
зобов'язання по виконанню робіт із
збирання, зберігання та подальшого
захоронення, оброблення, знешкодження,
утилізації відходів, визначених у
протоколі узгодження договірної ціни,
що належать на праві власності
замовнику на умовах, які передбачені
даним договором.

Відповідно до п.2.1 договору № НВ 5/2701, в
редакції додатку № 2 від 03.01.2013 до
договору № НВ 5/2701, сторонами
передбачено, що для підготовки і
бронювання потужностей, які необхідні
для виконання виконавцем робіт за
договором, замовник щомісяця сповіщає
про кількість утворених відходів, на
підставі чого виконавець виставляє
рахунок; вартість робіт визначається
із застосуванням наступних тарифів,
зазначених у цьому пункті, всього у
сумі 1 000 000,00 грн., у тому числі ПДВ.

Згідно із п.2.2 договору № НВ 5/2701, в
редакції додатку № 1 від 25.05.2012 до цього
договору, залишок суми сплачується
протягом 5-ти банківських днів після
отримання акту виконаних робіт.

Відповідно до п.п.3.2, 3.4 договору № НВ
5/2701 замовник передає відходи виконавцю
за актом прийому-передачі; при
прийманні виконавець перевіряє вид та
кількість (вагу) відходів, після їх
фактичного захоронення або утилізації
надає замовнику акт виконаних робіт.

Згідно з п.п.3.8, 4.1 договору № НВ 5/2701, в
редакції додатку № 2 від 03.01.2013 до цього
договору, по заявці замовника
виконавець організовує
транспортування відходів до місця їх
зберігання та подальшого захоронення,
оброблення, знешкодження, утилізації;
замовник в свою чергу оплачує
транспортування відходів виконавцю у
розмірі 97,50 грн./т відходу, в тому числі
ПДВ; даний договір вступає в силу з дати
його підписання обома сторонами та діє
до 30.04.2013.

Відповідно до акту № ОУ-0000550
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 19.04.2013 виконавцем були проведені
згідно із договором № НВ 5/2701 роботи
(надані послуги) з організації
транспортування відходів на загальну
вартість з ПДВ - 10 276,50 грн.

Згідно із актом № ОУ-0000668 від 07.05.2013
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
виконавцем в період з 08.04.2013 по 30.04.2013
були проведені такі роботи (надані такі
послуги) по договору № НВ 5/2701:
"Організація виконання робіт із
збирання, зберігання та захоронення
відходів", загальна вартість робіт з
ПДВ - 600 650,00 грн.

Зазначені акти підписані сторонами,
затверджені керівниками сторін та
скріплені відбитком печатки.

Як стверджує позивач та не заперечує
відповідач, останній розрахувався із
позивачем частково, перерахувавши
кошти у розмірі 240 260,00 грн. за платіжним
дорученням від 15.05.2013 № 1120, у зв'язку із
чим утворився борг за відповідачем у
сумі 370 666,50 грн.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться; до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Отже, прострочення відповідачем
обов'язку сплатити вартість послуг,
наданих позивачем згідно із договором
№ НВ 5/2701, матеріалами справи
підтверджена.

У позовній заяві позивачем також
заявлені вимоги про стягнення 3% річних
за прострочення платежу за період 263
дні.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Згідно із ст.625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як вже зазначалось, в п.2.2 договору № НВ
5/2701, в редакції додатку до цього
договору № 1 від 25.05.2012, сторони
погодили умову про те, що залишок суми
сплачується протягом 5-ти банківських
днів після отримання акту виконаних
робіт.

Як вбачається із акту № ОУ-0000550, цей акт
підписано обома сторонами 19.04.2013 та у
графі про затвердження керівниками
іншої дати не зазначено, також у акті №
ОУ-0000668 вказано дату його складання -
07.05.2013 та не зазначено іншої дати
підписання й у графі про затвердження
керівниками також не вказано іншої
дати.

Отже, одночасно із складанням,
підписанням та затвердженням цих актів
відбулось і отримання їх по примірнику
кожною із сторін.

Позивач у позовній заяві стверджує про
підписання актів приймання-передачі
наданих послуг 19.04.2013 та 07.05.2013,
відповідно, а відповідач, у свою чергу,
зазначене не заперечує, також у
матеріалах справи відсутні посилання
відповідача на неодержання актів у
день їх підписання відповідачем та
затвердження керівником відповідача.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про наявність підстав для
застосування норми ч.2 ст.530 ЦК України є
таким, що не ґрунтується на матеріалах
справи.

Виходячи із умов п.2.2 договору № НВ 5/2701,
в редакції додатку № 1 до цього
договору, відповідач зобов'язаний був
оплатити послуги, надані позивачем
згідно із актом здачі-прийняття робіт
(надання послуг) № ОУ-0000668 до 16.05.2013, а
згідно із актом № ОУ-0000550 - до 27.04.2013.

