ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2014 р.Справа № 916/3133/13

Господарський суд Одеської області у
складі :

судді
Никифорчука М.І.

при секретареві Ніколаєві
П.В.

за участю представників сторін :

від прокурора: Набекало М.М.,
посвідчення № 013222 від 26.11.2012 р.;

від позивача Міністерства оборони
України: Єрмаков А.В. за довіреністю №
220/686/д від 23.09.2014р.;

від позивача Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
району: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_4: ОСОБА_5 за
довіреністю від 26.04.2013р.;

від третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Відділ
Держземагенства у м.Білгород -
Дністровському Одеської області: не
з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу № 916/3133/14:

За позовом: Білгород-Дністровського
прокурора з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері в інтересах
держави в особі Міністерства оборони
України в особі Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
району;

до відповідача: Білгород-Дністровської
міської ради;

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ОСОБА_4;

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Відділу
Держземагентства у м.
Білгород-Дністровський Одеської
області;

про визнання незаконним та скасування
рішення;

в с т а н о в и в :

Білгород-Дністровський прокурор з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовною заявою в
особі Міністерства оборони України, в
особі Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
району до Білгород-Дністровської
міської ради, третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_4
про визнання незаконним та скасування
рішення.

Відповідно до вимог статті 121
Конституції України, у випадках,
передбачених законом, на прокуратуру
покладено представництво інтересів
держави в суді.

Ці повноваження прокурора закріплені
також статтею 29 Господарського
процесуального кодексу України та
статтями 20, 36і Закону України «Про
прокуратуру», відповідно до яких
підставою для представництва
прокурором інтересів держави в суді є
наявність порушень або загрози
порушень інтересів держави.

Згідно з резолютивною частиною рішення
Конституційного Суду України від 8
квітня 1999 року прокурори вправі
звертатись до господарського суду з
позовами в інтересах держави в особі
органів державної влади.

Приписами ст. 1 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» визначено, що управління
об'єктами державної власності - це
здійснення Кабінетом Міністрів
України та уповноваженими ним
органами, іншими суб'єктами,
визначеними цим Законом, повноважень
щодо реалізації прав держави як
власника таких об'єктів, пов'язаних з
володінням, користуванням і
розпоряджанням ними у межах,
визначених законодавством України.

Відповідно до вимог ст. З Закону
України «Про Збройні Сили України»,
ст.ст. З, 4, 6 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» та п.п. 1, 4 «Положення про
Міністерство оборони України»,
затвердженого Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року № 406/2011,
Міністерство оборони України є
центральним органом виконавчої влади,
яке зокрема, здійснює в установленому
порядку відчуження військового майна,
передачу його до сфери управління
центральних чи місцевих органів
виконавчої влади, інших органів,
уповноважених управляти державним
майном, самоврядним установам та
організаціям, які провадять діяльність
в інтересах національної безпеки і
оборони, та в комунальну власність,
готує пропозиції щодо зміни цільового
призначення земельних ділянок
Збройних Сил, надає згоду на вилучення
земельних ділянок, які не
використовуються Збройними Силами
України.

Як центральний орган виконавчої влади
Міністерство оборони України є
органом, уповноваженим державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах.

З огляду на викладене,
Білгород-Дністровською прокуратурою з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері встановлені обставини,
які вимагають представництва
прокурором в суді інтересів держави в
особі Міністерства оборони України у
формі звернення до суду з цим позовом
та участі в його розгляді.

Необхідність представництва викликана
наступними обставинами:

Рішенням виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
депутатів трудящих від 21.09.1945 № 3/7 для
потреб військових частин
Білгород-Дністровського гарнізону
була відведена земельна ділянка за
адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення
міськвиконкому за обліковими даними
(форма 405) Білгород-Дністровської КЕЧ
району та відділу Держземагенства м.
Білгород-Дністровського (форма 6-ЗЕМ) за
Міністерством оборони України
рахується земельна ділянка площею 0,1813
га, розташована за зазначеною вище
адресою. На цій земельній ділянці на
даний час знаходиться вивільнене
військове містечко НОМЕР_1.

