КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р. Справа№ 910/19381/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 13.10.2014 року

розглянувши апеляційну скаргу
дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» на рішення
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року

у справі № 910/19381/13 (суддя - Літвінова
М.Є.)

за позовом дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної

компанії «Нафтогаз України»

до публічного акціонерного
товариства «Київгаз»

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 20.11.2013 року, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
04.03.2014 року, провадження у справі №
910/19381/13 в частині стягнення 4 757 688, 55 грн.
боргу припинено на підставі п. 1-1 ст. 80
ГПК України. В іншій частині позов
дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» до публічного
акціонерного товариства «Київгаз» про
стягнення заборгованості задоволено
частково. Стягнуто з публічного
акціонерного товариства «Київгаз» на
користь дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» 753 972, 55 грн.
інфляційних втрат, 561 753,74 грн. 3% річних,
308881,59 грн. пені, 14242,69 грн. судового
збору. В іншій частині позову
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.04.2014 року у даній справі
касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Київгаз»
задоволено частково, рішення
господарського суду міста Києва від
20.11.2013 року та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
04.03.2014 року скасовано в частині
стягнення пені, та справу в цій частині
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції, в іншій частині
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 04.03.2014 року у
справі № 910/19381/13 залишено без змін.

Так, при новому розгляді даної справи,
рішенням господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року у задоволенні
позовних вимог дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» до
публічного акціонерного товариства
«Київгаз» в частині стягнення пені -
відмовлено. Також, визнано недійсним п.
7.2 договору № 06/10-2009 від 20.12.2010 року в
редакції додаткової угоди № 4 від 12.04.2011
року в частині - «Неустойка
нараховується продавцем протягом
шести місяців, що передують моменту
звернення з вимогою, претензією,
позовом».

Не погоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду від 21.07.2014 року
дочірня компанія «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» звернулась до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року у справі № 910/19381/13 скасувати
в частині відмови у стягненні пені та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги в частині стягнення пені
задовольнити в повному обсязі. В
обґрунтування апеляційної скарги
скаржник, посилається на неповне
з'ясування обставин судом першої
інстанції, що мають значення для
вирішення справи та порушення останнім
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.02.2012
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

У письмових поясненнях на апеляційну
скаргу ПАТ «Київгаз» просить
апеляційний господарський суд
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» та залишити без змін рішення
суду першої інстанції. Відповідач
вважає, що рішення господарського суду
міста Києва від 21.07.2014 року є законним,
обґрунтованим та таким, що винесене без
порушення норм матеріального та
процесуального права.

У судових засіданнях 08.09.2014 року та
13.10.2014 року представник ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України» надав
суду свої пояснення по справі в яких,
підтримав доводи зазначені в
апеляційній скарзі та просив
оскаржуване рішення господарського
суду міста Києва скасувати в частині
відмови у стягненні пені та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги щодо
стягнення пені задовольнити в повному
обсязі.

Представник ПАТ «Київгаз» у судових
засіданнях 08.09.2014 року та 13.10.2014 року
також надав суду свої пояснення по
справі в яких, заперечив проти
задоволення апеляційної скарги ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України» на
підставі доводів зазначених у
письмових поясненнях. Представник
відповідача просив суд апеляційної
інстанції рішення господарського суду
міста Києва від 21.07.2014 року залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін що з'явились в судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

20 грудня 2010 року між сторонами по
справі укладено договір № 06/10-2009 про
закупівлю природного газу за державні
кошти (далі - договір), згідно з умовами
якого позивач зобов'язався передати
відповідачу протягом 2011 року природний
газ в обсязі до 323810000 м. куб. згідно
наведеного графіку, а останній -
прийняти та оплатити вартість
одержаного газу та послуг з його
транспортування.

