ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2336/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя
Івакіна В.О., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Пакіна О.М. (довіреність
б/н від 22.09.2014 року),

розглянувши апеляційну скаргу
позивача (вх.№2916З/1-38) на рішення
господарського суду Запорізької
області від 22.07.2014 року

за позовом Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка", с.Семенівка,
Мелітопольський район, Запорізька
область

до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" , м.Мелітополь,
Запорізька область

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Приватне підприємство
"Агрофірма "Семенівка", звернувся до
господарського суду Запорізької
області з позовною заявою до
Приватного підприємства "Молокозавод -
ОЛКОМ" про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги №25 від
22.07.2013 року.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 22 липня 2014 року
(суддя Гандюкова Л.П.) по справі №908/2336/14
в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з вказаним рішенням не
погодився, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права при його
прийнятті, просить його скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Розпорядженням голови Вищого
господарського суду України №28-р від
02.09.2014 року визначено, що розгляд
господарських справ, які підлягають
перегляду в апеляційному порядку
Донецьким апеляційним господарським
судом, здійснюється Харківським
апеляційним господарським судом.

Позивач в судове засідання 22.10.2014 року
не з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, хоча належним чином
повідомлявся про час та місце судового
засідання, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Враховуючи, що позивач належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання, колегія суддів вважає
можливим розглядати справу за його
відсутності за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

22.07.2013 року між Приватним підприємством
"Агрофірма "Семенівка" та Приватним
підприємством "Молокозавод-ОЛКОМ" був
укладений договір зворотної
фінансової допомоги за №25 (далі -
договір), відповідно до пункту 1.1. якого
відповідач зобов'язався надати
позивачеві зворотну фінансову
допомогу у розмірі, встановленому в
пункті 2.1 договору, а позивач, в свою
чергу, зобов'язався повернути
відповідачеві отриману фінансову
допомогу у повному розмірі та в строк,
встановлений пунктом 5.1 договору (а.с.
8).

Згідно п. 2.1. договору, розмір
фінансової допомоги становить 89000 грн.

У п. 2.2. договору зазначено, що фінансова
допомога є зворотньою та
безвідсотковою. Відсотки за даним
договором не нараховуються та не
сплачуються.

Відповідно до п. 3.1. договору відповідач
перераховує суму фінансової допомоги у
розмірі, зазначеному в пункті 2.1. даного
договору, у безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок позивача не
пізніше 24 липня 2013 року.

Пунктом 4.1. договору визначено, що
договір вступає в законну силу з
моменту його підписання та діє до
повного виконання позивачем своїх
зобов'язань згідно чинного договору.

У п. 5.1. договору зазначено, що дата
повернення фінансової допомоги - 31
грудня 2013 року.

Відповідно до п. 5.2 - 5.7. договору,
позивач зобов'язується повернути всю
суму фінансової допомоги (або
неповернуту її частину у разі
дострокового повернення частини суми
фінансової допомоги) не пізніше строку,
встановленого пунктом 5.1. даного
договору. Фінансова допомога підлягає
поверненню шляхом перерахування суми
фінансової допомоги на розрахунковий
рахунок відповідача. Фінансова
допомога, надана згідно даного
договору, може бути повернута
позивачем достроково. Строк повернення
фінансової допомоги, встановлений
пунктом 5.1. чинного договору, може бути
продовжений за згодою сторін, яка
оформлюється додатковою угодою до
договору.

На виконання умов договору відповідач
платіжним дорученням № 2910 від 22 липня
2013 року перерахував на розрахунковий
рахунок позивача обумовлену договором
суму фінансової допомоги в розмірі 89000
грн. (а.с. 9).

Позивач своє зобов'язання, визначене
умовами договору не виконав, та у
встановлений договором термін
фінансову допомогу не повернув,
звернувся до господарського суду
Запорізької області із позовом про
визнання спірного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ПП
"Агрофірма "Семенівка" зазначає, що
спірний договір має бути визнаний
недійсним на підставі ч.ч.1;2 ст.203 та ст.
227 ЦК України, оскільки відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, в зв'язку з чим укладення
відповідачем договору зворотної
фінансової допомоги є порушенням в
частині господарської компетенції
(спеціальна правосуб'єктність) щодо
укладання позастатутних угод, а саме
угод про надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу.

Колегія суддів приймає до уваги
наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 Цивільного кодексу України ).

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені у статті 203 Цивільного
кодексу України, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
закріплено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу .

Відповідно до пункту 2.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, розглядаючи питання про визнання
угод недійсними, необхідно насамперед
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків: відповідність змісту угоди
вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Вказані обставини належить
з'ясувати на момент укладення угоди.

Відповідно до пункту 2.9. зазначеної
вище Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Оскільки відповідач, на виконання умов
договору, за платіжним дорученням № 2910
від 22 липня 2013 року перерахував, а
позивач отримав грошові кошти в сумі
89000 грн., то за таких обставин, слід
прийти до висновку, що оспорюваний
договір був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені цим правочином (п.5 203
Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вважає, що посилання
позивача на порушення при укладанні
договору зворотної фінансової
допомоги норм Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
та Закону України "Про ліцензування
певних видів господарської діяльності"
безпідставні та спростовується
наступним.

