м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/20495/14 21.10.14

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Київенерго»

До Комунального
підприємства «Центр обслуговування
споживачів

Шевченківського району м.
Києва

Про стягнення 410 962,74 грн.

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Левченко В.І. - по дов.
№ 91/2014/09/05-4 від 05.09.2014

від відповідача Поліщук Л.П. - по дов.
№ 97-Д від 25.12.2013

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
до Комунального підприємства «Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району м. Києва про
стягнення 410 962,74 грн., з яких: 348 797,21 грн.
боргу за спожиту теплову енергію за
період з вересня 2011 року по червень 2014
року, 43 052,51 грн. збитків від зміни
індексу інфляції та 19 113,02 грн. - 3%
річних за неналежне виконання взятих
на себе останнім зобов'язань згідно
договору на постачання теплової
енергії у гарячій воді № 8262018 від 01.01.2005.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.09.2014 порушено провадження у
справі № 910/20495//14 та призначено справу
до розгляду на 21.10.2014.

Відповідачем 21.10.2014 до відділу
діловодства суду подано клопотання про
призначення судової економічної
експертизи.

Позивач проти заявленого відповідачем
клопотання про призначення судової
економічної експертизи заперечував.

Суд розглянувши подане клопотання
відмовив в його задоволенні, з огляду
на наступне

Відповідно до ст. 41 Господарського
процесуального кодексу України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Суд вважає, що для вирішення даного
спору не потребується використання
спеціальних знань, а тому клопотання
відповідача задоволенню не підлягає.

Позивач в судовому засіданні 21.10.2014
позовні вимоги підтримав.

Відповідач у поданому 21.10.2014 до відділу
діловодства суду відзиві на позовну
заяву проти позову заперечує, оскільки
не погоджується з обсягом теплової
енергії за спірний період. Вважає, що
нарахування за квітень, травень та
червень 2014 року на суму 17 542,32 грн. не
повинні проводитись позивачу, оскільки
з набранням чинності Закону України
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо удосконалення
розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014
виконавцем комунальних послуг з
централізованого опалення та
постачання гарячої води у м. Києві є ПАТ
«Київенерго». Отже, статус виконавця
послуг за договором від відповідача
перейшов до позивача. Тому відсутні
підстави проводити будь-які
нарахування за договором, оскільки
враховуючи п. 2.1. договору «при
виконанні умов цього договору, а також
вирішення всіх питань сторони
зобов'язуються керуватись тарифами,
затвердженими КМДА, чинним
законодавством» договір втратив
чинність. У зв'язку із фактичним
припиненням дії договору з 26.04.2014, у
зв'язку із відсутністю повноважень у КП
«ЦОС Шевченківського району» у наданні
комунальних послуг кінцевим
споживачам ПАТ «Київенерго»
безпідставно провів нарахування за
квітень, травень та червень 2014 року.
Вчинення таких дій є прямим порушенням
ст. 29 Господарського кодексу України, а
саме нав'язування товару, не потрібного
контрагенту. Позивачем надано
розрахункові коефіцієнти, перевірити
правильність яких не є можливим за
відсутності первісних даних.
Відповідач не погоджувався з
виставленими обсягами теплової
енергії та не підписував акти
приймання виконаних послуг. На думку
відповідача позивачем проведено
розрахунки відповідно до нормативних
актів, що втратили чинність. Вважає, що
обсяг послуг, який вирахував позивач не
відповідає фактично спожитому
відповідачем обсягу теплової енергії.
Вважає, що позивач не має права вимоги
щодо стягнення втрат від інфляційних
процесів та 3% річних, оскільки між
сторонами 05.12.2013 укладено угоду про
співпрацю в сфері поставки теплової
енергії за умовами якої позивач
зобов'язався їх не нараховувати.
Просить в позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 21.10.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2005 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
«Київенерго» (постачальник) та
Комунальним підприємством «Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району м. Києва
(споживач) було укладено договір № 8262018
на постачання теплової енергії у
гарячій воді (далі - договір).

