ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2014 р.
Справа № 920/958/14

Колегія суддів у складі: головуючого
судді Бородіної Л.І., судді Гетьмана
Р.А., судді Лакізи В.В.,

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

від позивача - Пупко В.І. - за
довіреністю б/н від 21.05.2014 р.;

від відповідача - Домашенко С.О. - за
довіреністю б/н від 19.09.2014р.,

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумський завод
гумотехнічних виробів» , м. Суми

на рішення господарського суду
Сумської області від 17.07.2014р.

у справі № 920/958/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ»

м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумський завод
гумотехнічних виробів», м. Суми

про стягнення 48391 грн. 90 коп.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Сумської області від 17.07.2014р. у справі
№920/958/14 з урахуванням ухвали про
виправлення описки від 16.09.2014р. у даній
справі (суддя Резніченко О.Ю) позов
задоволено повністю; стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумський завод
гумотехнічних виробів» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ»
44145грн. боргу , 1100 грн. 05 коп. 3% річних, 3146
грн. 85коп. інфляційних втрат, 1827 грн.
судового збору, 5000 грн. витрат на
адвокатські послуги.

Рішення суду з посиланням на статті 202,
207, 208, 526, ,625, 692 ЦК України мотивоване
тим, що матеріалами справи доведено
факт здійснення позивачем поставки
товару на підставі накладних від
06.08.2013р. №1063 та від 27.08.2013р. №1176,
невиконання ТОВ «Сумський завод
гумотехнічних виробів» зобов'язань по
оплаті за поставлений товар у сумі
44145грн. та обґрунтованістю нарахування
3% річних у сумі 1100,05грн., 3146,85грн.
інфляційних втрат. Крім того, місцевий
господарський суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення з відповідача витрат,
понесених відповідачем по оплаті
адвокатських послуг, оскільки вони
підтверджені належними доказами.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сумський завод
гумотехнічних виробів» з рішенням суду
першої інстанції не погодилось та
звернулось до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Сумської області від 17.07.2014р. у справі №
920/958/14, судовий збір розподілити
пропорційно розміру задоволених вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник вказує на те, що за
приписами статті 530 ЦК України, якщо
строк виконання боржником зобов'язань
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час, а боржник повинен
виконати такий обов'язок у семиденний
строк від дня пред'явлення вимоги.
Відповідач зазначає, що вимога ним була
отримана лише 14.05.2014р., а отже
зобов'язання по оплаті у нього не могло
виникнути раніше вказаної дати. Крім
того, на думку скаржника, у зв'язку тим,
що ним не прострочено виконання
грошового зобов'язання нарахування
інфляційних втрат та 3% річних є
необґрунтованим. Також зазначає, що
позивачем не доведено необхідності
звернення за правовою допомогою саме
до м. Дніпропетровська чи будь-якого
іншого міста, а не до адвоката міста
Суми та не доведено, що вартість послуг
адвоката відповідає звичайному рівню
цін за подібні юридичні послуги.

У відзиві на апеляційну скаргу від
22.09.2014р. ТОВ «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ»
заперечує проти вимог апеляційної
скарги та просить рішення місцевого
господарського суду від 17.07.2014р. у
справі №920/958/14 залишити без змін як
законне та обґрунтоване, апеляційну
скаргу - без задоволення. При цьому
зазначає, що факт поставки товару
підтверджується видатковими
накладними від 06.08.2013р. та від 27.08.2013р., а
відповідно до вимог статті 692 ЦК
України покупець зобов'язується
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів, якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Оскільки сторонами не
визначений строк оплати товару, у
відповідача виник обов'язок по оплаті
поставленого товару на наступний день
після його отримання. Також зазначає,
що при вирішенні питання про звернення
за правовою допомогою він керувався
виключно принципом надійності та
якості надання даних послуг, у зв'язку з
чим звернувся саме до Адвокатського
бюро «Лихопьок Д.П», з яким співпрацює
тривалий час.

22.09.2014р. ТОВ «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ» подано
заяву про відшкодування відповідачем
судових витрат, які складаються із
сплати послуг правової допомоги у
розмірі 3000грн., наданої Адвокатським
бюро «Лихопьок Д.П.», що
підтверджується договором про надання
правової допомоги від 21.05.2014р. №44,
додатком №1/2 , актом про надання послуг
правової допомоги від 22.09.2014р. та
платіжним дорученням від 17.09.2014р. №332
(а.с.107,108).