Відповідно до наданого позивачем
пояснення щодо розрахунків між
сторонами від 24.03.2014 (а.с.84) відповідачем
сплачено позивачу 15.05.2013 суму 240 260,00 грн.
на виконання договору № НВ 5/2701 від
27.01.12.

Отже, 15.05.2013 відповідачем оплачені
послуги, надані позивачем згідно із
актом № ОУ-0000550, та, частково, послуги,
надані згідно із актом № ОУ-0000668.

Як вбачається із позовної заяви від
25.02.2014, позивачем заявлено позов у
частині стягнення 8 012,49 грн. 3% річних за
прострочення сплати 370 666,50 грн.
протягом періоду у 263 дні.

Із врахуванням викладеного,
перерахувавши, колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що розмір 3% річних за прострочення
оплати наданих позивачем послуг
становить суму 8 012,49 грн., яка й підлягає
стягненню з відповідача.

Частиною 3 ст.203 ГК України передбачено,
що господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування; для
зарахування достатньо заяви однієї
сторони.

Відповідно до статті 601 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється зарахуванням, зокрема,
зустрічних однорідних вимог; таке
зарахування може здійснюватися за
заявою однієї із сторін; за змістом
наведеної норми згоди іншої сторони у
зобов'язанні із зарахуванням вимог не
вимагається; Закон не виключає
можливості здійснення відповідачем
зарахування зустрічних однорідних
вимог і в процесі судового розгляд; у
такому випадку відповідна заява
обов'язково повинна мати письмову
форму й адресуватися позивачеві, а її
копія і докази надсилання позивачеві
(чи одержання ним) подаватися
господарському суду; припинення
зобов'язання зарахуванням означає
відсутність предмета спору за умови,
якщо між сторонами не залишилося
спірних (неврегульованих) питань;
наприклад, якщо позивач заперечує
існування своєї заборгованості перед
позивачем, у господарського суду немає
підстав для висновку про відсутність
предмета спору (п.22 листа Вищого
господарського суду України від 12.03.2009
№ 01-08/163 "Про деякі питання, порушені у
доповідних записках про роботу
господарських судів України у другому
півріччі 2008 року щодо застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України").

14.04.2014 відповідачем подано до суду
першої інстанції заяву відповідача від
11.04.2014 № 01-14/886, адресовану позивачу, про
зарахування зустрічних однорідних
вимог, докази її направлення позивачу,
копії договору № НВ 10/26.10 від 10.12.2012 з
додатками, акту № ОУ-0001828 від 27.06.2013,
платіжного доручення № 1529 від 13.06.2013,
договору № ЛНВ/1/1/01 від 02.01.2013
платіжного доручення № 1849 від 13.02.2013,
договору № 5/2701 від 27.01.2012.

У заяві про зарахування зустрічних
однорідних вимог відповідач,
посилаючись на положення ст.601 ЦК
України, заявляє про зарахування
однорідних вимог, що виникли на
підставі укладених між сторонами
договорів: № НВ 5/2701 від 27.01.2012, № ЛНВ/1/1/01
від 02.01.2013, № НВ 10/26.10 від 10.12.2012, у зв'язку
з чим грошове зобов'язання відповідача
перед позивачем, що виникло згідно з
договором № НВ 5/2701, у частині обов'язку
сплати 190 840,00 грн., припиняється.

Згідно із п.п.1.1, 4.1 договору № НВ 10/26.10
від 10.12.2012 відповідач зобов'язався
доручити та оплачувати, а позивач -
виконати роботи із збирання,
зберігання та подальшого захоронення,
оброблення, знешкодження, утилізації
відходів, визначених у протоколі
узгодження договірної ціни, що
належать на праві власності
відповідачу на умовах, які передбачені
даним договором; даний договір вступає
в силу з 01.01.2013 та діє до 31.12.2013.

Відповідно до п.2.3 договору № НВ 10/26.10
відповідач на початок кожного місяця
сплачує позивачу авансовий платіж у
розмірі 125 000,00 грн. не пізніше 5-го числа
поточного місяця.

Згідно із платіжним дорученням № 1529
від 13.06.2013 відповідачем перераховано
позивачу суму 150 000,00 грн., із
зазначенням, що призначенням платежу є
оплата робіт по збору, зберіганню та
захороненню відходів за червень за
договором № НВ 10/26.10 від 10.12.12.

Відповідно до акту № ОУ-0001828 від 27.06.2013
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
позивачем передано, а відповідачем
прийнято роботи, виконані згідно із
договором № НВ 10/26.10 на суму 59 160,00 грн. з
ПДВ.