Відповідно до загальних положень
статуту Публічного акціонерного
товариства «Київенерго»,
затвердженого загальними зборами
акціонерів акціонерної
енергопостачальної організації
«Київенерго» (протокол № 1/2012 від
23.01.2012), Акціонерна енергопостачальна
компанія «Київенерго» перейменована у
Публічне акціонерне товариство
«Київенерго» у відповідності до вимог
та положень Закону України «Про
акціонерні товариства» № 514-VI від
17.09.2008.

Відповідно до умов вказаного договору
(пункт 1.1), постачальник зобов'язався
виробити та поставити теплову енергію
споживачу для потреб опалення та
гарячого водопостачання, а споживач
зобов'язався отримати її та оплатити
відповідно до умов, викладених в цьому
договорі.

У відповідності до положень п. 2.1.
договору, сторони зобов'язались при
виконанні умов договору, а також при
вирішення всіх питань, що не обумовлені
цим договором, керуватися тарифами,
затвердженими Київською міською
державною адміністрацією, чинним
законодавством України, Правилами
користування тепловою енергією,
нормативними актами з питань
користування, обліку та
взаєморозрахунків за енергоносії.

Згідно з пунктом 2.2.1. договору
постачальник зобов'язується
безперебійно постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на межу
балансової належності із споживачем
(додатки №№ 3, 4) для потреб опалення - в
період опалювального сезону; для
гарячого водопостачання - протягом
року, згідно із заявленими споживачем
величинами приєднаного теплового
навантаження, зазначеними додатку № 1.

Пунктом 2.3.1. договору визначено, що
споживач зобов'язався дотримуватись
кількості споживання теплової енергії
за кожним параметром в обсягах, які
визначені у додатку № 1 до договору, не
допускаючи їх перевищення, та
своєчасно сплачувати вартість
спожитої теплової енергії в терміни та
за тарифами, зазначеними в додатку № 2.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
умов договору не було у повному обсязі
сплачено вартість використаної
теплової енергії, в зв'язку з чим у
відповідача за період з вересня 2011 року
по червень 2014 року виникла
заборгованість перед позивачем в
розмірі 348 797,21 грн. та за неналежне
виконання зобов'язань позивачем
нараховані збитки від зміни індексу
інфляції в розмірі 43 052,51 грн. та 3%
річних в сумі 19 113,02 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пунктом 4.1 договору сторонами
погоджено, що він набуває чинності з
дня його підписання та діє до 01.06.2005.

При цьому п. 4.3. договору передбачає, що
договір вважається пролонгованим на
кожний наступний період, якщо за місяць
до закінчення строку його дії не буде
письмово заявлено однією із сторін про
його припинення.

Сторонами доказів в підтвердження
виявлення небажання продовжувати
договірні відносини не подано.

Твердження відповідача, що договір з
26.04.2014 року є припиненим документально
не підтверджені.

Відповідно до додатку № 2 до договору
розрахунки за відпущену теплову
енергію енергопостачальною
організацією проводиться згідно з
тарифами, встановленими постачальнику
Управлінням цінової політики
Київської міської державної
адміністрації, затвердженими
розпорядженнями КМДА № 2249 від 10.12.2004,
які можуть змінюватись в період дії
договору.

Порядок розрахунків сторони погодили в
додатку № 2 до договору, відповідно до
умов п. 9 якого передбачено, що
відповідач зобов'язаний щомісячно з 12
по 15 число самостійно отримувати у
районному відділі теплозбуту № 7 за
адресою вул. Горького, 29 оформлену
постачальником платіжну
вимогу-доручення на суму, яка включає
загальну вартість теплової енергії
поточного місяця та кінцеве сальдо
розрахунків на початок поточного
місяця за мінусом суми фактично
сплаченої теплової енергії в поточному
місяці; табуляграму фактичного
споживання за попередній період та акт
звірки, який оформлює та повертає один
примірник постачальнику протягом двох
днів з моменту їх одержання.

