КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р. Справа№ 910/16765/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
22.10.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» на рішення
господарського суду міста Києва від
24.07.2014 (повний текст виготовлено та
підписано 29.07.2014)

у справі №910/16765/13 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»

до публічного акціонерного
товариства «Київенерго»

про стягнення 23 687 921,23 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 24.07.2014 у справі №910/16765/13
відмовлено у задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» до публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про стягнення 16 678 416,20 грн. основного
боргу, 202 086,52 грн. інфляційних втрат, 5 618
678,56 грн. пені, 1 188 739,95 грн. 3% річних.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, позивач звернувся до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити.

В своїх доводах заявник посилався на
те, що рішення суду першої інстанції
прийняте із неповним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та висновки суду є
такими, що не відповідають обставинам
справи.

Ухвалою від 18.09.2014 Київським
апеляційним господарським судом
прийнято до провадження вказану вище
апеляційну скаргу та призначено
розгляд справи №910/16765/13 у судовому
засіданні за участю повноважних
представників сторін.

Представник позивача брав участь в
судовому засіданні та надав свої
пояснення й підтримав доводи, які
викладені в апеляційній скарзі та
просив апеляційну скаргу задовольнити,
а рішення господарського суду міста
Києва від 24.07.2014 скасувати та прийняти
нове рішення суду, яким позов
задовольнити.

Представник відповідача брав участь в
судовому засіданні, в якому надав свої
пояснення та заперечив проти доводів,
що викладені в апеляційній скарзі та
просив рішення господарського суду
міста Києва від 24.07.2014 залишити без
змін, а апеляційну скаргу ПАТ «НАК
«Нафтогаз України» - без задоволення.

Згідно з ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши представлені докази
в їх сукупності, перевіривши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
30.09.2011 між публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
(продавець) та публічним акціонерним
товариством «Київенерго» (покупець)
було укладено договір №14/2269/11 на
купівлю продаж природного газу для
Теплових мереж ПАТ «Київенерго»
(надалі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у IV кварталі 2011 року
та у 2012 році імпортований природний газ
(за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00,
ввезеного на митну територію України
ПАТ «Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України», далі - газ), для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями, а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії на
потреби населення та релігійних
організацій (пункт 1.2 договору).

Згідно з пунктом 2.1 договору продавець
передає покупцеві для теплових мереж
Київенерго з 01 жовтня 2011 року по 31
грудня 2011 року газ в обсязі до 460 374
тис.куб.м., у тому числі по місяцях
кварталів.

Приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання - передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця (пункт
3.3 договору).

Пунктом 5.1 договору сторони погодили,
що ціна (граничний рівень ціни) на
природний газ для теплогенеруючих
підприємств та послуги з його
транспортування установлюються
Національною комісією регулювання
електроенергетики України (НКРЕ).

Згідно пункту 5.2 договору ціна за 1000
куб.м природного газу становить 1 091,00
грн. з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 1091,00 грн., крім того
ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

Згідно з пунктом 6.1 договору оплата
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 30 (тридцяти)
відсоткової попередньої оплати
вартості планових обсягів поставки
природного газу за 5 (п'ять) днів до
початку здійснення поставки. Решта 70
(сімдесят) відсотків вартості планових
обсягів поставки природного газу
сплачується покупцем протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

На виконання умов договору протягом
вересня - грудня 2012 року позивач
поставив відповідачу природний газ
обсягом 130 931,408 тис. куб. м. на загальну
суму 171 415 399,81 грн., що підтверджується
актами приймання - передачі природного
газу за вересень, жовтень, листопад та
грудень 2012 року (належним чином
засвідчені копії містяться в
матеріалах справи).

Згідно з доводами позивача, в порушення
умов договору відповідач невчасно
здійснював розрахунки за договором, у
зв'язку з чим у останнього тривалий час
існувала заборгованість перед
публічним акціонерним товариством
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України», що є підставою для
стягнення з публічного акціонерного
товариства «Київенерго» штрафних
санкцій.

У травні 2014 року публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
про стягнення 23 687 921,23 грн., яких: 16 678
416,20 грн. основний борг, 202 086,52 грн.
збитки від інфляції, 5 618 678,56 грн. пеня, 1
188 739,95 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 21.11.2013 у справі №910/16765/13, яке
залишено без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 11.02.2014, позов
задоволено частково. Стягнуто з
публічного акціонерного товариства
«Київенерго» на користь публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» 5 097 616,20 грн. боргу, 14 810,00 грн.
судового збору, в інші частині позову
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
від 03.04.2014 у справі №910/16765/13 касаційну
скаргу ПАТ «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України»
задоволено частково, рішення
господарського суду міста Києва від
21.11.2013 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
11.02. 2014 року у справі №910/16765/13 скасовано
в частині відмови в позові, а справу в
цій частині передано на новий розгляд
до господарського суду міста Києва.