Ціна на природний газ визначена у
розділі 3 договору. Додатковою угодою №
3 від 4 квітня 2011 року сторони вносили
зміни до вказаного розділу. Згідно умов
п. 4.1 договору оплата за газ
здійснюється покупцем шляхом 100 %
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 10-го числа наступного за місяцем
поставки.

Строк дії договору відповідно до п. 10.1
договору встановлений з моменту його
підписання сторонами і в частині
поставки газу до 31 грудня 2011 року, в
частині проведення розрахунків - до їх
повного здійснення.

Крім того з матеріалів справи
вбачається, що 28.01.2011 року сторонами
укладена додаткова угода №1 до
договору, якою сторони виклали назву
договору у наступній редакції:
«Договір поставки природного газу».
Пункт 1.3 та пункт 6.2.3 з тексту договору
виключили.

Виклали пункт 3.2 договору у наступній
редакції: «3.1. Загальна вартість цього
договору складається із сум вартості
місячних поставок газу». Пункт 10.1
договору виклали у наступній редакції:
«10.1. Цей договір набирає чинності з
дати його підписання повноважними
представниками сторін та скріплення
печатками сторін, діє у частині
поставки газу з 01 січня 2011 року до 31
грудня 2011 року включно, а у частині
проведення розрахунків за газ - до їх
повного здійснення».

28.01.2011 року сторонами підписана
додаткова угода № 2 до договору, якою
викладено у новій редакції реквізити
покупця та змінили слова ВАТ «Київгаз»
на ПАТ «Київгаз». Додатковою угодою № 3
від 04.04.2011 року, до договору сторони з
01.04.2011 виклали п. 3.1 договору у новій
редакції, згідно п. 1 цієї додаткової
угоди.

Додатковою угодою №4 від 12.04.2011 року до
договору, сторони домовилися викласти
умови договору №06/10-2009 від 20.12.2010 року у
новій редакції.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено судом
апеляційної інстанції, актами
передачі-приймання природного газу від
31 січня 2011 року, 28 лютого 2011 року, 31
березня 2011 року, 30 квітня 2011 року, 31
травня 2011 року, 30 червня 2011 року, 31 липня
2011 року, 31 серпня 2011 року, 30 вересня 2011
року, банківськими виписками з рахунку
позивача за лютий-березень 2011 року,
платіжними дорученнями № 13/15929 від 25
лютого 2011 р., № 13/15931 від 28 лютого 2011
року, № 13/17004 від 5 квітня 2011 року, № 13/17125
від 6 квітня 2011 року, № 13/17138, №13/17139 від 7
квітня 2011 року, № 13/17208, № 13/17207 від 8
квітня 2011 року, № 13/17271 від 11 квітня 2011
року, № 13/17402 від 14 квітня 2011 року, №
13/17654 від 22 квітня 2011 року, № 13/17750 від 28
квітня 2011 року, № 13/17751 від 29 квітня 2011
року, № 13/18701 від 312 травня 2011 року, №
13/18731 від 1 червня 2011 року, № 36978190 від 6
червня 2011 року, № 37000165 від 7 червня 2011
року, № 37023488 від 8 червня 2011 року, № 37045666
від 9 червня 2011 року, № 37069419 від 10 червня
2011 року, № 37095503 від 14 червня 2011 року, №
37124911 від 15 червня 2011 року, № 37164397 від 16
червня 2011 року, № 37197217 від 17 червня 2011
року, № 37230413 від 20 червня 2011 року, №
37264970 від 21 червня 2011 року, № 37298465 від 22
червня 2011 року, № 37516842 від 4 липня 2011
року, № 37537968 від 5 липня 2011 року, № 37563409
від 6 липня 2011 року, № 37584826 від 7 липня 2011
року, № 37616314 від 8 липня 2011 року, № 13/20533
від 28 липня 2011 року, № 38770575 від 2 вересня
2011 року, № 13/22534 від 28 вересня 2011 року, №
40298138 від 8 листопада 2011 року, № 40331841 від
9 листопада 2011 року, № 40369023 від 10
листопада 2011 року, № 13/26710 від 16 лютого
2012 року, №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9
від 11 жовтня 2013 року, меморіальними
ордерами № 100093_001 від 4 березня 2011 року,
№ 178445_001 від 9 березня 2011 року, № 264432_001
від 10 березня 2011 року, № 349998_001 від 11
березня 2011 року, № 429666_001 від 12 березня
2011 року, № 502287_001 від 14 березня 2011 року,
№ 583234_001 від 15 березня 2011 року, № 677400_001
від 16 березня 2011 року, № 784510_001 від 17
березня 2011 року, № 903603_001 від 18 березня
2011 року, № 022205_001 від 21 березня 2011 року,
№ 175428_001 від 22 березня 2011 року, № 295789_001
від 23 березня 2011 року, № 382843_001 від 24
березня 2011 року, № 462803_001 від 25 березня
2011 року, № 533085_001 від 28 березня 2011 року,
№ 641512_001 від 29 березня 2011 року, № 714744_001
від 30 березня 2011 року, № 789310_001 від 31
березня 2011 року, № 877519_001 від 1 квітня 2011
року, № 886196_001 від 2 червня 2011 року, №
951787_001 від 3 червня 2011 року
стверджується факт передачі позивачем
відповідачу протягом січня-вересня 2011
року 157281817 м. куб. природного газу
вартістю 103212444,26 грн., а також оплати
останнім одержаного товару у повному
обсязі, у тому числі 4757688,55 грн. після
звернення позивача в суд з цим позовом,
тобто з порушення строків оплати
передбачених умовами договору.

