м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного
підприємства "Олестас"
до Публічного акціонерного
товариства "Легбанк"
про стягнення 119 436,68 грн.
Суддя: Домнічева І.О.
Представники сторін:
від позивача: Шахлін Д.Д. - за дов.
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство "Олестас"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Легбанк" про
стягнення 119 436,68 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідачем порушено свої
зобов'язання за договором банківського
Ухвалою від 19.08.2014 р. порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 16.09.2014 р.
16.09.14р. через відділ діловодства суду
позивачем подано додаткові матеріали
по справі та заяву про збільшення
розміру позовних вимог, відповідно до
якої позивач просить стягнути з
відповідача 119 436,68 грн. та зобов'язати
перерахувати кошти у розмірі 1 740,00 грн.
Вищеописана заява відповідає вимогам
ст. 22 ГПК України, а тому приймається до
розгляду та свідчить про нову ціну
позову з якої і підлягає вирішенню спір
у даній справі (п. 6 Листа Вищого
господарського суду України від
13.08.2008р., № 01-8/482).
Ухвалою від 16.09.14р. розгляд справи
відкладено на 14.10.14р.
Представник відповідача в судове
засідання 14.10.14 р. не з'явився, про
причини неявки не повідомив, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином. Жодних
заяв, клопотань через відділ
діловодства суду від відповідача не
Враховуючи наявність у матеріалах
справи доказів належного повідомлення
відповідача про дату, час та місце
розгляду справи, суд дійшов висновку
про можливість розгляду справи за
наявними в ній матеріалами у
відповідності до вимог ст. 75
Господарського процесуального кодексу
В судовому засіданні 14.10.14 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні дані, на яких ґрунтуються
позовні вимоги, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.09.2013 року між публічним акціонерним
товариством "Легбанк" ( надалі -
відповідач, банк) та приватним
підприємством "Олестас" (надалі -
позивач, клієнт) укладено договір №20298
банківського рахунку (для суб'єктів
господарської діяльності).

Згідно з п.1.1 договору, банк відкриває
клієнту поточний рахунок №260055458, далі
за текстом поточний рахунок, на
підставі документів, визначених чинним
законодавством України. Банк приймає і
зараховує на поточний рахунок грошові
кошти, що надходять клієнту, виконує
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з поточного рахунка та, проводити інші
операції за поточним рахунком, які
передбачені чинним законодавством
України та умовами цього договору
(надалі - послуги), за умови, що клієнт
погоджується з тарифами банку, чинними
на момент надання зазначених послуг.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що цей
договір набуває чинності з дня
відкриття поточного рахунку та діє до
моменту закриття поточного рахунку.

05.06.2014 року позивачем подано
відповідачу платіжне доручення №166 від
08.06.2014 року про перерахування суми у
розмірі 1740,00 грн. з призначенням
платежу згідно рахунку, та платіжне
доручення № 168 від 05.06.14р. з
призначенням платежу перерахування
коштів на додатковий рахунок у розмірі
68 000,00 грн.

Дані платіжні доручення прийняті
відповідачем, про що свідчить відмітки
ПАТ «Легбанк» від 05.06.2014 року.

Відповідно до п.3.3.4 договору, банк бере
на себе зобов'язання за розпорядженням
клієнта видати або перерахувати з його
поточного рахунка грошові кошти в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа.

Крім того, станом на час прийняття
рішення на розрахунковому рахунку
позивача знаходяться кошти у сумі 47 252,64
грн., які позивач просить стягнути з
відповідача.

Відповідно до п. 1.35 статті 1 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні»
розрахунковий документ - документ на
переказ коштів, що використовується
для ініціювання переказу з рахунка
платника на рахунок отримувача.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 статті 1066 ЦК України
за договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

Відповідно до ч.1 стаття 1067 ЦК України
договір банківського рахунка
укладається для відкриття клієнтові
або визначеній ним особі рахунка у
банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з пунктом 7.1.2 статті 7 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» поточний
рахунок - рахунок, що відкривається
банком клієнту на договірній основі
для зберігання коштів і здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

Згідно ч. 3 статті 1068 ЦК України банк
зобов'язаний за розпорядженням клієнта
видати або перерахувати з його рахунка
грошові кошти в день надходження до
банку відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом.

Пунктом 8.1 статтею 8 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» передбачено, що банк
зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку, в день його
надходження.