В решті постанову Київського
апеляційного господарського суду від
11.02.14 року у справі №910/16765/13 залишено
без змін.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 24.07.2014 у справі №910/16765/13
відмовлено у задоволенні позову ПАТ
«НАК «Нафтогаз України» до ПАТ
«Київенерго» про стягнення 202 086,52 грн.
інфляційних втрат, 5 618 678,56 грн. пені та 1
223 133,04 грн. 3% річних.

При прийнятті оскаржуваного рішення
від 24.07.2014, місцевий господарський суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги, позивач посилається на те, що
рішення суду першої інстанції прийняте
із неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Згідно статті 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також, дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки. На перше
місце серед підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків
законодавець ставить договори, як
складний юридичний факт побудований на
основі волевиявлення сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу зобов'язання
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та п. 1 ст.
193 ГК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до закону та договору.
Згідно з ст. 525 ЦК України та п. 7 ст. 193 ГК
України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

Нормами статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами укладено договір про
закупівлю природного газу для
населення та релігійних організацій за
державні кошти. Заборгованість за
договором, стягнення якої є предметом
спору, виникла у зв'язку з різницею в
тарифах на теплову енергію внаслідок
невідповідності фактичної вартості
теплової енергії тарифам, що
затверджені НКРЕ, і тарифам, на
відшкодування яких з державного
бюджету повинні бути перераховані
субвенції.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні правовідносини виникли між
сторонами у даній справі, внаслідок
прострочення відповідачем строків
оплати за поставлений позивачем
природний газ, у зв'язку з чим, у
останнього утворилась заборгованість
перед публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України», що станом
на день подання позову становила 16 678
416,20 грн.

Судом першої інстанції достовірно було
встановлено, що в процесі розгляду
даної справи публічне акціонерне
товариство «Київенерго» сплатило суму
основної заборгованості за договором
№14/2269/11 купівлі-продажу природного
газу від 30.09.2011 у повному обсязі, що
підтверджується наявними матеріалами
справи.

Відносини, що виникають у зв'язку з
виробництвом, транспортуванням,
постачанням і використанням теплової
енергії, державним наглядом за
режимами споживання теплової енергії,
безпечною експлуатацією
теплоенергетичного обладнання та
безпечним виконанням робіт на об'єктах
у сфері теплопостачання суб'єктами
господарської діяльності незалежно
від форм власності, врегульовані
Законом України «Про теплопостачання».

Державна підтримка у сфері
теплопостачання надається відповідно
до обсягів коштів, передбачених
Законом про Державний бюджет України
та місцевими бюджетами на відповідний
рік, а також коштів на проведення
науково-дослідних робіт з
удосконалення систем теплопостачання
та енергозбереження (ст. 8 ЗУ «Про
теплопостачання»).

Стаття 20 Закону України «Про
теплопостачання» встановлює загальні
засади формування тарифів на теплову
енергію, згідно з якою тарифи на
теплову енергію повинні забезпечувати
відшкодування всіх економічно
обґрунтованих витрат на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії, тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими.

Тарифи на виробництво, транспортування
та постачання теплової енергії, крім
тарифів на виробництво теплової
енергії для суб'єктів господарювання,
що здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії,
затверджуються національною комісією,
що здійснює державне регулювання у
сфері комунальних послуг, та органами
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених
законодавством.

Тарифи повинні враховувати повну
собівартість теплової енергії і
забезпечувати рівень рентабельності
не нижче граничного рівня
рентабельності, встановленого
Кабінетом Міністрів України за
поданням центрального органу
виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

У разі, якщо тимчасово тариф на теплову
енергію встановлено нижче її
собівартості з урахуванням граничного
рівня рентабельності, то орган, яким
установлено цей тариф, повинен
передбачити механізми компенсації
цієї різниці в порядку, встановленому
законодавством.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про державний
бюджет України на 2012 рік», п. 24 ст. 14 та п.
2 ст. 16 ЗУ «Про державний бюджет України
на 2014 рік» встановлено, що
перерахування субвенції з державного
бюджету місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування, здійснюється у
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

На виконання Закону України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік»,
Кабінетом міністрів України була
прийнята постанова від 11.06.2012 №517 «Про
затвердження порядку та умов надання у
2012 році субвенцій з державного бюджету
місцевим на погашення заборгованості з
різниці в тарифах на теплову енергію,
послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення, що
вироблялися, транспортувалися та
постачалися населенню, яка виникла у
зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або органами
державної влади чи місцевого
самоврядування».

На виконання Закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік»
Кабінетом міністрів України була
прийнята постанова від 29.01.2014 №30 «Про
деякі питання надання у 2014 році
субвенції з державного бюджету
місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування».