Пунктом 1.4. рішення
Білгород-Дністровської міської ради
від 08.07.2010 № 105 8-У «Про надання дозволу
на розробку проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
громадянам України в м.
Білгород-Дністровському», громадянину
ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки площею 0,064 га за
адресою: АДРЕСА_2, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.
Зазначена земельна ділянка
відноситься до земель оборони та
перебуває на обліку в Білгород -
Дністровській КЕЧ району, а своїм
рішенням від 08.07.2010 № 105 8-У року
Білгород-Дністровська міська рада
безпідставно та незаконно
розпорядилася землями державної
власності - землями оборони.

Належність вищезазначеної земельної
ділянки до земель оборони
підтверджується наступним.

Відповідно до вимог Земельного кодексу
УРСР 1922 року (який регулював земельні
відносини на час прийняття рішення про
надання земельної ділянки в/м НОМЕР_1 у
1945 році) усі землі перебували у
державній власності. Чіткого поділу
земель за цільовим призначенням
земельне законодавство того часу не
знало взагалі, та відокремлення з-
поміж усіх земель держави земель
оборони - зокрема.

Поряд із цим, відповідно до положень,
закріплених у ст. 157 Земельного кодексу
1922 року, допускалось існування т.з.
земель для спеціальних цілей або
земель спеціального призначення, на
яких розмішувались фортеці та інші
військові споруди та які знаходились в
управлінні відповідних відомств.
Відвід зазначених земель здійснювався
за загальними правилами
«землевпорядного провадження».

Так, главою ІІІ ЗК УРСР 1922 року
передбачено порядок провадження справ
із землеустрою. Серед правових норм, що
містяться у зазначеній главі, відсутні
положення про необхідність видачі
державних актів та реєстрації прав
землекористування.

Таким чином, оскільки чинне на той час
законодавство не визначало момент, з
якого особа набувала прав
землекористування у зв'язку із
поновленням раніше наданих прав, слід
вважати, що вищезазначене рішення
виконкому Білгород-Дністровської
міської ради депутатів трудящих від
21.09.1945 року №3/7 було достатньою
підставою для виникнення права
постійного землекористування у
військових установ
Білгород-Дністровського гарнізону.

Прийнятими у подальшому земельними
кодексами (1970 року, 1990 року) було
закріплено правило, відповідно до
якого право власності та право
постійного користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельних ділянок на
місцевості та видачі державного акту,
що посвідчує відповідне право.

Втім, з урахуванням принципу дії
законів у часі, вказані
нормативно-правові акти поширювали
свою дію на відносини, що виникли після
набрання ними чинності. На
підтвердження зазначеного положення
слід зазначити, що як у ЗК УРСР 1970 року,
так і у ЗК України 1990 року серед,
підстав припинення прав користування
земельними ділянками не було такої
підстави як не оформлення або не
переоформлення раніше наданих прав.

Крім того, прямої вказівки у законі,
відповідно до якої всі
землекористувачі були зобов'язані
оформити права користування, які вони
набули на підставі раніше діючого
законодавства УРСР, а у випадку
нездійснення цього позбавлялись
наданого раніше права, чинне на той час
законодавство не містило.

Відповідно до п. 6 Постанови Верховної
Ради УРСР від 18 грудня 1990 року
громадяни, підприємства, установи й
організації, які мають у користуванні
земельні ділянки, надані їм до введення
у дію Земельного кодексу Української
PCP, повинні до 15 березня 1994 року
оформити право власності або право
користування землею. Після закінчення
вказаного строку раніше надане їм
право користування земельною ділянкою
втрачається.

Проте рішенням Конституційного Суду
України у справі № 1-17/2005 від 22 вересня
2005 року (справа про постійне
користування земельними ділянками)
положення п. 6 вищезазначеної Постанови
Верховної Ради УРСР було визнано
неконституційним. У мотивувальній
частині рішення Конституційним Судом
України було зазначено, що громадяни та
юридичні особи не можуть втрачати
раніше наданого їм права користування
земельною ділянкою.

Поряд із цим, Земельний кодекс 1990 року
вперше закріпив визначення поняття
земель оборони як земель, наданих для
розміщення та постійної діяльності
військових частин, установ,
військово-навчальних закладів,
підприємств і організацій Збройних Сил
України, інших військових формувань та
внутрішніх військ. Порядок надання
земель для потреб оборони визначається
законодавством України.

