ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р.Справа № 922/3479/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання
Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м. Київ до
Комунального підприємства
"Тепловодсервіс" Лозівської РР, смт.
Краснопавлівка про стягнення 2990756,34
грн. за участю представників сторін:

позивача - Єфременко О.О., за
довіреністю № 14-88 від 18.04.2014 року;

відповідача - Ткаченко В.В., за
довіреністю № 18 від 22.01.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "НАК
"Нафтогаз України" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
Комунального підприємства
"Тепловодсервіс" Лозівської РР про
стягнення 2990756,34 грн. Судові витрати
позивач просить суд покласти на
відповідача. Свої позовні вимоги
обґрунтовує неналежним виконанням
відповідачем умов договору купівлі -
продажу природного газу № 13/2694-ТЕ-32 від
28.12.2012 року щодо оплати природного газу.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 20 серпня 2014
року було прийнято вказану позовну
заяву, порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 15 вересня 2014
року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 15.09.2014 року від
представника відповідача надійшов
відзив на позов (вх. № 31809), в якому
відповідач зазначає про те, що
несвоєчасна сплата за отриманий
природний газ виникла по незалежних
від підприємства причинах, а саме: в
зв`язку з невідповідністю тарифів на
послуги з теплопостачання фактичним
витратам на їх виробництво,
заборгованістю бюджету за спожиті
послуги з теплопостачання, надзвичайно
важким фінансово - економічним станом,
що не дає можливості проводити
своєчасно розрахунки з постачальником
природного газу, здійснювати у
визначені законодавством терміни
відрахування по податкових
зобов`язаннях. У зв`язку з викладеним,
відповідач просить суд зменшити розмір
штрафних санкцій до мінімального.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 15.09.2014 року
розгляд справи було відкладено на
29.09.2014 року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 26.09.2014 року від
представника відповідача надійшло
клопотання (вх. № 33515) про відкладення
розгляду справи для надання часу з
метою підписання договору про
організацію взаєморозрахунків усіма
сторонами.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 29.09.2014 року від
представника позивача надійшли
заперечення на відзив та клопотання
відповідача про зменшення розміру
неустойки (вх. № 33674), в яких зазначено
про тяжкий фінансовий стан позивача та
про обтяження позивача
довгостроковими податковими та
кредитними зобов`язаннями на загальну
суму 29210540,00 грн.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 29.09.2014 року
розгляд справи було відкладено на
13.10.2014 року.

Представник позивача в судовому
засіданні 13.10.2014 року позовні вимоги
підтримав повністю, просив суд позов
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні 13.10.2014 року проти позову
заперечував, просив суд в задоволенні
позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

28 грудня 2012 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (позивач, Продавець) та
Комунальним підприємством
«Тепловодсервіс» Лозівської районої
ради (відповідач, Покупець) був
укладений договір № 13/2694-ТЕ-32 на
купівлю - продаж природного газу
(надалі - Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору
Продавець зобов'язується передати у
власність Покупцю у 2013 році природний
газ (надалі - газ), а Покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 договору позивач
передає відповідачу з 01 січня 2013 року
по 31 грудня 2013 року газ в обсязі до 3010,73
тис. куб.м.

На виконання умов Договору позивач
поставив протягом січня-грудня 2013р., а
відповідач прийняв природний газ на
загальну суму 2902125,90 грн., що
підтверджуються актами приймання -
передачі природного газу від 21.10.2013
року за січень 2013 року на суму 634311,33
грн., від 21.10.2013 року за лютий 2013 року на
суму 524098,95 грн., від 21.10.2013 року за
березень 2013 року на суму 563638,09 грн., від
21.10.2013 року за квітень 2013 року на суму
104958,56 грн., від 24.01.2014 року за жовтень 2013
року на суму 235413,79 грн., від 24.01.2014 року
за листопад 2013 року на суму 311808,24 грн.,
від 24.01.2014 року за грудень 2013 року на
суму 527896,94 грн. (наявні в матеріалах
справи).