Пунктом 10 додатку № 2 до договору
визначено, що споживач щомісячно
забезпечує не пізніше 10 числа місяця,
наступного за розрахунковим, оплату
коштів від населення за фактично
спожиту теплову енергію на транзитний
рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного
місяця, сплачує вартість теплової
енергії, яка використовується
орендарями, на рахунок постачальника
згідно з його розрахунком.

Стороною спірного договору, на яку
покладено обов'язок по оплаті вартості
спожитої теплової енергії, є
відповідач, а отже і спірна
заборгованість за договором є
заборгованістю саме відповідача перед
позивачем.

Пунктом 11 додатку № 2 до договору
передбачено, що при відсутності у
споживача приладів обліку по
результатах проведених нарахувань за
поточний рік в 1 кварталі наступного за
звітним року постачальник та споживач
проводять звірку розрахунків. У
випадку наявності «різниці» сторони
проводять відповідні перерахунки.

Відповідачем доказів в підтвердження
проведення сторонами звірки
розрахунків та наявності «різниці» не
подано.

Матеріалами справи не підтверджуються
доводи відповідача про застосування
нормативних документів, які втратили
чинність. Не надано відповідачем також
контррозрахунку суми заборгованості
за спірним договором.

Відповідно до умов вказаного договору
позивач поставив, а відповідач спожив
теплову енергію за період з вересня 2011
року по червень 2014 року на загальну
суму 574 279,83 грн., що підтверджується
відомостями обліку спожитої теплової
енергії, обліковими картами
(табуляграмами) та довідкою про
надходження коштів за спожиту теплову
енергію.

Дослідивши зміст спірного договору суд
дійшов до висновку, що даний правочин
за своєю правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона -постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського
кодексу України до відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного
кодексу України встановлено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського
кодексу України встановлено, що
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Згідно ст. 20 Закону України «Про
теплопостачання», тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії затверджуються
органами місцевого самоврядування,
крім теплової енергії, що виробляється
суб'єктами господарювання, що
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать про
порушення відповідачем зобов'язання
щодо своєчасного внесення плати за
використану теплову енергію за
договором у вказаний період в повному
обсязі, в результаті чого виникла
заборгованість перед позивачем, яка
становить 348 797,21 грн.

Згідно п. 2 статті 193 Господарського
кодексу України, кожна сторона повинна
вжити заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача
про стягнення з відповідача
заборгованість за спожиту теплову
енергію обґрунтовані та підлягають
задоволенню в розмірі 348 797,21 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Оскільки, матеріали справи свідчать
про порушення відповідачем
зобов'язання щодо своєчасного внесення
плати за використану теплову енергію у
повному обсязі, відповідач є таким, що
прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по сплаті
платежів, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути на свою користь 43 052,51 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 19
113,02 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника.

Суд приходить до висновку про
обґрунтованість нарахування 43 052,51 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 19
113,02 грн. - 3% річних, а тому позовні
вимоги в цій частині підлягають
задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем, не
надав.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» обґрунтовані
та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства
«Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району м. Києва (м.
Київ, вул. Кирпоноса, 10/8, ) на користь Публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
(м. Київ, пл. І.Франка, 5, )
348 797 (триста сорок вісім тисяч сімсот
дев'яносто сім) грн. 21 коп. основного
боргу за спожиту теплову енергію, 43 052
(сорок три тисячі п'ятдесят дві) грн. 51
коп. збитків від зміни індексу
інфляції, 19 113 (дев'ятнадцять тисяч сто
тринадцять) грн. 02 коп. - 3% річних, 8 219
(вісім тисяч двісті дев'ятнадцять) грн.
26 коп. витрат по сплаті судового збору.

Повне рішення складено 27.10.2014.

Суддя В.В.Сівакова