Таким чином, оскільки вищезазначеним
рішенням виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
депутатів від 21.09.1945 року № 3/7 було
встановлено право землекористування
військових частин
Білгород-Дністровського гарнізону на
ті земельні ділянки, які були надані
для розміщення та постійної діяльності
військових формувань, у період чинного
на той час законодавства, то
обґрунтованим є твердження про
віднесення цих земель за цільовим
призначенням до земель оборони.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 78, ч. 1 ст. 84 ЗК
України земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності, при цьому в
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності.

Крім того, статтею 14 Закону України
«Про Збройні Сили України» унормовано,
що земля, закріплена за військовими
частинами, військовими навчальними
закладами, установами та організаціями
Збройних Сил України, є державною
власністю.

Поряд із цим, ч. 1 ст. 19 ЗК України
містить положення щодо поділу земель
України за цільовим призначенням на
відповідні категорії, серед яких,
зокрема, і землі оборони.

Форма власності на землю та її цільове
призначення відповідно до ст. 18 ЗК
України визначають правовий режим
земель, суб'єктний склад земельних
правовідносин, а відтак і особливості
їх правового регулювання.

Відповідно до вимог ст. 77 ЗК України, ст.
1 Закону України «Про використання
земель оборони» землями оборони
визнаються землі, надані для
розміщення і постійної діяльності
військових частин, установ,
військово-навчальних закладів,
підприємств та організацій Збройних
Сил України, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законодавства України.

До того ж на земельній ділянці, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Згідно
з «Положенням про
квартирно-експлуатаційну службу та
квартирне забезпечення радянської
армії та військово-морського флоту»,
затвердженим наказом Міністра оборони
СРСР від 22.02.1977 року № 75 (яке регулювало
спірні правовідносини на час їх
виникнення), «Порядком вилучення і
передачі військового майна Збройних
Сил», затвердженим постановою Кабінету
І Міністрів України від 29.08.2002 року №
1282, військове містечко - це майновий
комплекс будівель, споруд, іншого
нерухомого військового майна [ разом із
житловим фондом, об'єктами соціальної
та інженерної інфраструктури, які
використовуються для його
використовування, розміщений на
відокремленій земельній ділянці, яка
належить до категорії земель оборони.

Згідно з правовими нормами, що
містяться у ст. 5 Закону України «Про
розмежування земель державної та
комунальної власності», чинного на час
прийняття оспорюваного рішення,
суб'єктом права власності на землі
державної власності є держава, яка
реалізує це право через відповідні
органи державної влади. Крім цього, ст. 6
вказаного Закону визначено, що при
розмежуванні земель державної та
комунальної власності не можуть
передаватися до земель комунальної
власності землі оборони.

Таким чином, згідно з рішенням
виконкому Білгород-Дністровської
міської ради депутатів трудящих від
21.09.1945 № 3/7 земельна ділянка,
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
діючого на теперішній час земельного
законодавства України спірна земельна
ділянка віднесена за цільовим
призначенням до земель оборони, за
формою власності -до державної
власності.

Відтак, незважаючи на відсутність
державного акту на право постійного
користування вищезазначеною земельною
ділянкою, вона відносяться до земель
оборони, належить державі в особі
Кабінету Міністрів України на праві
власності та Міністерству оборони
України на праві постійного
користування.

Крім того, на неодноразові звернення
Білгород-Дністровської КЕЧ району до
Білгород-Дністровської міської ради та
її виконкому щодо належного оформлення
права постійного землекористування на
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1
Білгород-Дністровська міська рада
перешкоджає в реалізації права
постійного землекористування та
законних інтересів Міністерства
оборони України і військових установ
Білгород-Дністровського гарнізону.

Належність вказаної земельної ділянки
за цільовим призначенням до земель
оборони підтверджується також
проведеною інвентаризацією земель
оборони в м. Білгород-Дністровському,
яка погоджена начальником відділу
Держземагенства у м.
Білгород-Дністровському.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України
підставою набуття права власності або
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності є рішення
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування за умови, що
такі рішення прийняті у межах їх
повноважень та відповідно до закону.

Повноваження органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність або у користування визначені
ст. 122 ЗК України. Відповідно до п. 1 якої
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

При прийнятті рішення від 08.07.2010 № 1058-У
Білгород-Дністровською міською радою
було незаконно надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення у власність ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,064 га за
адресою: АДРЕСА_2, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, яка
перебувала у користуванні
Міністерства оборони України та
дотепер відноситься за цільовим
призначенням до земель оборони.

