ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.10.14р. Справа № 904/5785/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "СТАНДАРТ-ДНЕПР",
м.Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ",
м.Нікополь

про стягнення 155 631,57 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй
Я.О.

Представники:

від позивача: Вітько Д.С., представник
за довіреністю №1 від 23.07.14р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "СТАНДАРТ-ДНЕПР" (далі
- позивач) звернулось до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ"
(далі - відповідач) про стягнення 155 631,57
грн.

Ухвалою господарського суду від 06.08.14р.
порушено провадження у справі,
прийнято позовну заяву до розгляду,
призначено судове засідання на 02.09.14р.

Ухвалою господарського суду від 02.09.14р.
відкладено розгляд справи на 29.09.14р.

Ухвалою господарського суду від 29.09.14р.
продовжено строк розгляду спору до
20.10.14р. включно та відкладено розгляд
справи на 16.10.14р.

16.10.14р. у судовому засіданні
повноважний представник позивача
заявлені позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх у повному
обсязі. Крім того, повноважний
представник позивача надав для огляду
суду всі оригінали первинних
документів на підставі яких виник спір,
а для долучення до матеріалів справи
письмові пояснення з додатковими
доказами в підтвердження заявлених
позовних вимог.

В свою чергу, повноважний представник
відповідача у судове засідання не
з'явився. Жодних пояснень щодо причини
неявки або інших клопотань до
господарського суду не надходило. Про
день, час та місце розгляду справи
повноважний представник відповідача
повідомлений належним чином, що
підтверджує протокол судового
засідання від 29.09.14р.

Враховуючи зазначене, господарський
суд вважає, що повноважний представник
відповідача у судове засідання не
з'явився без поважних причин, у зв'язку
з чим суд вважає за можливе розглянути
справу в даному судовому засіданні без
участі повноважного представника
відповідача за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 16.10.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення, згідно зі ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважного представника позивача,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

11.10.13р. між позивачем та відповідачем
укладено договір № 862 (далі - Договір
поставки), відповідно до умов якого
позивач зобов'язався поставити, а
відповідач прийняти та оплатити
продукцію матеріально-технічного
призначення (далі-товар). Найменування,
асортимент, номенклатура, кількість,
ціна, умови та строки поставки товару
зазначені в специфікаціях, які є
невід'ємною частиною Договору
поставки.

Як зазначає позивач, на виконання умов
вищезазначеного Договору поставки,
позивачем було поставлено відповідачу
товар на загальну суму 129 207,49 грн.
згідно наступних видаткових накладних:

ВН-0026 від 29.10.2013 р. - на суму 10 939,20 грн.

ВН-0027 від 29.10.2013 р. - на суму 1 896,60 грн.

ВН-0054 від 27.11.2013 р. - на суму 65 623,88 грн.

ВН-0064 від 02.12.2013 р. - на суму 18 221,76 грн.

ВН-0067 від 04.12.2013 р. - на суму 4 781,16 грн.

ВН-0074 від 06.12.2013 р. - на суму 470,40 грн.

ВН-0075 від 06.12.2013 р. - на суму 251,64 грн.

ВН-0082 від 12.12.2013 р. - на суму 297,60 грн.

ВН-0085 від 13.12.2013 р. - на суму 14 474,40 грн.

ВН-0095 від 19.12.2013 р. - на суму 252,00 грн.

ВН-0103 від 24.12.2013 р. - на суму 2 280,00 грн.

ВН-0104 від 24.12.2013 р. - на суму 2 646,91 грн.

ВН-0105 від 25.12.2013 р. - на суму 5 280,00 грн.

ВН-0112 від 27.12.2013 р. - на суму 1 791,94 грн.

Позивач звертає увагу, що
відповідно до п. 4.1. та п.4.3. Договору
поставки відповідач взяв на себе
зобов'язання, щодо оплати поставленого
товару на підставі рахунків,
виставлених позивачем, шляхом
банківського переказу грошових коштів
на розрахунковий рахунок позивача в
строк, визначений у специфікації щодо
поставки погодженої партії товару. У
Специфікаціях № 1- № 6 строк оплати
визначено - 60 календарних днів з
моменту поставки.

Відповідно ж до п. 3.4. Договору
поставки разом з товаром позивач надав
до сплати відповідачу наступні рахунки
фактури на загальну суму 129 207,49 грн.:

СФ-0000220 від 25.10.2013 р. - на суму 1 896,60 грн.