Розпорядженням секретаря судової
палати Харківського апеляційного
господарського суду від 22.09.2014р. у
зв'язку з відпусткою судді Здоровко Л.М.
для розгляду справи №920/958/14 сформовано
колегію суддів у складі: головуючого
судді Бородіної Л.І., судді Лакізи В.В.,
судді Гетьмана Р.А. (а.с.86).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції, 22.09.2014р., оголошено перерву
до 21.10.2014р. в порядку статті 77 ГПК
України.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідач підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив скасувати
рішення господарського суду Сумської
області від 17.07.2014р. у справі №920/958/14 в
частині стягнення інфляційних втрат та
3% річних у зв'язку з тим, що виконання
грошових зобов'язань прострочено не
було.

Представник позивача заперечив
проти вимог апеляційної скарги, вважає
рішення господарського суду Сумської
області від 17.07.2014р. у справі №920/958/14
законним та обґрунтованим, а вимоги
апеляційної скарги -безпідставними.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ»
на підставі видаткової накладної від
06.08.2013р. №1063 та товарно-транспортної
накладної від 06.08.2013р. №268227 поставлено
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Сумський завод
гумотехнічних виробів» сірку мелену у
кількості 6000кг та стеаринову кислоту у
кількості 1000кг на загальну суму 43890грн.

Також, 27.08.2013р. позивачем поставлено
відповідачу сірку металеву у кількості
3000кг на загальну суму 15255грн., що
підтверджується видатковою накладною
від 27.08.2013р. №1176, товарно-транспортною
накладною від 27.08.2013р. №268096 та
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей від
06.08.2013р. №630/1 та від 27.08.2013р. №716/1 (а.с.
9-12,16-19).

Вказані вище документи оформлені
належним чином, підписані
уповноваженими представниками сторін
та скріплені печатками підприємств
(а.с.12,19).

У день проведення вказаних
господарських операцій позивач надав
відповідачу податкові накладні від
06.08.2013р. №26 та від 27.08.2013р. №128, у яких,
відповідно, зафіксовано операції з
продажу сірки меленої та стеаринової
кислоти на загальну суму 43890грн. та
сірки меленої на загальну суму 15255грн.
(а.с.10,17).

Відповідач оплату за одержаний товар
здійснив частково, у сумі 15000грн., що
підтверджується виписками по
особовому рахунку ТОВ
«ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ», у зв'язку з чим за
ТОВ «Сумський завод гумотехнічних
виробів» утворилась заборгованість в
сумі 44145грн., що стало підставою
звернення позивача з даним позовом до
господарського суду.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 17.07.2014р. у справі № 920/958/14
позов задоволено з підстав, викладених
вище (а.с.62-65, 93,94).

Перевіривши матеріали справи,
правильність їх юридичної оцінки та
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є
стягнення заборгованості яка
утворилась у зв'язку з несвоєчасним
виконанням грошових зобов'язань, 3%
річних та інфляційних втрат.

Спірні правовідносини сторін виникли у
зв'язку з простроченням оплати товару,
поставленого на підставі видаткових
накладних і регулюються нормами ЦК
України з урахуванням особливостей,
встановлених ГК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно частини 2 статті 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

У пункті 1.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. N 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначено, якщо у
договорі або законі не встановлено
строку (терміну), у який повинно бути
виконано грошове зобов'язання, судам
необхідно виходити з приписів частини
другої статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене наявність
зобов'язання у відповідача щодо
проведення платежів за отриманий товар
випливає безпосередньо зі змісту ч. 1
ст. 692 ЦК України, а не ставиться в
залежність від звернення до нього з
окремою вимогою в порядку ч. 2 ст. 530 ЦК
України.

Отже, загальні положення ч. 2 ст. 530
даного Кодексу не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин
сторін, оскільки термін виконання
зобов'язання, що випливає з
правовідносин поставки
(купівлі-продажу), чітко встановлений
зазначеною спеціальною нормою права
-покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього.

Факт поставки відповідачем позивачу
товару (сірки меленої та стеаринової
кислоти) на загальну суму 59145грн. не
заперечується сторонами та
підтверджується матеріалами справи

Відповідно до частини 1 статті 35 ГПК
України обставини, які визнаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, можуть не доказуватися
перед судом, якщо в суду не виникає
сумніву щодо достовірності цих
обставин та добровільності їх
визнання.

У пункті 9.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.05.2011р. N 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України»
зазначено, що передбачене частиною
першою статті 35 ГПК визнання обставин
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, може бути реалізоване
і в суді апеляційної інстанції на
загальних підставах.

Враховуючи той факт, що товар
поставлений ТОВ «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ»
06.08.2013р. та 27.08.2014р., що підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
представниками сторін, обов'язок по
його оплаті у ТОВ «Сумський завод
гумотехнічних виробів» виник,
відповідно, на наступний день, тобто -
07.08.2013р. та 28.08.2014р.