Згідно зі ст. 326 Цивільного кодексу
України у державній власності є майно,
у тому числі грошові кошти, яке
належить державі Україна. Від імені та
в інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами. Отже,
держава є власником земель оборони за
законом.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу
України право володіння, користування
та розпорядження своїм майном належить
власнику цього майна. Статтею 319 цього
Кодексу визначено, що лише власник має
право вчиняти стосовно свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону,
а ст. 321 Цивільного кодексу України
визначено непорушність права
власності.

Крім того, згідно зі ст. 141 Земельного
кодексу України підставами припинення
права користування земельною ділянкою:
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою;
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом;
припинення діяльності державних чи
комунальних підприємств, установ та
організацій; використання земельної
ділянки способами, які суперечать
екологічним вимогам; використання
земельної ділянки не за цільовим
призначенням; систематична несплата
земельного податку або орендної плати.

Перелік підстав для припинення права
постійного користування, визначений
ст. 141 Земельного кодексу України, є
вичерпним і не підлягає розширеному
тлумаченню (таку правову позицію
висловлено в п. 2.8 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 № 6).

Тому однією з підстав припинення права
користування земельною ділянкою є
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою.

Припинення права постійного,
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки (ч. З ст. 142
Земельного кодексу України).

Поряд з цим статтею 20 Земельного
кодексу передбачено, що зміна
цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Проте будь-які рішення щодо припинення
права користування земельною ділянкою,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1
органами виконавчої влади або
місцевого самоврядування не
приймалися.

Більш того, згідно з п. 5.6 Інструкції з
обліку земельних ділянок в органах
квартирно-експлуатаційної служби
Збройних Сил України, затвердженої
наказом Міністра оборони України від 22
грудня 2011 року № 795, за відсутності
потреби в подальшому використанні
земельної ділянки, наданої для
розміщення військових частин установ
та організацій Збройних Сил України,
припинення права користування
проводиться лише за згодою Міністра
оборони України.

Водночас згода Міністра оборони
України на передачу земельної ділянки
Білгород-Дністровській міській раді не
надавалася, також Міністерство оборони
України не зверталося до органів
місцевого самоврядування з
клопотанням про відмову від права
користування земельною ділянкою
площею 0,064 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 яка за
цільовим призначенням віднесена до
земель оборони.

Відповідно до ст. 373 Цивільного кодексу
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави. Право власності на
землю (земельну ділянку) набувається і
здійснюється відповідно до закону.
Власник земельної ділянки має право
використовувати її на свій розсуд
відповідно до її цільового
призначення.

Таким чином, Білгород-Дністровська
міська рада, приймаючи оскаржуване
рішення, не мала жодних повноважень на
володіння, користування і
розпорядження земельною ділянкою
площею 0,064 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 (військове містечко №
31), а тому розпорядилася самовільно і
незаконно землями оборони всупереч
вимогам чинного законодавства України
(ст. 84 ЗК України, п. 5 ст. 116 Конституції
України), в силу яких лише власник має
право володіння, користування та
розпорядження об'єктом права власності
(в даному випадку право розпоряджатися
земельною ділянкою, що перебуває в
державній власності, має Кабінет
Міністрів України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

За приписами ст. 21 Земельного кодексу
України порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою для
визнання недійсними рішень органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування.

Статтею 152 Земельного кодексу України
передбачено, що держава забезпечує
громадянам та юридичним особам рівні
умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Одним
із способів захисту прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки є
визнання незаконними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Згідно з п. 10 ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування» акти органів
та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

У п. 2.8 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
№ 6 зазначено, що дії органів державної
влади та місцевого самоврядування,
спрямовані на позбавлення суб'єкта
права користування земельною ділянкою
після державної реєстрації такого
права поза межами підстав, визначених у
статті 141 ЗК України, є такими, що
порушують право користування
земельною ділянкою.

Білгород-Дністровська міська рада,
приймаючи оскаржуване рішення, діяла з
перевищенням належних їй повноважень,
що полягає в незаконному розпорядженні
земельною ділянкою, наданою свого часу
для потреб оборони, у зв'язку з чим
порушено право власності держави та
право користування Міністерства
оборони України на вказану земельну
ділянку.

