ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року Справа № 926/586/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової
Т.В.,суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця
В.О.розглянувши у судовому засіданні за
участю представників: позивача,
відповідачів: не з'явились, повідомлені
належно,

касаційну скаргуДержавного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця"на
постановуЛьвівського апеляційного
господарського суду від10.07.14у
справі№926/586/14 Господарського суду
Чернівецької областіза позовом
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця"до 1.
Чернівецької міської ради 2.
Приватного підприємця
ОСОБА_4провизнання частково недійсним
рішення міської ради та визнання
недійсним договору оренди землі

Державне територіально-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця"
звернулося до Господарського суду
Чернівецької області з позовом (з
урахуванням змін) до Чернівецької
міської ради і Приватного підприємця
ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення
Чернівецької міської ради №443 від 29.11.07
в частині надання Приватному
підприємцю ОСОБА_4 в оренду земельної
ділянки, площею 0,6201 га, та визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки від 24.01.08, укладеного між
відповідачами. Позивач посилався на те,
що спірна земельна ділянка знаходиться
в смузі відведення залізниці,
відноситься до земель залізничного
транспорту та перебуває в його
користуванні. Позов обґрунтований
приписами статей 68, 84, 116, 149, 152, 155
Земельного кодексу України, статті 23
Закону України "Про транспорт", статті 6
Закону України "Про залізничний
транспорт".

Рішенням Господарського суду
Чернівецької області від 28.05.14 (суддя
Марущак І.В.) відмовлено в задоволенні
позову. Господарський суд виходив з
недоведеності матеріалами справи
факту приналежності спірної земельної
ділянки позивачеві на праві постійного
користування, оренди чи праві
власності та установив, що спірним
рішенням ради права позивача не
порушені. Суд також установив, що
оскаржуване рішення прийнято радою в
межах її компетенції та у
відповідності до вимог закону.
Місцевим господарським судом було
враховано те, що на земельній ділянці,
переданій відповідачеві-2 в оренду за
спірним договором, знаходиться
нерухоме майно останнього, що належить
йому на праві власності.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 10.07.14 (судді:
Дубник О.П., Костів Т.С., Скрипчук О.С.)
перевірене рішення місцевого
господарського суду залишено без змін
з тих же підстав.

Державне територіально-галузеве
об'єднання "Львівська залізниця"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою (з
урахуванням пояснень), в якій просить
скасувати рішення і постанову та
задовольнити позов. Обґрунтовуючи
доводи касаційної скарги, скаржник
посилається на порушення судами
приписів статей 68, 84, 116, 125, 126, 149, 152, 155
Земельного кодексу України, статей 11, 23
Закону України "Про транспорт", статті 6
Закону України "Про залізничний
транспорт", статті 3 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".
Залізниця вважає, що судами невірно
досліджені обставини та зібрані у
справі докази. Скаржник наголошує на
тому, що спірна земельна ділянка
відноситься до земель залізничного
транспорту та перебуває в його
користуванні.

Від відповідачів відзивів на касаційну
скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г.,
переглянувши матеріали справи та
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
приписів чинного законодавства,
відзначає наступне.