СФ-0000222 від 28.10.2013 р. - на суму 10 939,20 грн.

СФ-0000260 від 26.11.2013 р. - на суму 65 623,88 грн.

СФ-0000265 від 28.11.2013 р. - на суму 23254,56 грн.

СФ-0000281 від 05.12.2013 р. - на суму 470,40 грн.

СФ-0000288 від 10.12.2013 р. - на суму 16754,40 грн.

СФ-0000291 від 11.12.2013 р. - на суму 297,60 грн.

СФ-0000308 від 17.12.2013 р. - на суму 252,00 грн.

СФ-0000318 від 19.12.2013 р. - на суму 2646,91 грн.

СФ-0000327 від 25.12.2013 р. - на суму 5280,00 грн.

СФ-0000328 від 26.12.2013 р. - на суму 1791,94 грн.

Таким чином, як вказує позивач,
згідно до вказаних вище видаткових
накладних строк для оплати партій
товару було визначено наступним чином:

По видатковій накладній ВН-0026 від 29.10.2013
р. - в строк до 28.12.2013 р.;

По видатковій накладній ВН-0027 від 29.10.2013
р. - в строк до 28.12.2013 р.;

По видатковій накладній ВН-0054 від 27.11.2013
р. - в строк до 26.01.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0064 від 02.12.2013
р. - в строк до 31.01.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0067 від 04.12.2013
р. - в строк до 02.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0074 від 06.12.2013
р. - в строк до 04.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0075 від 06.12.2013
р. - в строк до 04.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0082 від 12.12.2013
р. - в строк до 10.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0085 від 13.12.2013
р. - в строк до 11.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0095 від 19.12.2013
р. - в строк до 17.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0103 від 24.12.2013
р. - в строк до 22.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0104 від 24.12.2013
р. - в строк до 22.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0105 від 25.12.2013
р. - в строк до 23.02.2014 р.;

По видатковій накладній ВН-0112 від 27.12.2013
р. - в строк до 25.02.2014 р.

Позивач зазначає про те, що
відповідач у визначені строки оплату
за отриманий товар не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору,
06.06.14р. позивач звернувся до
відповідача з претензією за вих. № 3
щодо оплати за отриманий товар за
вищезазначеним Договором поставки.
Однак зазначена претензія була
залишена відповідачем без відповіді,
сума боргу не сплачена, у зв'язку з чим
позивач був змушений звернутися з
позовом до суду.

За неналежне виконання відповідачем
своїх обов'язків по Договору поставки,
позивачем на підставі п. 7.5. Договору
поставки була нарахована пеня у
розмірі 10 451,18 грн.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК
України позивачем були нараховані
інфляційні втрати у розмірі 14 035,78 грн.
та 3% річних у розмірі 1 937,12 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просить стягнути з відповідача
заборгованість за поставлений товар у
розмірі 129 207,49 грн., пеню у розмірі 10 451,18
грн., інфляційні втрати у розмірі 14 035,78
грн., 3% річних у розмірі 1 937,12 грн., а
всього 155 631,57 грн.

В свою чергу, відповідач доказів
належного виконання своїх зобов'язань
по вищезазначеному Договору поставки
на момент розгляду спору до
господарського суду не надав. Крім
того, відповідач заявлені позовні
вимоги не визнав та просив суд
відмовити позивачу в їх задоволенні,
виходячи з наступного.

Як зазначає відповідач, позивач
здійснив відповідачу поставку
продукції за видатковими накладними №
РН-0026 від 29.10.2013 р., № РН-0027 від 29.10.2013 р.,
РН-0054 від 27.11.2013 р., РН-0064 від 02.12.2013 р.,
РН-0067 від 04.12.2013 р., РН-0074 від 06.12.2013 р.,
РН-0075 від 06.12.2013 р., РН-0082 від 12.12.2013 р.,
РН-0085 від 13.12.2013 р., РН-0095 від 19.12.2013 р.,
РН-0103 від 24.12.2013 р., РН-0104 від 24.12.2013 р.,
РН-0105 від 25.12.2013 р., РН-0112 від 27.12.2013 р., а
відповідач прийняв поставлену
продукцію, через уповноважену
довіреністю особу на загальну суму 129
207,49 грн. однак твердження позивача про
те, що ця поставка була здійснена
відповідно до укладеного між сторонами
Договору поставки № 862 від 11.10.2013 р. не
відповідає дійсності, оскільки:

По-перше: позивач посилається на
видаткові накладні з номерами ВН, тоді
як відповідач отримав продукцію за
номерами видаткових накладних РН.