Вказане незаконне рішення
Білгород-Дністровської міської ради
створює передумови до вибуття
земельної ділянки військового
містечка НОМЕР_1 площею 0,064 з власності
держави та її незаконної передачі в
приватну власність.

За викладених обставин рішення
Білгород-Дністровської міської ради
від 08.07.2010 № 1058-У «Про надання дозволу
на розробку проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
громадянам України в м.
Білгород-Дністровському» підлягає
визнанню незаконним у судовому
порядку.

Пунктом 1.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року № 6 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» визначено, що за
змістом статей 13, 14 Конституції
України, статті 11 ЦК України, статей 123,
124, 127, 128 ЗК України рішенням органу
місцевого самоврядування або
державної адміністрації про надання
земельної ділянки господарюючому
суб'єкту у власність або в користування
здійснюється волевиявлення власника
землі і реалізуються відповідні права
у цивільних правовідносинах з
урахуванням вимог ЗК України,
спрямованих на раціональне
використання землі як об'єкта
нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або
місцевого самоврядування, якими
реалізовуються волевиявлення держави
або територіальної громади як учасника
цивільно-правових відносин і з яких
виникають, змінюються, припиняються
цивільні права і обов'язки, не належать
до правових актів управління, а спори
щодо їх оскарження мають
приватноправовий характер, тобто
справи у них підвідомчі господарським
судам. Спір, що виник внаслідок
порушення права суб'єкта господарської
діяльності на земельну ділянку, в тому
числі органами державної влади та
місцевого самоврядування, є спором
цивільного характеру і підлягає
розгляду за правилами ГПК України.

Таким чином, спір за пред'явленими
позовними вимогами підвідомчій
господарським судам.

Готівкові кошти для сплати послуг
поштового відділення з пересилання
кореспонденції прокуратурі Південного
регіону України з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері не
виділяються. При цьому між Державним
підприємством спеціального зв'язку та
прокуратурою Південного регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері укладений
договір від 05.02.2013 № 546/1 про надання
послуг спеціального зв'язку. Згідно з п.
2.1 договору виконавець зобов'язаний
забезпечити перевезення та доставку
відправлень до адресатів. Пунктом 2.2.
визначено, що відправлення та доставка
документів оформлюються реєстром
встановленої форми. За таких обставин,
враховуючи неможливість здійснення
оплати за отримані послуги поштового
зв'язку готівковими коштами,
прокуратура Південного регіону
України з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері при
відправленні сторонам копій заяв та
доданих до них документів користується
послугами Державного підприємства
спеціального зв'язку, оплата яких
здійснюється за безготівковим
розрахунком, а доказом надсилання
документів є описи вкладення, реєстр на
відправлення кореспонденції та
квитанція про оплату послуг.

На підставі викладеного, керуючись ст.
121 Конституції України, ст.ст. 20, 36і
Закону України «Про прокуратуру»,
ст.ст. 1,2, 15, 27, 29, 54, 64, 65 ГПК України, -
прокурор просить:

Визнати незаконним та скасувати п. 1.4.
рішення Білгород-Дністровської
міської ради від 08.07.2010 № 1058-У «Про
надання дозволу на розробку проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок громадянам України в м.
Білгород-Дністровському», яким надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення у власність ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,064 га за
адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою господарського суду
Одеської області від 14.11.2013 року (суддя
Зайцев Ю.О.) порушено
провадження у справі № 916/3133/13 за даним
позовом.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 27.01.2014 року у
задоволенні позову
Білгород-Дністровського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України в
особі Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
району по справі № 916/3133/13 відмовлено
повністю

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 22.04.2014 року
рішення господарського суду Одеської
області від 27.01.2014р. по справі № 916/3133/13
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 17.07.2014р. постанову
Одеського апеляційного господарського
суду від 22.04.2014р. та рішення
господарського суду Одеської області
від 27.01.2014р. у справі № 916/3133/13 скасовано,
а справу направлено на новий розгляд до
господарського суду Одеської області.

Скасовуючи вказані рішення
господарського суду та апеляційної
інстанції касаційна інстанція
зазначила таке.