Також, 02.01.2013 між сторонами укладено
договір № ЛНВ/1/1/01 на створення
(передачу) науково-технічної продукції
(роботи), в п.п.1.1, 5.1 якого погоджено
умови про те, що відповідач, за
договором замовник, доручає, а позивач,
за договором виконавець, бере на себе
зобов'язання розробки та погодження
цих документів в Міністерстві екології
та природних ресурсів України:
показники емісії (питомі види)
забруднювальних речовин від основних
виробництв відповідача; даний договорі
набуває чинності з моменту його
підписання та зарахування авансового
платежу на розрахунковий рахунок
сторонами та діє до 02.04.2014.

В п.п.2.1, 2.2 договору № ЛНВ/1/1/01 сторонами
передбачено, що за виконану
науково-технічну продукцію згідно із
цим договором відповідач перераховує
позивачу 880 000,00 грн. з ПДВ; оплата
здійснюється на умовах авансу у
розмірі 50% (або аванс згідно з
рекомендаціями ТОВ "Екопровайд")
протягом 10-х робочих днів з дати
виставлення рахунку.

За платіжним дорученням від 13.02.2013 № 1849
відповідачем перераховано позивачу
суму 100 000,00 грн. із зазначенням
наступного призначення платежу: За
створення науково-технічної продукції
за договором № ЛНВ/1/1/01 від 02.01.13.

У заяві про зарахування зустрічних
однорідних вимог відповідачем
заявлені вимоги до позивача про
повернення сум не освоєного авансу за
вказаними договорами.

12.05.2014 позивачем подано до суду першої
інстанції заперечення на заяву про
зарахування зустрічних однорідних
вимог, у якій позивач послався на те, що
відповідач не довів факт наявності
заборгованості позивача перед
відповідачем за договорами № ЛНВ/1/1/01
від 02.01.2013 в розмірі 100 000,00 грн. та №
НВ10/26.10 від 10.12.2012 в розмірі 150 000,00 грн. та
позивачем були надані документи, що
підтверджують позовні вимоги, зокрема,
договір, акти приймання-передачі
виконаних робіт, підписані сторонами
та скріплені печатками.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, у
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В ч.1 ст.598 ЦК України встановлено, що
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

На час пред'явлення відповідачем заяви
про зарахування зустрічних однорідних
вимог, строк дії договорів № НВ 10/26.10, №
ЛНВ/1/1/01 закінчився.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно; особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала;
положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події; положення цієї глави
застосовуються також до вимог,
зокрема, про повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні.

Отже, у відповідача є право на вимогу
про повернення позивачем сплачених
грошових коштів, у зв'язку із
ненаданням позивачем послуг,
невиконанням робіт на всю суму
сплачених відповідачем коштів.

Зазначена правова позиція відповідає
судовій практиці, про що свідчить,
зокрема, постанова Вищого
господарського суду України від 15.08.2012
у справі № 11/5009/8090/11.

Таким чином, твердження відповідача, у
заяві про зарахування зустрічних
однорідних вимог, про наявність у
позивача перед відповідачем грошових
зобов'язань у загальному розмірі 190 840,00
грн., спричинених неповерненням
сплачених відповідачем коштів за
договором № ЛНВ/1/1/01 та залишку коштів
за договором № НВ 10/26.10, є таким, що
відповідає нормам законодавства.

Згідно із ч.1 ст.1089 ЦК України за
платіжним дорученням банк
зобов'язується за дорученням платника
за рахунок грошових коштів, що
розміщені на його рахунку у цьому
банку, переказати певну грошову суму на
рахунок визначеної платником особи
(одержувача) у цьому чи іншому банку у
строк, встановлений законом або
банківськими правилами, якщо інший
строк не передбачений договором або
звичаями ділового обороту.

Відповідно до п.1.30 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" від 05.04.2001 № 2346-ІІІ із змінами,
платіжне доручення - розрахунковий
документ, який містить доручення
платника банку, здійснити переказ
визначеної в ньому суми коштів зі свого
рахунка на рахунок отримувача.

Згідно з п.2.14 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженій
постановою Національного банку
України від 21.01.2004 № 22, банк платника на
всіх примірниках прийнятих
розрахункових документів і на реєстрах
обов'язково заповнює реквізити "Дата
надходження" і "Дата виконання",
засвідчуючи їх підписом
відповідального виконавця та
відбитком штампа банку; у
розрахункових документах дата,
зазначена в реквізиті "Дата виконання",
має відповідати: даті списання коштів з
рахунку платника та зарахування на
рахунок отримувача в разі їх
обслуговування в одному банку, даті
списання коштів з рахунку платника та з
кореспондентського рахунку банку
платника в разі обслуговування
отримувача в іншому банку.