По друге: позивач в своєму позові
посилається на 11 рахунків на загальну
суму 129 207,49грн., а як доказ до позовної
заяви надав 11 рахунків загальною сумою
129 267,97 грн.

Більш того, в видаткових накладних
підставою здійснення позивачем на
адресу відповідача поставки зазначено
не договір поставки № 862 від 11.10.2013 року,
а номера рахунків-фактур з
відповідними датами, а від так, умови
оплати відповідно до п. 4.1. Договору
поставки № 862 від 11.10.2013 р., на які
посилається позивач, не можуть бути
застосовані в даному випадку.
Відповідно до пункту 4.2. Договору -
сторони домовилися, що при проведені
розрахунків зобов'язуються при
заповнені платіжних документів
указувати номер і дату договору, номер
додатку за котрим здійснюється платіж,
а в наданих до суду платіжних
документах відсутнє будь-яке посилання
на договір

Таким чином, відповідач вважає, що дана
поставка була здійснена не за
Договором поставки №862 від 11.10.2013 р., що
є беззаперечним фактом, бо посилання
позивача на видаткові накладні та суму
основного боргу по ним не співпадає з
реальністю та наданими до суду
додатками. Отже, оскільки
беззаперечним фактом є те, що поставка
за видатковими накладними № ВН-0026 від
29.10.2013 р., № ВН-0027 від 29.10.2013 р., ВН-0054 від
27.11.2013 р., ВН-0064 від 02.12.2013 р., ВН-0067 від
04.12.2013 р., ВН-0074 від 06.12.2013 р., ВН-0075 від
06.12.2013 р., ВН-0082 від 12.12.2013 р., ВН-0085 від
13.12.2013 р., ВН-0095 від 19.12.2013 р., ВН-0103 від
24.12.2013 р., ВН-0104 від 24.12.2013 р., ВН-0105 від
25.12.2013 р., ВН-0112 від 27.12.2013 року, здійснена
без договору, то й умови оплати товару,
які передбачені п. 4.1. Договору поставки
№ 862 від 11.10.2013 р., не можуть бути
застосовані а ні сторонами, а ні судом
до даної поставки. Таким чином,
оскільки сторони не обговорювали умови
поставки та умови оплати за
поставлений товар, тобто не укладали
письмовий договір, то в даному випадку,
у відповідності до ст. 526 Цивільного
кодексу України, до даних
правовідносин слід застосовувати
умови та вимоги цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства та
звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений, або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги.

Як зазначає відповідач, якщо
розглядати обов'язок боржника
(відповідача) щодо сплати вартості
поставленого за видатковими
накладними товару, то слід звернути
увагу на те, що такий обов'язок у
відповідача настає у разі отримання
ним вимоги про сплату поставленого
товару, умови оплати якого сторонами не
визначено. Жодного рахунку-фактури на
оплату поставленого товару відповідач
від позивача не отримував.

Крім того, відповідач зазначає про те,
що позивач зазначив, що ним на адресу
відповідача була направлена претензія
№ 3 від 06.07.2014р. Відповідач дійсно
отримав вищезазначену претензію
позивача, однак дана претензія,
виходячи з тексту самої претензії,
стосувалась незрозумілої для
відповідача заборгованості по
Договору поставки № 862 від 11.10.2013р. на
суму 129 207,49 грн. із застосуванням умов
та строків оплати по п. 4.1. Договору
поставки. Більш того, в даній претензії
також посилання на 14 видаткових
накладних з початковим номером ВН.
Оскільки за Договором поставки № 862 від
11.10.2013 р. такої заборгованості за
бухгалтерськими даними не значилось, а
від так відповідач не мав змоги
адекватно відреагувати на таку
претензію. Враховуючи неоднозначність
та незрозумілість пред'явленої
позивачем на адресу відповідача
претензії та враховуючи те, що це
насамперед претензія по Договору
поставки № 862 від 11.10.2013 р., а не вимога в
розумінні ч. 2 ст.530 Цивільного кодексу
України про виконання зобов'язання по
оплаті товару поставленого без
договору за видатковими накладними,
відповідач вважає, що дана претензія не
може розцінюватись судом як вимога в
розумінні ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу
України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 614
Цивільного кодексу України відповідач
вважає, що вини останнього в порушенні
зобов'язання не має, оскільки саме
зобов'язання відповідачем не
порушувалось, а строк його виконання й
досі не настав. У позивача відсутнє
право пред'явлення позову та право
стягнення санкцій за порушення
зобов'язання, оскільки воно не
порушувалось відповідачем, а від так
позивачу слід відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Позивач не погоджується з доводами
відповідача та зазначає про те, що у
позовній заяві була допущена механічна
описка, а саме в зазначені першої букви
видаткових накладних за якими було
здійснено поставку, було зазначено ВН,
а необхідно РН. Підставами для
оформлення накладних є вищезазначені
рахунки-фактури.