Оцінки правовідносинам сторін з огляду
на положення вищенаведеного
законодавства судами попередніх
інстанцій не надавалось. Як і не
з'ясовувалось питання наявності згоди
Міністра оборони України на передачу
земельної ділянки
Білгород-Дністровській міській раді,
також наявності клопотання
Міністерства оборони України до
органів місцевого самоврядування щодо
відмови від права користування
земельною ділянкою площею 0,064 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 яка за
цільовим призначенням віднесена до
земель оборони, з огляду на ч.3 ст.142
Земельного кодексу України та п. 5.6
Інструкції з обліку земельних ділянок
в органах квартирно-експлуатаційної
служби Збройних Сил України,
затвердженої наказом Міністра оборони
України від 22.12.2011 за № 795, відповідно до
якого за відсутності потреби в
подальшому використанні земельної
ділянки, наданої для розміщення
військових частин установ та
організацій Збройних Сил України,
припинення права користування
проводиться лише за згодою Міністра
оборони України.

Таким чином, судами не з'ясовувалось
питання обсягу повноважень
Білгород-Дністровської міської ради
щодо прийняття оскаржуваного рішення.

Судами також не з'ясовувалось питання
хто саме, коли і яким актом присвоїв
спірній земельній ділянці адресу:
АДРЕСА_2. Як і не з'ясовувалось питання
чи співпадають земельні ділянки за
адресами: АДРЕСА_1, та відповідно не
витребовувались графічні матеріали, на
яких зображено місцезнаходження
спірної земельної ділянки та на
підставі яких було надано дозвіл
третій особі - ОСОБА_4 - на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність за
спірним рішенням
Білгород-Дністровської міської ради.

Крім того, оскільки приналежність
спірної земельної ділянки має
вирішальне значення для даного спору,
судам слід вирішити питання про
доцільність залучення до участі у
справі Відділ Держкомзему у місті
Білгород-Дністровський Одеської
області для з'ясування питань чи
співпадають земельні ділянки за
адресами: АДРЕСА_1 та до яких саме
земель відносяться ці земельні
ділянки.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що справа була розглянута
судами не в повному об'ємі та без
урахування вищенаведених норм
законодавства, а тому рішення та
постанова попередніх судових
інстанцій підлягають скасуванню, а
справа - направленню на новий розгляд
до господарського суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України
вказівки, що містяться в постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Згідно розпорядження заступника
керівника аппарату суду № 506 від
06.08.2014р. призначено повторний
автоматичний розподіл справи № 916/3133/13.

Згідно з автоматичним розподілом
справ, справу № 916/3133/13 передано на
розгляд судді господарського суду
Одеської області Никифорчуку М.І.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 07 серпня 2014 р. (суддя
Никифорчук М.І.) дана справа прийнята до
свого провадження.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 10 вересня 2014 р. до участі у
справі у якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача залучено
Відділ Держземагенства у м.Білгород -
Дністровському Одеської області.

24.09.2014 р. до господарського суду
Одеської області від Відділу
Держземагенства у м.Білгород -
Дністровському Одеської області
надійшов лист з прохання розглянути
справу за відсутністю представника
відділу. (т.2, а.с. 93)

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 24 вересня 2014р. за
клопотанням відповідача строк
вирішення спору продовжений на 15 днів
до 21 жовтня 2014р.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та проаналізувавши надані
докази, вислухавши представника
позивача, проаналізувавши приписи
законодавства, що регулюють
правовідносини по даному спору,
господарський суд прийшов до
наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються письмовими і
речовими доказами.

Як випливає з матеріалів справи,
прокурор пред'являючи даний позов
просить визнати незаконними та
скасувати п.1.4 рішення Білгород -
Дністровської міської ради від 08.07.2010
р. № 1058 - V „Про надання дозволу на
розробку проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
громадянам України в м.
Білгород-Дністровському», яким надано
дозвіл на розробку проекту землеустрою
щодо відведення у власність ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,064 га за
адресою: АДРЕСА_2.