У доданих відповідачем до заяви про
зарахування зустрічних однорідних
вимог копіях платіжних доручень за №
1849 від 13.02.2013 та № 1529 від 13.06.2013 наявні
відмітки: "Проведено банком" вказані
дати: 13.02.2013 та 13.06.2013, відповідно, і
зазначено про наявність підпису банку.

Також, у запереченні позивача на заяву
про зарахування зустрічних однорідних
вимог, поданому позивачем до суду
першої інстанції 12.05.2014, позивач не
заперечує факту перерахування
відповідачем позивачу сум грошових
коштів за платіжними дорученнями № 1849
від 13.02.2013 та № 1529 від 13.06.2013.

За викладених обставин, у суду першої
інстанції не було підстав для сумнівів
у тому, чи дійсно відповідачем було
перераховано позивачу грошові кошти за
платіжними дорученнями № 1849 від 13.02.2013
та № 1529 від 13.06.2013.

Разом із тим, за наявністю сумнівів у
тому, чи не відкликані відповідачем
платежі, з метою забезпечення
виконання вимог ст.43 ГПК України,
керуючись положеннями статті 77 ГПК
України, оскільки виникла необхідність
витребування нових доказів, суд мав
право витребувати у відповідача
відповідні витяги із особового
рахунку.

Однак, як вбачається із протоколу
судового засідання від 14.04.2014, у якому
брали участь представники обох сторін,
було оголошено перерву до 12.05.2014,
питання щодо непідтвердження
відповідачем своїх доводів, не
розглядалось; про продовження строку
вирішення спору та оголошення в
судовому засіданні перерви, прийнята
ухвала від 14.04.2014.

Також слід зазначити, що у відзиві на
апеляційну скаргу позивач також не
спростовує факт перерахування
відповідачем позивачу грошових коштів
за платіжними дорученнями № 1849 від
13.02.2013 та № 1529 від 13.06.2013.

Статтею 99 ГПК України встановлено, що в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі;
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

На вимогу ухвали суду апеляційної
інстанції від 04.08.2014 у справі № 910/2962/14
надати письмове нормативне
обґрунтування та докази щодо підстав
незгоди із заявою відповідача про
зарахування зустрічних однорідних
вимог від 11.04.2014, позивачем ані
обґрунтування, ані доказів не надано.

За викладених обставин, висновок суду
першої інстанції про те, що фактична
наявність зустрічних однорідних
грошових вимог у сторін не
підтверджується, є таким, що зроблений
за неповним з'ясуванням обставин, що
мають значення для справи.

Із врахуванням викладеного, заява
відповідача про зарахування
зустрічних однорідних вимог від 11.04.2014
є такою, що відповідає нормам ч.1 ст.203 ГК
України, ст.601 ЦК України, тому повинна
враховуватись судом, у зв'язку з чим
зобов'язання відповідача за договором
№ НВ 5/2701 від 27.01.2012 щодо сплати
основного боргу припиняються у розмірі
190 840,00 грн.

Таким чином, провадження у справі у
частині позовних вимог про стягнення 190
840,00 грн. основного боргу підлягає
припиненню з підстави, встановленої
п.1-1 ст.80 ГПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав,
встановлених нормами законодавства та
відповідно до матеріалів справи, для
задоволення апеляційної скарги,
часткового скасування рішення суду
першої інстанції і прийняття нового
рішення.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Побужський феронікелевий комбінат"
задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 12.05.2014 у справі № 910/2962/14
скасувати частково і прийняти нове
рішення.

3. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екопровайд"
задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Побужський
феронікелевий комбінат" (01011, м. Київ,
Печерський район, вул. Панаса Мирного,
буд. 16/13, кв. 3; ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екопровайд" (04053, м.
Київ, Шевченківський район, вул. Артема,
буд. 21; ) 179 826,50 грн.
основного боргу, 8 012,49 грн. 3% річних, 3
756,78 грн. судового збору.

За позовом про стягнення 190 840,00 грн.
основного боргу провадження у справі
припинити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Екопровайд" (04053, м.
Київ, Шевченківський район, вул. Артема,
буд. 21; ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Побужський
феронікелевий комбінат" (01011, м. Київ,
Печерський район, вул. Панаса Мирного,
буд. 16/13, кв. 3; ) 1 908,40 грн.
судового збору за розгляд апеляційної
скарги.

5. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "Побужський
феронікелевий комбінат" (01011, м. Київ,
Печерський район, вул. Панаса Мирного,
буд. 16/13, кв. 3; ) з
Державного бюджету України 1 878,39 грн.
надмірно сплаченого судового збору
згідно із квитанцією від 20.05.2014 за №
981515.25.1.

6. Видачу наказів доручити
Господарському суду міста Києва.

7. Справу № 910/2962/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
Н.Ф. Калатай

Л.Г. Сітайло