Господарськими судами попередніх
інстанцій установлено та підтверджено
матеріалами справи, що 20.12.02 ОСОБА_4 за
договором купівлі-продажу №49 придбав у
Чернівецької Облспоживспілки будівлі,
загальною площею 2102, 1 кв. м, за адресою:
АДРЕСА_1. Право власності на придбане
нерухоме майно було зареєстровано за
ним 12.03.03 Чернівецьким комунальним
обласним бюро технічної
інвентаризації. Суди також установили,
що рішенням 23 сесії ХХІV скликання
Чернівецької міської ради №493 від 08.07.04
(пункти 3, 19 додатку 3) Приватному
підприємцю ОСОБА_4 надано дозвіл на
розробку проекту відведення земельної
ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,66
га, у АДРЕСА_1, для обслуговування
будівель виробничого призначення. В
подальшому змінено поштову адресу
будівель відповідача-2 на АДРЕСА_2.
Відповідачем розроблений проект
відведення спірної земельної ділянки,
який був погоджений уповноваженими
органами. Крім того, межі земельної
ділянки були погоджені залізницею
(протокол погодження меж земельної
ділянки від 20.03.06). В процесі розгляду
спору, господарські суди установили, з
підтвердженням матеріалами справи, що
рішенням 22 сесії V скликання
Чернівецької міської ради №443 від 29.11.07
(пункти 4, 8 додатку 4 до цього рішення)
затверджено проект відведення
земельних ділянок і надано в оренду
відповідачу-2, окрім іншого, спірну
земельну ділянку, площею 0,6201 га, для
обслуговування його будівель.
Установили суди і те, що 24.01.08 на
підставі зазначеного рішення між
Чернівецькою міською радою -
орендодавцем і Приватним підприємцем
ОСОБА_4 - орендарем був укладений
договір оренди землі. За цим договором
орендодавець надав, а орендар прийняв в
строкове платне користування земельну
ділянку, площею 0,6201 га, яка знаходиться
в АДРЕСА_2. В оренду до 30.06.14 була
передана зазначена земельна ділянка
для обслуговування будівель
виробничого призначення підприємця.
Господарські суди в ході розгляду
спору установили, з підтвердженням
матеріалами справи, що спірна земельна
ділянка знаходиться в межах населеного
пункту міста Чернівці; категорія
земель - землі промисловості.
Установили суди і те, що оскаржуване
рішення прийнято радою в межах наданих
їй повноважень та у відповідності до
вимог закону. Як убачається з
матеріалів справи та установлено
судами попередніх інстанцій, предметом
даного судового розгляду є вимоги
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця" до
Чернівецької міської ради і Приватного
підприємця ОСОБА_4 про визнання
недійсним рішення Чернівецької
міської ради №443 від 29.11.07 в частині
надання Приватному підприємцю ОСОБА_4 в
оренду земельної ділянки, площею 0,6201
га, та визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки від 24.01.08,
укладеного між відповідачами.
Ухвалюючи судові акти у справі,
господарські суди дійшли висновку про
необґрунтованість цих вимог.
Відповідно до приписів статті 13
Конституції України землі є об'єктом
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Способи захисту
прав на земельні ділянки визначені
статтею 152 Земельного кодексу України.
За приписами наведеної норми держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, зокрема, шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування. Згідно з приписами
частини 1 статті 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади
або органом місцевого самоврядування,
якщо він суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Отже, підставами для
визнання недійсним акта (рішення) є
невідповідність його вимогам
законодавства або визначеній законом
компетенції органу, який видав цей акт,
порушення у зв'язку з прийняттям
відповідного акта прав та охоронюваних
законом інтересів позивача у справі.
Відповідно до приписів статті 12
Земельного кодексу України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить розпорядження землями
територіальних громад. Згідно зі
статтею 122 Земельного кодексу України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.
Статтею 83 названого Кодексу
унормовано, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності. Згідно з пунктом 12 розділу Х
"Перехідні положення" Земельного
кодексу України (в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) до розмежування земель
державної і комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів, крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, на яких розташовані
державні, в тому числі казенні,
підприємства, господарські товариства,
у статутних фондах яких державі
належать частки (акції, паї), здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради, а за межами населених пунктів -
відповідні органи виконавчої влади.
Між тим, в процесі розгляду спору
судами установлено, що на час прийняття
Чернівецькою міською радою
оспорюваного рішення, розмежування
земель державної і комунальної
власності в межах м. Чернівці не
проводилось. Отже, як установили суди,
оскаржуване рішення прийнято
відповідачем-1 в межах наданих йому
повноважень та у відповідності до
вимог закону. Водночас відповідно до
приписів статті 68 Земельного кодексу
України до земель залізничного
транспорту належать землі смуг
відведення залізниць під залізничним
полотном та його облаштуванням,
станціями з усіма будівлями і
спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту. Статтею 65 цього ж Кодексу
унормовано, що землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.
Дослідивши усі обставини та зібрані у
справі докази, суди установили, що
позивачем не надано, та, відповідно,
матеріали справи не містять, доказів (у
розумінні зазначених норм) на
підтвердження віднесення спірної
земельної ділянки до земель
залізничного транспорту, а відтак і
прав позивача на користування нею.
Господарськими судами також було
враховано те, що на земельній ділянці
знаходиться нерухоме майно
відповідача-2, право власності на яке
оформлене ним у встановленому законом
порядку; що спірна земельна ділянка
надавалася відповідачеві-2 під
розміщення та обслуговування його
нерухомого майна. Отже, суди попередніх
інстанцій в процесі розгляду спору не
установили порушення прав позивача
оскаржуваним рішенням міської ради. Як
вже зазначалося, підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства і визначеній законом
компетенції органу, який видав цей акт,
а також порушення у зв'язку з цим прав
та охоронюваних законом інтересів
позивача, чого в процесі розгляду
даного спору господарські суди не
встановили. Враховуючи наведені
приписи законодавства та зважаючи на
встановлені обставини, суди
обґрунтовано відмовили у позові про
визнання недійсним спірного рішення
міської ради в оскарженій частині.
Водночас колегія суддів погоджується і
з висновком судів про відмову у
задоволенні решти вимог, оскільки вони
є похідними від вимоги щодо визнання
недійсним рішення міськради. Згідно з
приписами статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція на підставі
встановлених фактичних обставин
справи перевіряє застосування судами
норм матеріального і процесуального
права. Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти їх. Доводи
касаційної скарги не можуть бути
підставою для скасування постанови у
справі, оскільки спростовуються
обставинами встановленими судами та
стосуються оцінки доказів, яка за
приписами статі 1117 Господарського
процесуального кодексу України
знаходиться поза межами компетенції
суду касаційної інстанції. Таким чином,
підстав для скасування переглянутої
постанови апеляційної інстанції та
задоволення касаційної скарги не
вбачається.

З урахуванням викладеного, керуючись
статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 10.07.14 у справі
№926/586/14 залишити без змін.

Касаційну скаргу Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" - без
задоволення.

Головуючий суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В. Швець