Відповідно до статті 227 Цивільного
кодексу України правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним.

Ліцензія є необхідною для здійснення
деяких видів господарської діяльності,
зазначених, зокрема, у статті 9 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності".

Так, статтею 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" № 1775-ІІІ від
01 червня 2000 року передбачено, що
відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає, зокрема, вид
господарської діяльності із надання
фінансових послуг.

Згідно з частиною 2 та частиною 4 ст. 5
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг": фінансові послуги
надаються фінансовими установами, а
також, якщо це прямо передбачено
законом, фізичними особами -
підприємцями. Можливість та порядок
надання фінансових послуг юридичними
особами, які за своїм статусом не є
фінансовими установами, визначаються
законами та нормативно - правовими
актами державних органів, що
здійснюють регулювання діяльності
фінансових установ та ринків
фінансових послуг, виданими в межах
компетенції.

Відповідно пункту 6 Положення про
Державний реєстр фінансових установ,
затвердженого Державною комісією з
регулювання ринку фінансових послуг
України від 28.08.2003р. №41, юридична особа
набуває статусу фінансової установи з
дати внесення відповідного запису про
не до Реєстру. Датою внесення запису до
реєстру є для набуття юридичною особою
статусу фінансової установи є дата
прийняття Нацкомфінпослуг рішення про
внесення фінансової установи до
реєстру.

Відповідно до пункту 2 вказаного вище
Положення фінансова установа -
ліцензіат - фінансова установа , яка
може надавати фінансову послугу
тільки після отримання відповідної
ліцензії і діяльність щодо надання
такої фінансової послуги є виключним
видом діяльності фінансової установи.

Згідно пункту 1.4 Статуту відповідача
предметом його діяльності є
виробництво товарів, торгівельна
діяльність рекламна діяльність
надання послуг з переробки сировини,
фінансові послуги з фінансового
лізингу та інше.

Отже, Статут відповідача передбачає
різноманітну його діяльність, а не
виключно надання фінансових послуг.

Враховуючи вказані обставини,судова
колегія приймає до уваги доводи
позивача про те, що відповідач не є
фінансовою установою та не одержував
відповідний дозвіл ( ліцензію) на
здійснення фінансових операцій (та
такі докази відповідачем суду не
надані).

Разом із тим слід враховувати наступні
вимоги закону. Згідно пункту 6 частини 1
статті 4 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" - надання коштів у
позику, в тому числі і на умовах
фінансового кредиту, вважається
фінансовою послугою.

Відповідно до пункту 5 частини першої
статті 1 вказаного вище Закону -
фінансовою послугою є операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку (або збереження реальної
вартості фінансових активів).

Фінансовий кредит - кошти, які
надаються у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк під
проценти.

Отже, ознакою фінансової послуги є
мета, з якою надається грошова позика -
одержання прибутку (або збереження
реальної вартості фінансових активів),
що досягається шляхом одержання
відповідних процентів за надання
позики.

Укладений сторонами договір № 25 від
22.07.2013 року не містить умов щодо сплати
позивачем відповідачу процентів.
Навпаки, в пункті 2.2. договору вказано,
що надана фінансова допомога є
безвідсотковою. Проценти за вказаним
договором не сплачуються і не
нараховуються.

За таких обставин доводи апелянта
(позивача) про те, що укладення
відповідачем договору зворотної
фінансової допомоги є порушенням в
частині господарської компетенції
щодо укладення угод про надання
фінансової допомоги, без відповідного
дозволу - є безпідставними, такими,що не
відповідають обставинам справи .

Суд першої інстанції обґрунтовано
вказав в оспорюваному рішенні, що
спірний договір є договором позики,
оскільки в пункті 2.2 договору
зазначено, що фінансова допомога є
поворотною та безвідсотковою; відсотки
за даним договором не нараховуються та
не сплачуються.

В пункті 1 Розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від 31
березня 2006 року "Про можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств",
зазначено, що юридична особа, що не є за
своїм правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту
(тобто під процент), але має право
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику відповідно до вимог
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 Цивільного
кодексу України, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Діючим законодавством не заборонено
юридичним особам, які не є фінансовими
установами, надавати фінансові послуги
з надання коштів у позику, для
укладання договору позики не потрібно
отримання ліцензії.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
та визнання договору зворотної
фінансової допомоги № 25 від 22 липня 2013
року недійсним, оскільки позивач не
надав жодних доказів порушення норм
частини 1 статті 203, частин 1, 3 статті 215,
статті 227 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків господарського
суду Запорізької області.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Запорізької
області від 22.07.2014 року у справі №
908/2336/14 прийняте при належному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи та у відповідності до норм
матеріального і процесуального права і
підстави для його скасування відсутні,
в зв'язку з чим, апеляційна скарга
позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 22.07.2014 року у
справі № 908/2336/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови по справі
№908/2336/14 підписано 24.10.2014 року.

Головуючий суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Пелипенко Н.М.