Як зазначає позивач, посилання
відповідача на те, що позивач
посилається на 11 рахунків на загальну
суму 129 207, 49 грн., а як доказ надає 11
рахунків загальною сумою 129 267,97 грн. не
повинно братися судом до уваги,
оскільки при переліку сталася
арифметична помилка, але виходячи з
того, що сума вимоги є меншою від
зазначеної у рахунках-фактури, то
позивач вважає, що не варто
перераховувати суму заборгованості.

Крім того, позивач вважає, що судження
відповідача про те, що постачання
ніяким чином не стосуються укладеного
між сторонами Договору поставки є
хибним та не підтверджується
документально.

Позивач звертає увагу суду на те, що до
вищезазначених видаткових накладних
були прикріплені податкові накладні ПН
№ 4, ПН № 8, ПН № 14, ПН № 15, ПН № 23, ПН № 24,
ПН № 25, ПН № 29, ПН № 30, ПН № 38, ПН № 47, ПН
№ 48, ПН № 50, ПН № 54 в яких є посилання на
укладений між сторонами Договір
поставки. Крім того, у Специфікаціях №
1-6 також є посилання за вищезазначений
Договір поставки. Тому, позивач вважає,
що твердження відповідача про те, що
поставка здійснена поза межами
укладеного договору є безпідставною та
необґрунтованою.

Крім того, позивач зазначає про те, що
не відповідають дійсності твердження
відповідача щодо не отримання
рахунків-фактури, тому як згідно з
умовами Договору поставки, товар
поставляється у супроводі з
рахунками-фактурами.

Дослідивши наявні матеріали
справи, заслухавши пояснення
повноважних представників сторін,
оцінивши надані докази в їх сукупності,
суд дійшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню
частково.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає,
зокрема із господарського договору (ст.
174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 266 Господарського кодексу
України передбачено, що предметом
поставки є визначені родовими ознаками
продукція, вироби з найменуванням,
зазначеним у стандартах, технічних
умовах, документації до зразків
(еталонів), прейскурантах чи
товарознавчих довідниках. Предметом
поставки можуть бути також продукція,
вироби, визначені індивідуальними
ознаками. Загальна кількість товарів,
що підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікацією
за згодою сторін, якщо інше не
передбачено законом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України передбачено, що
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач свої обов'язки по Договору
поставки виконав належним чином, що
підтверджується податковими
накладними, видатковими накладними на
поставлений товар, підписаними зі
сторони відповідача уповноваженою
особою за довіреністю на отримання
матеріальних цінностей та скріплений
печатками сторін. Зазначені документи
були підписані відповідачем без
будь-яких зауважень. Таким чином,
відповідач своїми діями у повному
обсязі прийняв умови Договору
поставки.

Враховуючи вищезазначені норми
чинного законодавства України, умови
Договору поставки та обставини справи,
господарський суд вважає, що вимоги
позивача в частині стягнення
заборгованості за поставлений товар у
розмірі 129 207,49 грн. є обґрунтованими та
доведеними, у зв'язку з чим підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 231 Господарського
кодексу України, у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Оскільки законом у даному випадку не
передбачено розмір штрафних санкцій,
то застосовуються санкції передбачені
договором.

Відповідно до п. 7.5. Договору, у разі
невчасного здійснення розрахунків за
цим Договором, відповідач виплачує
позивачу пеню в розмірі не більш
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який нараховується
пеня, від несплаченої суми за кожен
день прострочення.

Господарський суд вважає, що сторони в
договорі не встановили конкретний
розмір пені, а обмежили лише її розмір
подвійною обліковою ставкою НБУ (не
більше подвійної облікової ставки НБУ).