У разі надходження розрахункового
документа клієнта до обслуговуючого
банку після закінчення операційного
часу банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в цьому
розрахунковому документі, не пізніше
наступного робочого дня.

Відповідно до п. 8.4 статті 8 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні»
міжбанківський переказ виконується в
строк до трьох операційних днів.

Згідно з п. 1.21 статті 1 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні", операційним днем є частина
робочого дня банку або іншої установи -
учасника платіжної системи, протягом
якої приймаються від клієнтів
документи на переказ і документи на
відкликання та можна, за наявності
технічної можливості, здійснити їх
обробку, передачу та виконання.
Тривалість операційного дня
встановлюється банком або іншою
установою - учасником платіжної
системи самостійно та закріплюється в
їх внутрішніх нормативних актах.

Операційний час визначено, як частина
операційного дня банку або іншої
установи - учасника платіжної системи,
протягом якої приймаються документи на
переказ і документи на відкликання, що
мають бути оброблені, передані та
виконані цим банком протягом цього ж
робочого дня. Тривалість операційного
часу встановлюється банком або іншою
установою - учасником платіжної
системи самостійно та закріплюється в
їх внутрішніх нормативних актах (п. 1.22
статті 1 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні").

Відповідно до п. 30.1 статті 30 Закону "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні", переказ вважається
завершеним з моменту зарахування суми
переказу на рахунок отримувача.

З метою досудового врегулювання спору,
позивач направив відповідачу
претензію №1 від 17.07.2014 р. з вимогою
виконати платіжні доручення, проте
зазначена претензія залишена без
відповіді та задоволення.

Обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму (ст. 1074 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів, що
відповідач мав передбачені законом
підстави обмежувати права позивача
щодо розпоряджання грошовими коштами,
які знаходяться на рахунку останнього.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Враховуючи вищезазначене, не виконання
наданих позивачем платіжних доручень
№ 166 від 05.06.2014 року на суму 1740 ,00 грн., №
168 від 05.06.14р. на суму 68 000,00 не
перерахування коштів за вказаними у
ньому реквізитами, є порушенням з боку
відповідача встановлених договором та
Законом зобов'язань щодо повного та
вчасного здійснення
розрахунково-касового обслуговування
позивача, а відтак, позовні вимоги про
зобов'язання відповідача відповідно до
умов договору та вимог законодавства
України здійснити платіжну операцію
щодо перерахування грошової суми у
розмірі 1740,00 грн. та стягнення суми 68 000,
грн., 47 252,64 грн. є обґрунтованими та
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

У зв'язку з невиконання умов договору
позивач просить стягнути з відповідача
пеню в розмірі 4 184,40 грн.

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України
передбачає, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.5.1 договору, банк несе
відповідальність за порушення вимог
законодавства України (в тому числі
нормативно- правових актів
Національного банку України) при
наданні послуг клієнту.
Відповідальність банку визначається
законодавством України.

Пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» передбачено, що у разі
порушення банком, що обслуговує
платника, встановлених цим Законом
строків виконання доручення клієнта на
переказ цей банк зобов'язаний сплатити
платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення, що не може
перевищувати 10 відсотків суми
переказу, якщо інший розмір пені не
обумовлений договором між ними.

Суд погоджується з розрахунком пені в
розмірі 4 184,40 грн. наданим позивачем і
вважає його обґрунтованим, а вимоги
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими,
підтвердженими наявними в матеріалах
справи доказами, а відтак такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Легбанк» (м. Київ, вул.
Жилянська, 27, ) на
користь Приватного підприємства
«Олестас» (м.Черкаси ,бул. Шевченка,
буд. 190, ) 68 000 (шістдесят
вісім тисяч) грн. 00 коп. - кошти сплачені
позивачем на підставі платіжного
доручення №168 від 05.06.14р., 47 252 (сорок сім
тисяч двісті п'ятдесят дві) грн.. 64 коп.,
сума коштів які знаходяться на рахунку
позивача, 4 184 (чотири тисячі сто
вісімдесят чотири) грн. 40 коп. - пені, 2 423
(дві тисячі чотириста двадцять три)
грн.54 коп. - судового збору.

3. Зобов'язати Публічне акціонерне
товариство «Легбанк» (м. Київ, вул.
Жилянська, 27, )
перерахувати грошові кошти у розмірі 1
740,00 грн. відповідно до платіжного
доручення № 166 від 05.06.14р.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.10.2014р.

Суддя
І.О.Домнічева