Так, ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» звернулась до господарського
суду міста Києва з позовом до ПАТ
«Київгаз» про стягнення 7850026,18 грн.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
20.11.2013 року, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 04.03.2014 року,
провадження у справі № 910/19381/13 в
частині стягнення 4 757 688, 55 грн. боргу
припинено на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК
України. В іншій частині позов про
стягнення заборгованості задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «Київгаз» на
користь ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» 753972,55 грн. інфляційних втрат,
561753,74 грн. 3% річних, 308881,59 грн. пені, 14242,69
грн. судового збору. В іншій частині
позову відмовлено. Постановою Вищого
господарського суду України від 24.04.2014
року у даній справі, рішення
господарського суду міста Києва від
20.11.2013 року та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
04.03.2014 року скасовано в частині
стягнення пені, а справу в цій частині
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції, в іншій частині
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 04.03.2014 року у
справі № 910/19381/13 залишено без змін.

Так, при новому розгляді даної справи,
рішенням господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року у задоволенні
позовних вимог ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України» до ПАТ «Київгаз» в
частині стягнення пені - відмовлено.
Також, визнано недійсним п. 7.2 договору
№ 06/10-2009 від 20.12.2010 року в редакції
додаткової угоди № 4 від 12.04.2011 року в
частині - «Неустойка нараховується
продавцем протягом шести місяців, що
передують моменту звернення з вимогою,
претензією, позовом».

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду від
21.07.2014 року слід залишити без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11, 626 Цивільного
кодексу України договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків. Як передбачено ст. 629
Цивільного кодексу України договір є
обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується із
положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, якими передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено судом
апеляційної інстанції, стверджується
факт передачі позивачем відповідачу
протягом січня-вересня 2011 року 157281817 м.
куб. природного газу вартістю 103212444,26
грн., а також оплати останнім
одержаного товару у повному обсязі, у
тому числі 4757688,55 грн. після звернення
позивача в суд з цим позовом, тобто з
порушення строків оплати передбачених
умовами договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Додані до матеріалів справи платіжні
доручення свідчать про сплату коштів
за отриманий природний газ, однак з
порушенням строків оплати
передбачених умовами договору
(остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 10 числа
наступного за місяцем поставки газу).

