КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2014 р. Справа№ 5011-7/13420-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін, згідно
протоколу судового засідання від 15.10.2014
року

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

публічного акціонерного товариства
"Черкасиобленерго"

на рішення господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року

у справі №5011-7/13420-2012 (суддя Мандриченко
О.В.)

за позовом публічного акціонерного
товариства "Черкасиобленерго"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Пром-Техно Група"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - Національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики

про визнання договору недійсним та
стягнення 2 600 000,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 19.12.2012 року у справі
№5011-7/13420-2012 позовні вимоги задоволено
повністю: визнано недійсним договір
оренди №43-02/21 від 31.10.2011 року; стягнуто з
ТОВ "Пром-Техно Група" 2 600 000,00 грн.
коштів сплачених ПАТ
"Черкасиобленерго" в якості орендного
платежу по договору оренди №43-02/21 від
31.10.2011 року.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.03.2013 року
рішення господарського суду міста
Києва від 19.12.2012 року скасовано
частково, резолютивну частину рішення
викладено в новій редакції: «позов
задоволено частково: визнано недійсним
договір оренди №43-02/21 від 31.10.2011 року на
майбутнє; в іншій частині в задоволенні
позову відмовлено».

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.05.2013 року рішення
господарського суду міста Києва від
19.12.2012 року, постанову Київського
апеляційного господарського суду від
14.03.2013 року змінено в частині позовної
вимоги про визнання недійсним договору
оренди №43-02/21 від 31.10.2011 року, визнано
недійсним п. 5.1. цього договору; в решті
у позові відмовлено; рішення
господарського суду міста Києва від
19.12.2012 року, постанову Київського
апеляційного господарського суду від
14.03.2013 року у справі №5011-7/13420-2012
скасовано в частині позовної вимоги
про стягнення 2 600 000,00 грн.; справу у цій
частині передано на новий розгляд.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року у справі
№5011-7/13420-2012 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 06.03.2014 року у справі
№5011-7/13420-2012 та прийняти нове рішення,
яким стягнути з відповідача 2 600 000,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року у
справі №5011-7/13420-2012 апеляційну скаргу
ПАТ "Черкасиобленерго" прийнято до
провадження та призначено розгляд
справи за участю уповноважених
представників сторін.

Представник позивача та третьої особи
у судовому засіданні 15.10.2014 року надали
пояснення, якими підтримали доводи
викладені в апеляційній скарзі та
просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача у судове
засідання 13.10.2014 року не з'явився, про
причини неявки колегію суддів
апеляційної інстанції не повідомив,
хоча про дату, час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а отже наявні підстави щодо
можливості розгляду справи за
відсутності його представника.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 31.10.2011 року між ПАТ
"Черкасиобленерго" (далі - орендар) та
ТОВ "Пром-Техно Група"(далі -
орендодавець) було укладено договір
оренди №43-02/21 (далі - договір),
відповідно до умов якого орендодавець
зобов'язується передати орендареві, у
строкове платне користування, а
орендар зобов'язується прийняти у
строкове платне користування
електротехнічне обладнання ПС110/10кВ
«СТО» 22 найменування (далі - майно) та
зобов'язується сплачувати
орендодавцеві орендну плату.

Відповідно до п. 2.1. договору майно
надається орендарю для ведення
ліцензованої діяльності з постачання
електричної енергії за регульованим
тарифом.

На виконання умов договору, 28.02.2012 року
сторонами складено та підписано акт
прийому-передачі обладнання, згідно
якого орендодавець передав, а орендар
прийняв в строкове платне користування
майно (електротехнічне обладнання яке
використовується для постачання
електричної енергії споживачам
електричної енергії, найменування,
кількість якого визначені в даному
акті).

Згідно з п. 5.1. договору розмір місячної
орендної плати з урахуванням її
індексації, складає 650 000,00 грн. в тому
числі ПДВ 108 333,33 грн.

27.11.2011 року сторонами укладено
додаткову угоду до договору оренди,
яким пункт 5.2. договору викладено в
наступній редакції: «орендна плата
сплачується орендарем у безготівковій
формі шляхом перерахування грошових
коштів в сумі 2 600 000,00 грн., в тому числі
ПДВ 433 333,33 грн. на поточний рахунок
орендодавця по закінченню терміну дії
договору».