Таким чином, оскільки сторони не
узгодили в договорі конкретний розмір
пені, то нарахування позивачем пені у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
та стягнення її є неправомірним. Тому в
частині стягнення пені необхідно
відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
28.05.2014 р. у справі № 904/1249/14.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

На підставі вищезазначеної норми
закону позивачем були нараховані
інфляційні втрати у розмірі 14 035,78 грн.
та 3% річних у розмірі 1 937,12 грн.,
розрахунок яких судом був перевірений
та визнаний таким, що підлягає
задоволенню у повному обсязі.

Господарський суд не бере до уваги
твердження відповідача, що поставка
товару за видатковими накладними №
РН-0026 від 29.10.2013 р., № РН-0027 від 29.10.2013 р.,
РН-0054 від 27.11.2013 р., РН-0064 від 02.12.2013 р.,
РН-0067 від 04.12.2013 р., РН-0074 від 06.12.2013 р.,
РН-0075 від 06.12.2013 р., РН-0082 від 12.12.2013 р.,
РН-0085 від 13.12.2013 р., РН-0095 від 19.12.2013 р.,
РН-0103 від 24.12.2013 р., РН-0104 від 24.12.2013 р.,
РН-0105 від 25.12.2013 р., РН-0112 від 27.12.2013 року
здійснена поза межами вищезазначеного
Договору поставки, оскільки:

По-перше, поставка, яка здійснена на
підставі вищезазначених видаткових
накладних, здійснена в межах строку дії
Договору поставки № 862 від 11.10.13р.

По-друге, відповідно до податкових
накладних та специфікацій до нього, які
знаходяться в матеріалах справи,
поставка здійснена відповідно до
Договору поставки № 862 від 11.10.13р.

По-третє, відповідно до п. 3.4. Договору
поставки № 862 від 11.10.13р. разом з товаром
позивач передає відповідачу наступні
документи:

- рахунок-фактуру;

- товарну накладну;

- товарно-транспортну накладну (якщо
товар поставляється з/д або
автомобільним транспортом);

- податкову накладну;

- сертифікат якості виробника;

- інші документи.

Таким чином, твердження відповідача
про те, що останній не отримував
рахунки-фактури є необґрунтованими та
не підтвердженими належними та
допустимими доказами.

По-четверте, у специфікаціях до
Договору поставки № 862 від 11.10.13р. строк
оплати визначено - 60 календарних днів з
моменту поставки, тому твердження
відповідача про те, що строк виконання
зобов'язання щодо оплати досі не настав
є хибним.

По-п'яте, сторони обумовили п. 4.2
Договору поставки № 862 від 11.10.13р. , що
при проведені розрахунків
зобов'язуються при заповнені платіжних
документів указувати номер і дату
договору, номер специфікації за котрим
здійснюється платіж. Господарський суд
вважає, що зазначений пункт
відноситься до обов'язку, який
покладений саме на відповідача, а не
позивача.

По-шосте, посилання відповідача на те,
що позивачем у позовній заяві
зазначено накладні з номерами ВН на
сума 129 207,49 грн., а додані з РН на
загальну суму 129 267,97 грн. не є підставою
для відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог. Крім того,
господарський суд бере до уваги
пояснення позивача, відповідно до яких
позивачем були допущені при друкуванні
позовної заяви механічні описки.

По-сьоме, господарський суд бере до
уваги той факт, що поставка позивачем
була здійснена майже рік потому, а
відповідач за цей період жодної
претензії щодо якості, кількості та
недоотриманих супровідних документів
не заявив.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на сторін
пропорційно задоволеним позовним
вимогам..

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612,
625, 629, 693 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 265, 266
Господарського кодексу України, ст. ст.
4, 32-34, 43-44, 48-49, 82-84, 115-117 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ"
(53201, м.Нікополь, пр. Трубників, буд. 56,
) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
"СТАНДАРТ-ДНЕПР" (49019, м.
Дніпропетровськ, вул. Краснозаводська,
буд. 54-А, )
заборгованість за поставлений товар у
розмірі 129 207,49 грн. (сто двадцять дев'ять
тисяч двісті сім грн. 49 коп.), інфляційні
втрати у розмірі 14 035,78 грн.
(чотирнадцять тисяч тридцять п'ять грн.
78 коп.), 3% річних у розмірі 1 937,12 грн.
(одна тисяча дев'ятсот тридцять сім грн.
12 коп.), витрати по сплаті судового
збору у розмірі 2 903,61 грн. (дві тисячі
дев'ятсот три грн. 61 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 21.10.14р.

Суддя Н.Е. Петренко