Проте, ТОВ «Сумський завод
гумотехнічних виробів» оплату за
одержаний товар здійснило частково, у
сумі 15000грн., у зв'язку з чим за ним
утворилась заборгованість в сумі
44145грн.

Скаржником при поданні апеляційної
скарги та в судовому засіданні
апеляційної інстанції не надано
доказів погашення заборгованості за
отриманий товар на підставі
товарно-транспортних та видаткових
накладних.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
місцевого господарського суду про те,
що позовні вимоги ТОВ
«ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ» до ТОВ «Сумський
завод гумотехнічних виробів» в
частині стягнення основної суми боргу
у розмірі 44145грн. є обґрунтованими та
такими, що підтверджуються матеріалами
справи.

Відповідно до частини 1 статті 222 ГК
України учасники господарських
відносин, що порушили майнові права або
законні інтереси інших суб'єктів,
зобов'язані поновити їх, не чекаючи
пред'явлення їм претензії чи звернення
до суду.

Згідно зі статтею 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (частина 1 статті 612 ЦК
України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Отже, за наявності встановленого факту
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, судом першої інстанції
правомірно задоволено позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 3%
річних в розмірі 1110,05грн. за період
прострочення виконання грошових
зобов'язань з 07.08.2013р. по 26.05.2014р. на суму
28890грн. та інфляційних втрат у сумі
3146,85грн. за період прострочення з
серпня 2013року по квітень 2014року.

Щодо доводів апелянта про порушення
місцевим господарським судом норм
процесуального законодавства у зв'язку
з позбавленням відповідача можливості
обґрунтувати свою позицію щодо
заявленого позову суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Ухвалою місцевого господарського суду
від 05.06.2014р. порушено провадження у
справі, призначено справу до розгляду
на 23.06.2014р. та зобов'язано відповідача
надати відзив на позовну заяву з
обґрунтуванням своєї позиції у справі
(а.с.1) Дана ухвала отримана
відповідачем 17.06.2014р., про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с.44).

Враховуючи дату отримання ухвали
місцевого господарського суду ТОВ
«Сумський завод гумотехнічних
виробів» мало достатньо часу для
надіслання відзиву на апеляційну
скаргу та забезпечення участі свого
представника у судовому засідання.

Однак, 19.06.2014р. ним подано клопотання
про перенесення розгляду справи у
зв'язку з тим, що ухвалу місцевого
господарського суд про призначення
розгляду справи він отримав лише
19.06.2014р., а отже немає можливості надати
витребувані судом документи.

Ухвалою суду першої інстанції від
23.06.2014р. розгляд справи відкладено на
17.07.2014р., проте відповідач в судове
засідання 17.07.2014р. також не з'явився і не
надав відзиву на позовну заяву, однак
подав клопотання про перенесення
розгляду справи з тих підстав, що його
представник перебуває у відрядженні,
на підтвердження вказаних у клопотанні
обставин не надав жодних належних
доказів, а отже місцевий господарський
суд обґрунтовано відхилив клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи.

Враховуючи викладені обставини,
колегія судів Харківського
апеляційного господарського суду
вважає, що місцевим господарським
судом при розгляді справи було
дотримано всіх загальних засад
судочинства, зокрема, щодо рівності
усіх учасників судового процесу перед
законом та змагальності сторін, проте
відповідач своїм правом на участь в
судовому засіданні з наданням своїх
доводів та заперечень стосовно позову
не скористався.

Також суд апеляційної інстанції
погоджується з доводами місцевого
господарського суду про
обґрунтованість стягнення з
відповідача витрат на адвокатські
послуги у сумі 5000грн. з наступних
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 44 ГПК
України судові витрати складаються з
судового збору, сум, що підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, призначеної господарським
судом, витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 48 ГПК
України витрати, що підлягають сплаті
за послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру".

Відповідно до частини 5 статті 49 ГПК
України суми, які підлягають сплаті за
проведення судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються: при задоволенні позову -
на відповідача; при відмові в позові -
на позивача; при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від
21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
роз'яснено, що розподіл сум інших, крім
судового збору, судових витрат
здійснюється за загальними правилами
частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при
задоволенні позову вони покладаються
на відповідача, при відмові в позові -
на позивача, а при частковому
задоволенні позову - на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. За тими ж правилами
здійснюється й розподіл сум цих витрат
у розгляді господарським судом
апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49
ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що
21.02.2014р. між ТОВ «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ»
(клієнтом) та Адвокатським бюро
«Лихопьок Д.П.», в особі директора
Лихопьока Д.П., що діє на підставі
Статуту та Свідоцтва про право
зайняття адвокатською діяльністю № 0954
(бюро), укладений договір про надання
правової допомоги №44, за умовами якого
клієнт доручає, а бюро зобов'язується
надати клієнту правову допомогу, яка
включає в себе: захист та
представництво інтересів клієнта з
питань стягнення дебіторської
заборгованості, представництво
інтересів клієнта в судових засіданнях
у господарському суді першої інстанції
(а.с.22-27,109,110).