Відповідно до п. 5.4. договору орендар
має право вносити орендну плату
наперед за будь-який строк у розмірі, що
визначається на момент оплати.

Відтак, у відповідності до умов
договору, 01.03.2012 року позивачем було
сплачено 2 600 000,00 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№1081 від 01.03.2012 року на суму 2 600 000,00 грн.

Спір виник у зв'язку з тим, що позивач
просить стягнути з відповідача на
користь позивача 2 600 000,00 грн., які було
сплачено в якості оплати за оренду
обладнання. При цьому, позивач
обґрунтовує це тим, що дана сума є
завищеною та суперечить Методиці
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу.

Так, як вже встановлено вище судом,
сторонами укладено договір оренди від
31.10.2011 року №43-02/21.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Із даного договору вбачається, що
сторони дійшли згоди щодо всіх
істотних умов та підписали його
уповноваженими особами.

Пунктом 5.1. договору (в редакції
додаткової угоди №1 від 27.11.2011 року)
встановлено, що загальна сума орендної
плати з урахуванням її індексації
складає 2 600 000,00 грн., в тому числі ПДВ 433
333,33 грн.

Проте, постановою Вищого
господарського суду України від 16.05.2013
року у справі №5011-7/13420-2012 визнано
недійсним п. 5.1. цього договору, а в
частині позовної вимоги про стягнення 2
600 000,00 грн. справу передано на новий
розгляд.

Вказаною постановою було встановлено,
що п. 5.1. договору суперечить положенням
Методики обрахування плати за
використання технологічних
електричних мереж, однак недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому.

У зв'язку з чим, судом касаційної
інстанції було вирішено у частині
позовних вимог про стягнення 2 600 000,00
грн. передати на новий розгляд для
визначення реальної ціни договору.

Внаслідок чого, для вирішення
поставленого питання, ухвалою
господарського суду м. Києва від 11.07.2013
року у справі №5011-7/13420-2012 призначено
судово-товарознавчу експертизу,
проведення якої доручено ТОВ "Центр
правової допомоги "Правозахист".

Так, висновком №29 судово-товарознавчої
експертизи від 30.12.2013 року було
встановлено наступне:

Підстав вважати завищеною чи заниженою
вартість послуг з оренди
ектротехнічного обладнання за
договором оренди №43-02/21 від 31.10.2011 року,
укладеним між ПАТ «Черкасиобленерго»
та ТОВ «Пром-Техно Група», немає,
оскільки комплект електротехнічного
обладнання (22 інвентарні одиниці), що
надавався в оренду, відноситься до
категорії товарів, по яких
здійснюється вільний режим
ціноутворення (згідно зі ст.ст. 10, 11
Закону «Про ціни та ціноутворення»).
Реальна вартість послуг з оренди
електротехнічного обладнання за
договором оренди №43-02/21 від 31.10.2011 року,
укладеним між ПАТ «Черкасиобленерго»
та ТОВ «Пром-Техно Група» є такою, яка
склалася між сторонами на договірних
засадах, оскільки предмет оренди
відноситься до категорії товарів по
яких здійснюється вільний режим
ціноутворення (згідно зі ст.ст. 10, 11
Закону «Про ціни та ціноутворення»), і
не підпадає під дію "Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу",
затвердженої Постановою КМУ від 14.09.2011
року №961 (зі змінами) та «Правил
користування електричною енергією»,
затверджених постановою НКРЕ №28 від
31.07.1996 року, сформований конкурентний
ринок оренди на подібне обладнання
відсутній. Вартість послуг з оренди
подібного електротехнічного
обладнання може становити на час
дослідження 11,5-15,0 млн. грн. за рік,
згідно вищезазначених джерел
інформації.

Так, у відповідності до умов договору,
01.03.2012 року позивачем було сплачено 2 600
000,00 грн., що підтверджується платіжним
дорученням №1081 від 01.03.2012 року на суму 2
600 000,00 грн.