Так, у зв'язку з порушенням строків
оплати за поставлений газ по договору,
позивач просив стягнути з відповідача
за період з 11.02.2011 року по 11.04.2012 року
1776611,34 грн. пені, в частині якої Вищим
господарським судом України було
направлено справу на новий розгляд.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі не
виконання п. 6.1 договору покупець
зобов'язаний сплатити крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення.

У відповідності до частини 1 статті 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного
кодексу України, якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Пенею
відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК
України визначено строк та порядок
нарахування штрафних санкцій, а строк,
протягом якого особа може звернутись
до суду за захистом свого порушеного
права, встановлюється ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час розгляду справи у суді першої
інстанції, відповідач просив
застосувати строк позовної давності до
заявленої пені з посиланням на п. 1 ч.2
ст. 258 ЦК України, відповідно до якого
строк позовної давності за цим
договором та до вимог про стягнення
неустойки встановлюється тривалістю в
один рік.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
згідно статті 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до статті 258 ЦК України, для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно статті 259 ЦК України, позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що
позовна давність за договором до вимог
про стягнення неустойки
встановлюється тривалістю 3 роки.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено судом
апеляційної інстанції, договір №
06/10-2009 від 20.12.2010 року викладений у новій
редакції, не містить пункту яким строк
позовної давності до вимог про
стягнення неустойки встановлюється
тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що позивач
звернувся до суду з позовом 04.10.2013 року,
тобто після спливу строку позовної
давності щодо стягнення пені. У зв'язку
з вищевикладеним судова колегія
апеляційного господарського суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що позивачем
пропущено строк позовної давності
стосовно стягнення пені за період з
11.02.2012 року по 11.04.2012 року в сумі 1776611,34
грн.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(стаття 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином враховуючи вищевикладене,
судова колегія апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом
правомірно було відмовлено позивачу у
задоволенні позову в частині стягнення
пені за період з 11.02.2012 року по 11.04.2012
року в сумі 1776611,34 грн., у зв'язку із
пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає
необґрунтованими та безпідставними
доводи скаржника про те, що додатковою
угодою №4 від 12.04.2011 року до договору
поставки якою, сторони виключили пункт
9.3 з договору, поширює свою дію лише на
правовідносини, що склались між
сторонами з 01.04.2011 року та не
поширюється на час коли пункт 9.3 був
дійсним на не виключеним додатковою
угодою, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, станом на
момент вирішення спору, діє нова
редакція договору №06/10-2009 від 20.12.2010
року, яка не містить пункту яким строк
позовної давності до вимог про
стягнення неустойки встановлюється
тривалістю у три роки. Тобто, сторони
договору погодили між собою позовну
давність щодо стягнення пені в один
рік як передбачено ст. 258 ЦК України.
Колегія вважає, що додаткова угода №4
від 12.04.2011 року до договору поставки
якою, сторони виклали умови договору
№ 06/10-2009 від 20.12.2010 року у новій
редакції, змінює попередні умови
договору включаючи строк позовної
давності щодо стягнення пені.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України зокрема в постанові від 08.05.2014
№ 917/2289/13.

Крім того, судова колегія апеляційного
господарського суду погоджується з
висновками суду першої інстанції, щодо
визнання недійсним п. 7.2 договору №
06/10-2009 від 20.12.2010 року в редакції
додаткової угоди №4 від 12.04.2011 року в
якому сторони зазначили, що неустойка
нараховується продавцем протягом
шести місяців, що передують моменту
звернення з вимогою, претензією,
позовом.

Так, пунктом 7.2 договору № 06-10-2009 від
20.12.2010 року у редакції додаткової угоди
№4 від 12.04.2011 року, передбачено, зокрема,
що неустойка нараховується продавцем
протягом шести місяців, що передують
моменту звернення з вимогою,
претензією, позовом.