Факт надання позивачеві адвокатських
послуг підтверджується калькуляцією
винагороди бюро згідно з тарифами щодо
надання правової допомоги відповідно
до додатку №1 договору про надання
правової допомоги від 21.02.2014р. №44, актом
про надання послуг-правової допомоги
від 23.06.2014р., підписаним представниками
сторін та скріпленим печатками
підприємств, та платіжним дорученням
від 26.05.2014р. №96 про сплату позивачем
Адвокатському бюро «Лихопьок Д.П.»
грошових коштів у розмірі 5000грн. за
надані адвокатські послуги (а.с. 27,28, 46).

За таких обставин, місцевим
господарським судом у повному обсязі
досліджені матеріали справи та
встановлено факт надання Адвокатським
бюро «Лихопьок Д.П.» позивачу
адвокатських послуг на суму 5000грн. та
оплату останнім отриманих послуг, а
отже вимоги ТОВ «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ», з
урахуванням приписів Господарського
процесуального кодексу України, щодо
стягнення з відповідача понесених
витрат по оплаті послуг адвоката є
цілком обґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що позивачем
не обґрунтовано обрання ним саме цього
віддаленого адвокатського бюро не
приймаються судом апеляційної
інстанції до уваги, оскільки вимогами
процесуального законодавства не
встановлено обмежень щодо
територіальної приналежності суб'єкта,
який надає адвокатські послуги. Також,
суд апеляційної інстанції зазначає, що
суб'єкт господарювання не обмежений у
виборі контрагентів при здійсненні ним
підприємницької діяльності, зокрема
для захисту своїх порушених прав.

Крім того, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
зазначає, що позивачем до суду
апеляційної інстанції заявлено
клопотання про відшкодування судових
витрат на оплату послуг адвоката у
зв'язку з необхідністю судового
захисту у суді апеляційної інстанції.

Вказане клопотання з урахування
приписів статті 49 ГПК України підлягає
до задоволення колегією суддів
апеляційної інстанції, оскільки надані
судові витрати підтверджені належними
та допустимими доказами, а саме
додатком №1-2 до договору про надання
правової допомоги від 21.02.2014р. №44,
калькуляцією винагороди бюро з
тарифами щодо надання правової
допомоги відповідно до додатку №1-2
договору про надання правової допомоги
від 21.02.2014р. №44, актом про надання
послуг-правової допомоги від 22.09.2014р.та
платіжним дорученням від 17.09.2014р. №332,
за яким позивачем сплачено
Адвокатському бюро «Лихопьок Д.П.»
грошові кошти у розмірі 3000грн. за
надані адвокатські послуги (а.с.109-115).

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, колегія
суддів Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що при прийнятті оскаржуваного рішення
господарський суд Сумської області
забезпечив дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи, дав належну
правову оцінку наявним у матеріалах
справи доказам, через що підстави для
його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження при перегляді
оскаржуваного рішення в апеляційному
порядку та відхиляються судовою
колегією апеляційної інстанції за
необґрунтованістю, у зв'язку з чим
апеляційна скарга ТОВ «Сумський завод
гумотехнічних виробів» не підлягає до
задоволення, рішення господарського
суду Сумської області від 17.07.2014р. у
справі №922/958/14 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати за апеляційною скаргою
покладаються на заявника апеляційної
скарги - ТОВ «Сумський завод
гумотехнічних виробів», у тому числі
витрати позивача на адвокатські
послуги у розмірі 3000грн.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, ч.1 ст.103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, Харківський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю ТОВ
«Сумський завод гумотехнічних
виробів» м. Суми залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду Сумської
області від 17.07.2014р. у справі № 920/958/14
залишити без змін.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумський завод
гумотехнічних виробів» (, вул. Прикордонна, буд. 47, м. Суми) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕНЕРГОСТРОЙІНВЕСТ»
(, вул. Хмельницького, 10,
оф.8, м.Київ) судові витрати у вигляді
адвокатських послуг у розмірі 3000грн.

Доручити господарському суду Сумської
області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складений та
підписаний 27.10.2014р.

Головуючий суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Гетьман Р.А.

Суддя
Лакіза В.В.