При цьому у позові прокурор,
посилається на рішення виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
депутатів трудящих від 21.09.1945р. № 3/7 на
підставі якого Білгород-Дністровської
КЕЧ району та відділу Держземагенства
м. Білгород-Дністровський за
Міністерством оборони рахується
земельна ділянка площею 0.1813 га,
розташована на зазначеній ділянці.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 07 серпня 2014 р. про
прийняття даної справи до свого
провадження господарський суд
Одеської області, виконуючи вказівки
викладені у вищевказаній постанові
касаційної інстанції, зобов'язав
прокурора, Міністерство оборони та КЕЧ,
як позивачів у справі, надати такі
докази :

- письмові пояснення по справі з
урахуванням приписів постанови Вищого
господарського суду України від 17.07.2014р
по справі № 916/3133/13;

- надати копію рішення виконкому
Білгород-Дністровської міської ради
депутатів трудящих від 21.09.1945р. № 3/7;

- надати розпорядження районної
державної адміністрації, виконавчого
комітету міської ради народних
депутатів № 308 від 18.03.1993р.;

- надати докази обсягу повноважень
Білгород-Дністровської ради щодо
прийняття оскаржуваного рішення;

- надати належні графічні матеріали із
зображенням місцезнаходження спірної
земельної ділянки;

- надати докази хто саме, коли і яким
актом присвоїв спірній земельній
ділянці адресу: АДРЕСА_2;

- надати докази чи співпадають земельні
ділянки за адресами: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2;

- підстави надання ОСОБА_4 дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки;

- відповідача - письмові пояснення по
справі з урахуванням приписів
постанови Вищого господарського суду
України від 17.07.2014р по справі № 916/3133/13;

- третю особу: - письмові пояснення
по справі з урахуванням приписів
постанови Вищого господарського суду
України від 17.07.2014р по справі № 916/3133/13.

Вимоги вказаної ухвали ні прокурором,
ні представником Міністерства оборони
та КЕЧ району не виконані.

Ухвалами господарського суду Одеської
області від 27 серпня 2014 р., 10 та 24
вересня 2014 р. господарським судом у
зв'зку з невиконанням прокурором,
представником Міністерства оборони та
КЕЧ району, які є позивачами у справі,
вимог вказаної вище ухвали
господарського суду господарський суд
тричі зобов'язовував позивачів
виконати ухвалу суду про витребування
доказів.

Вимоги вказаних ухвал ані прокурором,
ані представником Міністерства
оборони та КЕЧ району не виконані.

23.09.2014 р. до господарського суду
Одеської області від представника
Міністерства оборони надійшли
пояснення, за якими представник
Міністерства оборони не надав вище
перелічені докази у зв'язку з
відсутністю у представника
Міністерства оборони цих доказів.

Таким чином, ані прокурор ані
представник особи, відносно якої
прокурором пред'явлено даний позов, не
надав докази, які зазначені прокурором
у позові як обставини виникнення спору.

Згідно приписів ст. 38 ГПК України
господарський суд витребує докази на
підставі клопотання сторони або
прокурора. Таким чином, виходячи із
приписів вказаної статті, тягар
доведення обставин лежить на
позивачеві. У даному випадку позивачем
є прокурор.

Такого клопотання ані прокурором, ані
представником Міністерства оборони
заявлено не було.

При цьому суд зазначає, що прокурор
звертаючись до суду із відповідним
позовом набуває статусу позивача у
справі і отже несе як права так і
обов'язки позивача.

Відповідно до статті 18 ГПК України
прокурор є самостійним учасником
судового процесу.

Згідно із статтею 361 Закону України "Про
прокуратуру" представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Формою цього
представництва є, зокрема, участь у
розгляді судами справ.

У статті 29 ГПК визначено повноваження
прокурора як учасника судового процесу
у позовному провадженні.

Прокурор, який бере участь у справі,
несе обов'язки і користується правами
сторони,

Процесуальний статус прокурора, як
позивача по справі визначений як
вказаними нормами ГПК України так і п.5
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 23.03.2012 № 7
„Про деякі питання участі прокурора у
розгляді справ, підвідомчих
господарським судам", зміст якого
приведений вище.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до п. 2.3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції", - 2.3.
Якщо стороною (або іншим учасником
судового процесу) у вирішенні спору не
подано суду в обґрунтування її вимог
або заперечень належні і допустимі
докази, в тому числі на вимогу суду, або
якщо в разі неможливості самостійно
надати докази нею не подавалося
клопотання про витребування їх судом
(частина перша статті 38 ГПК), то розгляд
справи господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи;
крім того, неподання позивачем
витребуваних господарським судом
матеріалів, необхідних для вирішення
спору, тягне за собою правові наслідки
у вигляді залишення позову без
розгляду на підставі пункту 5 частини
першої статті 81 ГПК України.