Отже, підставою для перерахування
відповідачу відповідних бюджетних
коштів є наявність бюджетного
фінансування цих розрахунків, з огляду
на положення вищенаведених
законодавчих актів, зокрема ст. 23 ЗУ
«Про державний бюджет України на 2012
рік» та ст. 16 ЗУ «Про державний бюджет
України на 2014 рік» якими встановлено
джерела, підстави та спосіб
відшкодування позивачу боргу.

Зважаючи на особливості здійснення
господарської діяльності у сфері
постачання та реалізації енергоносіїв,
відповідач не може самостійно впливати
на своєчасність розрахунків за
природний газ, а вина публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
у простроченні платежів за газ
відсутня, що в свою чергу свідчить про
відсутність складу правопорушення та у
відповідності до приписів статті 218
Господарського кодексу України та
статті 617 Цивільного кодексу України
позбавляє позивача права
застосовувати до відповідача штрафні
санкції.

Пунктом 1 ст. 216 ГК України встановлено
що, учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно з п. 1 ст. 218 ГК України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Як вбачається з матеріалів справи,
заборгованість публічного
акціонерного товариства «Київенерго»
перед публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» за
договором №14/2269/11 купівлі-продажу
природного газу від 30.09.2011 виникла
внаслідок невідповідності фактичної
вартості теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувались та/або погоджувались
органами державної влади чи місцевого
самоврядування, оскільки, вищенаведене
підтверджується Постановою Кабінету
Міністрів України від 11.06.2012 №517 «Про
затвердження Порядку та умов надання у
2012 році субвенцій з державного бюджету
місцевим бюджетам на погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувались та/або погоджувались
органами державної влади чи місцевого
самоврядування» та фактом укладення
договорів №293/517з, №302/517з від 30.11.2012,
№577/517з від 06.12.2012 про організацію
взаєморозрахунків відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 11.06.2012 №517, які укладені між
Територіальним органом казначейства у
м. Києві, Головним фінансовим
управлінням виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
Головним управлінням комунального
господарства виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації), ПАТ
«Київенерго» та ПАТ «НАК «Нафтогаз
України» та договором №2/30 від 08.02.2014.

Як зазначалось вище, станом на 24.07.2014
публічним акціонерним товариством
«Київенерго» сплачено суму основної
заборгованості за договором №14/2269/11
купівлі-продажу природного газу від
30.09.2011 у повному обсязі, що
підтверджується матеріалами справи.

Згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

У відповідності до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Пунктом 7.3 договору сторони
передбачили, що у разі невиконання
покупцем умов п. 6.1 договору, покупець
зобов'язався (крім суми заборгованості)
сплатити пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Інфляційні втрати за своєю правовою
природою є компенсацією за понесені
збитки, спричинені знеціненням
грошових коштів, а три проценти річних -
платою за користування коштами, які не
були своєчасно сплачені.

У відповідності до статті 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, в силу законодавчо встановлених
особливостей проведення розрахунків
за природний газ та теплову енергію
відсутній факт користування або
утримування відповідачем належних до
сплати позивачу коштів та відсутній
факт прострочення боржника з його вини,
що згідно чинного законодавства
позбавляє позивача права
застосовувати до відповідача штрафні
санкції та здійснювати нараховування
матеріальних втрат у вигляді
інфляційної складової боргу та 3%
річних, а отже позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
23.09.2014 у справі №5011-35/1271-2012, від 16.09.2014 у
справі №5011-42/1230-2012-69/542-2012, від 09.09.2014 у
справі №5011-35/1272-2012-42/527-2012, від 09.09.2014 у
справі №5011-1/1043-2012-42/528-2012, від 09.09.2014 у
справі №5011-35/1533-2012-19/522-2012.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з нормами статті 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем - публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» не надано
докази та належним чином не доведено
правомірність вимог апеляційної
скарги про скасування рішення
місцевого господарського суду від
24.07.2014.

Щодо інших доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не бере їх до уваги,
оскільки прийшла висновку про їх
необґрунтованість. Інших належних
доказів на підтвердження своїх доводів
та заперечень викладених в поданій
апеляційній скарзі, скаржником не було
надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
24.07.2014 прийнято після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, та
відповідністю висновків, викладених в
рішенні суду обставинам справи, а також
у зв'язку із правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, і є таким що відповідає нормам
закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача
законних та обґрунтованих висновків
суду першої інстанції не спростовують,
рішення господарського суду міста
Києва від 24.07.2014 слід залишити без змін,
а апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» на рішення господарського
суду міста Києва від 24.07.2014 у справі
№910/16765/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 24.07.2014 у справі №910/16765/13
залишити без змін.

4. Матеріали справи №910/16765/13 повернути
до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
О.І. Лобань

О.М. Гаврилюк