Вказана сума була сплачена за
користування електротехнічним
обладнанням, яке передано позивачу в
строкове платне користування згідно
акту прийому-передачі обладнання від
28.02.2012 року.

Як слідує із матеріалів справи, позивач
протягом всього строку оренди (4 місяця)
на виконання умов договору оренди
фактично користувався орендованим
обладнанням, здійснював постачання
електроенергії споживачам і,
відповідно, отримував від них оплату.
Доказів протилежного скаржником не
надано.

Крім того, 27.11.2011 року сторонами
укладено додаткову угоду до договору
оренди, яким пункт 5.2. договору
викладено в наступній редакції:
«орендна плата сплачується орендарем у
безготівковій формі шляхом
перерахування грошових коштів в сумі 2
600 000,00 грн., в тому числі ПДВ 433 333,33 грн.
на поточний рахунок орендодавця по
закінченню терміну дії договору».

Дана додаткова угода, станом на момент
розгляду даного спору, є чинною.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України та ч. 7 ст. 193 Господарського
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не допускається, крім
випадку коли право такої відмови
встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Тобто, умовами договору та додатковою
угодою сторонами було встановлено
обов'язок по оплаті позивачем орендної
плати за користування
електротехнічним обладнанням в
розмірі 2 600 000,00 грн.

Отже, виходячи з вищевикладеного та
враховуючи висновок експерта, згідно
якого підстав вважати завищеною чи
заниженою вартість послуг з оренди
електротехнічного обладнання за
договором оренди №43-02/21 від 31.10.2011 року
немає, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача 2 600 000,00
грн. коштів сплачених позивачем в
якості орендного платежу по договору.

Крім того, всупереч зазначеному,
позивач стверджує, що відповідачем
навмисно було завищено ціну по
договору, посилаючись при цьому на
ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 13.08.2014 року у справі
№К/800/31218/14.

Вказаною ухвалою було відмовлено в
задоволенні позову про визнання
нечинними та скасування податкових
повідомлень-рішень від 09.09.2013 року
№, якими встановлено, що ПАТ
"Черкасиобленерго" штучно завищив
витрати на оренду електротехнічного
обладнання у порівнянні з нормативно
установленим розміром таких витрат
шляхом укладення з ТОВ "Пром-Техно
Група" удаваного правочину - договору
оренди від 31.10.2011 року №43-02/21.

Як слідує із вказаної ухвали, Вищий
адміністративний суд дійшов даного
висновку з тих підстав, що недійсність
спірного договору оренди установлена
постановою Вищого господарського суду
України від 16.05.2013 року у справі
№5011-7/13420-2012.

Проте, із даним висновком не можна
погодитися, оскільки постановою Вищого
господарського суду України від 16.05.2013
року у даній справі не було встановлено
недійсність спірного договору, а лише
його пункту 5.1. з тих підстав, що він не
відповідає чинним нормам
законодавства.

При цьому, слід зазначити, що висновком
судово-товарознавчої експертизи №29
від 30.12.2013 року спростовано той факт, що
сума зазначена в договорі на оплату
вартості за користування
електротехнічним обладнанням не
відповідає чинним нормам
законодавства, а є такою, що
регулюється сторонами.

Тобто, з наведеного слідує, що
скаржником не надано суду належних та
допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 33
та 34 Господарського процесуального
кодексу України, на підтвердження
завищення ціни за оренду обладнання.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань
надати їм перевагу над встановленими
судом першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією
встановлено відсутність належних
доказів щодо обставин, передбачених ст.
104 Господарського процесуального
кодексу України, які підтверджували б
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду міста Києва від
06.03.2014 року у справі №5011-7/13420-2012
відповідає обставинам справи, є
законним та обгрунтованим, а тому не
підлягає скасуванню. У зв'язку з цим
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
"Черкасиобленерго" на рішення
господарського суду міста Києва від
06.03.2014 року у справі №5011-7/13420-2012
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 06.03.2014 року у справі
№5011-7/13420-2012 залишити без змін.

3. Справу №5011-7/13420-2012 повернути до
господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
А.Г. Майданевич

А.І. Тищенко