Разом з приведеним господарський суд
зазначає наступне.

Під час розгляду даної справи
прокурором двічі заявлялось
клопотання про проведення по даній
справі судової експертизи на виконання
вказаної вище постанови Вищого
господарського суду України.

Подані клопотання були відхилені судом
за тих підстав, що касаційна інстанція
скасовуючи вказані рішення судів не
зазначила взагалі про необхідність чи
можливість проведення поданій справі
експертизи. ( арк.. 5 постанови)

При цьому суд зазначає, що перше
клопотання прокурора про призначення
експертизи відхилено судом ще із
підстав неясності поставленого у ньому
питання експертам, про що власно
свідчить його зміст.

Крім цього, господарський суд вважає,
що у даному випадку, виходячи із
предмету спору, проведення будь - якої
експертизи взагалі не потрібно,
оскільки для вирішення спору потрібні
не спеціальні знання в окремої галузі,
а документи, які витребував
господарський суд для правильного
вирішення спору.

Касаційна інстанція в своїй постанові
чітко зазначила, що судами також не
з'ясовувалось питання хто саме, коли і
яким актом присвоїв спірній земельній
ділянці адресу: АДРЕСА_2. Як і не
з'ясовувалось питання чи співпадають
земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_1,
та відповідно не витребовувались
графічні матеріали, на яких зображено
місцезнаходження спірної земельної
ділянки та на підставі яких було надано
дозвіл третій особі - ОСОБА_4 - на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність за спірним рішенням
Білгород-Дністровської міської ради.

Виходячи із змісту вказаної постанови
касаційної інстанції господарський
суд і витребував (чотири рази) у
прокурора, як у позивача, зазначені
докази в порядку ст. 65 ГПК України при
підготовці справи до розгляду. Але, як
вже зазначено вище, ані прокурор, як
позивач, ані позивач у справі не
надали суду витребуваних доказів.

Таким чином, у зв'язку з ненаданням
прокурором, як позивачем, витребуваних
судом доказів на підтвердження
викладених у позовної заяви обставин,
господарський суд позбавлений
можливості дослідити їх та надані
відповідну правову оцінку цим доказам.

Крім того, в засіданні господарського
суду 15.10.2014 р. прокурором було заявлено
клопотання про розгляд справи у
колегіальному складі та про фіксування
судового процесу з мотивів
забезпечення об'єктивного та
неупередженого розгляду даної справи.

Як пояснив у засідання суду 15.10.2014 р.
прокурор він убачає в діях суду
упередженість та не об'єктивність,
оскільки судом були відхилені його
клопотання про призначення по даній
справі експертизи, як того, на його
думку, вимагає вказана постанова
касаційної інстанції.

Вказане клопотання було господарським
судом задоволено частково та у
засіданні суду. після перерви з 06.10.2014
р., відбулось фіксування судового
процесу.

Друга частина клопотання про передачу
даної справи на колегіальний розгляд
судом відхилено з тих підстав, що дана
справа, на думку суду, не є складною,
розглядається протягом 2-х місяців,
ухвалою суду від 24.09.2014 р. строк
вирішення спору продовжений на 15 днів
до 21.10.2014 р. Станом на 15.10.2014 р., дата
подачі вказаного клопотання
прокурором, продовжений строк
вирішення спору витікав.

Аналізуючи викладене господарський
суд вважає, що у даному випадку, саме у
зв'язку з ненаданням прокурором, як
позивачем, витребуваних судом доказів
на підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, прийняти рішення про
задоволення вимог прокурора неможна.
Відтак, у задоволенні позову слід
відмовити.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України
судові витрати покладаються на
сторони пропорційно розміру
задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.32, 33, 43, 44, 49, 82-85
господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову
Білгород-Дністровського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави, в
особі Міністерства оборони України, в
особі Білгород-Дністровської
квартирно-експлуатаційної частини
району - відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та
підписано 22.10.2014р.

Суддя
М.І.
Никифорчук