Згідно із положень статей 546, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, різновидом якої є пеня.
Відповідно до частини 1 статті 548
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
відповідальність відповідача у
вигляді пені за порушення зобов'язання
щодо повного та своєчасного здійснення
оплати газу, передбачена пунктом 7.2
договору.

Частиною шостою статті 232 ГК України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців. Проте законом або
договором можуть бути передбачені інші
умови нарахування.

Відповідно до частини першої статті 223
ГК України при реалізації в судовому
порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
цивільним кодексом України, якщо інші
строки не встановлено господарським
кодексом України.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, що порядок обчислення позовної
давності в силу вимог частини другої
статті 260 ЦК України не може бути
змінений за домовленістю сторін.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК
України визначено строк та порядок
нарахування штрафних санкцій, а строк,
протягом якого особа може звернутись
до суду за захистом свого порушеного
права, встановлюється ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що положення пункту 7.2
договору, в якому сторони фактично
змінили порядок обчислення позовної
давності за вимогами про стягнення
пені за прострочену суму, оскільки
встановили, що строк позовної давності
за вимогами про стягнення неустойки
починає свій перебіг не з моменту
прострочення платежу, а з дати, що
визначається шляхом зворотнього
відрахунку шести місяців від дати
звернення виконавця з позовом,
суперечать вимогам частини другої
статті 260, статті 261 ЦК України та
частини шостої статті 232 ГК України.

Аналогічна правова позиція визначена в
постанові Верховного суду України від
04.12.2012 у справі №17/034-11.

Пунктом 1 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право визнати
недійсним повністю чи у певній частині
пов'язаний з предметом спору договір,
який суперечить законодавству.

У відповідності до п. 2.3 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
якщо, вирішуючи господарський спір, суд
встановить, що зміст договору,
пов'язаного з предметом спору,
суперечить законодавству, чинному на
момент укладення договору, він,
керуючись пунктом 1 частини першої
статті 83 ГПК, вправі за власною
ініціативою визнати цей договір
недійсним повністю або у певній
частині із застосуванням за
необхідності й наслідків визнання
недійсним нікчемного правочину (абзац
другий частини п'ятої статті 216 ЦК
України). Реалізація господарським
судом цього права здійснюється
незалежно від наявності відповідного
клопотання сторони (на відміну від
припису пункту 2 частини першої тієї ж
статті ГПК).

Наведене право суду не порушує
принципу диспозитивності сторін у
господарському процесі, оскільки як
виняток передбачено положеннями ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

Таким чином враховуючи те, що, як судом
першої інстанції, так і судом
апеляційної інстанції було
встановлено, що пункт 7.2 договору №
06/10-2009 від 20.12.2010 року в редакції
додаткової угоди №4 від 12.04.2011 року має
невідповідність положенням
законодавства (ст.ст.260, 261, 258 ЦК України,
ч.6 ст.232 ГК України) в якому сторони
зазначили, що неустойка нараховується
продавцем протягом шести місяців, що
передують моменту звернення з вимогою,
претензією, позовом, судова колегія
вважає правомірними висновки
місцевого господарського суду про
визнання недійсним вказаної частини
даного пункту договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновками господарського суду міста
Києва як законними, обґрунтованими
обставинами та матеріалами справи та
не вбачає підстав для зміни чи
скасування рішення господарського
суду міста Києва від 21.07.2014 року.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції відповідачем не
було подано належних та переконливих
доказів в заперечення заявленого
позову. В свою чергу, позивачем було
неправомірно нарахована пеня за період
з 11.02.2012 року по 11.04.2012 року в сумі 1776611,34
грн. Судова колегія звертає увагу, що
доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі позивача на рішення
суду першої інстанції не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» слід відмовити, а оскаржуване
рішення господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірньої
компанії «Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» на рішення господарського
суду міста Києва від 21.07.2014 року у
справі № 910/19381/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 21.07.2014 року у справі №
910/19381/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19381/13
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 20.10.2014 року