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що
оплата за газ здійснюється Покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Проте відповідачем, всупереч умовам
Договору, не вчасно та не повному
обсязі проводились розрахунки за
поставлений природний газ, внаслідок
чого у відповідача утворилась
заборгованість перед позивачем в сумі
2390218,75 грн. (основна заборгованість), що
й стало підставою для звернення
останнього до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам
які надані сторонами та викладеним
обставинам з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог і
заперечень проти них суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договір та інші
правочини та юридичні факти. Підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
господарювання (зобов'язана сторона, у
тому числі боржник) зобов'язаний
вичинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкту (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо) або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно ст. 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не припустив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Станом на момент розгляду справи,
відповідач не сплатив 2390218,75 грн.
заборгованості та не надав суду жодних
доказів, які б спростовували суму
заявленого боргу.

Відповідно до статті 55 Конституції
України, статей 15,16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до статті 526
Цивільного кодексу України, статей 193,
198 Господарського кодексу України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином у встановлений строк
відповідно до умов і порядку
укладеного між сторонами договору та
згідно вимогам закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, приймаючи до уваги
викладені обставини, та враховуючи те,
що відповідач не надав суду жодного
документу, який би підтверджував
сплату заборгованості за договором
постачання природного газу № 13/2694-ТЕ-32
від 28.12.2012 року у сумі 2390218,75 грн., суд
вважає позовні вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача 2390218,75 грн.
заборгованості за договором
постачання природного газу, правомірні
та обґрунтовані, такі, що визнані
відповідачем, тому підлягають
задоволенню.

Також позивач нарахував відповідачу
пеню в розмірі 211958,18 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач в своєму просив суд
зменшити розмір штрафних санкцій на 90%
згідно ст. 233 Господарського кодексу
України.

Щодо заяви відповідача про зменшення
розміру штрафних санкцій на 90%, суд
зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки, яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання, суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду (аналогічної позиції
дотримується й Вищий господарський суд
України в постанові від 09.11.2011р. по
справі №5021/785/2011).

Дослідивши матеріали справи та заяву
відповідача про зменшення пені,
заявленої позивачем до стягнення з
позивача, суд не вбачає винятковості
випадку, що зумовило б зменшення
штрафних санкцій, адже фінансування
діяльності відповідача з Державного
бюджету, на що посилався відповідач не
є винятковим випадком в контексті ст. 83
ГПК України.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
заяви відповідача про зменшення
розміру штрафних санкцій на 90%.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
передбачено, що пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення.

У відповідності до п. 7.2. у разі
порушення покупцем умов п. 6.1. договору,
покупець зобов`язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Зважаючи на вищевикладене, позивачем
обґрунтовано нараховано відповідачу
пеню на суму заборгованості у розмірі
211958,18 грн., розрахунок пені перевірено
судом з урахуванням вимог діючого
законодавства, тому суд приходить до
висновку щодо її задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в сумі 86060,90 грн. та
інфляційних витрат в сумі 302518,51 грн.,
суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Приймаючи до уваги встановлений факт
прострочення відповідачем виконання
основного грошового зобов'язання,
вимоги про стягнення 3% річних в сумі
86060,90 грн. та стягнення 302518,51 грн.
інфляційних витрат заявлені позивачем
обґрунтовано, доведені матеріалами
справи, вірно нараховані та підлягають
задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 258, 267, 509, 525, 530, 598, 611, 612, 625, 629
Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174,
179, 193, 232, 233 Господарського кодексу
України; ст.ст. 1, 12, 33, 43, 44-49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити
повністю.

Стягнути з Комунального підприємства
«Тепловодосервіс» Лозівської районної
ради (64621, Харківська область, смт.
Краснопавлівка, м-н, буд. № 16, р/р
0354 в філії ХОУ АТ «Ощадбанк», м.
Харків, МФО 351823, ) на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (01001, м. Київ,
вул. Б. Хмельницького, 6; р/р 1 в ПАТ
"Державний ощадний банк України", МФО
300465, код ЄДРПОУ 20077,75 грн. суми
основного боргу, 302518,51 грн. суми
інфляційних витрат, 86060,90 грн. суми 3%
річних, 211958,18 грн. пені та 59815,13 грн.
витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 16.10.2014 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/3479/14