КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2014 р.
Справа№ 910/1742/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
13.08.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик» на рішення господарського
суду міста Києва від 07.04.2014 року (повне
рішення складено та підписано 07.05.2014
року)

у справі №910/1742/14 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Далгакиран
компресор Україна»

до публічного акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик»

про повернення компресора повітряного
гвинтового DVK 150 та стягнення 382 118,37
грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 року у справі №910/1742/14
позов задоволено частково. Зобов'язано
відповідача повернути позивачеві
компресор повітряний гвинтовий DVK 150
протягом 10 днів з дня набрання рішенням
законної сили. Стягнуто з відповідача
на користь позивача 9 418,37 грн. пені, 82
215,00 грн. штрафу, 56 164,18 грн. 28% річних, 8
437,75 грн. судового збору. В іншій частині
позову відмовлено. Стягнуто з позивача
до Державного бюджету України 7 642,37 грн.
судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, публічне акціонерне товариство
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик» звернулося до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 07.04.2014 року у справі
№910/1742/14 та прийняти нове рішення суду,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 9 418,37
грн. пені, 82 215,00 грн. штрафу та 56 164,18 грн.
28% річних. В своїх доводах заявник
посилався на те, що рішення суду першої
інстанції прийняте із неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, неправильним застосуванням
норм матеріального права, а висновки
суду є такими, що не відповідають
обставинам справи.

Ухвалою від 06.06.2014 року Київським
апеляційним господарським судом у
складі колегії суддів: головуючий
суддя Зубець Л.П., судді Мартюк А.І.,
Новіков М.М. відновлено публічному
акціонерному товариству
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик» строк на апеляційне
оскарження рішення господарського
суду міста Києва від 07.04.2014 року у
справі №910/1742/14 та прийнято до
провадження вказану вище апеляційну
скаргу, призначено розгляд справи
№910/1742/14 у судовому засіданні за участю
повноважних представників сторін на
02.07.2014 року об 11 год. 00 хв.

Відповідно до розпорядження в.о.
керівника апарату Київського
апеляційного господарського суду від
01.07.2014 року №02-15/127 щодо призначення
повторного автоматичного розподілу
справ у зв'язку з перебуванням
головуючого судді (судді-доповідача)
Зубець Л.П. у відпустці призначено
повторний автоматичний розподіл
справи №910/1742/14.

Відповідно до розпорядження секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
02.07.2014 року у зв'язку з перебуванням
головуючого судді Зубець Л.П., суддів
Мартюк А.І., Новікова М.М. у відпустці,
змінено склад судової колегії на:
головуючий суддя Майданевич А.Г., судді
Лобань О.І., Федорчук Р.В.

Ухвалою від 02.07.2014 року Київським
апеляційним господарським судом у
складі колегії суддів: головуючий
суддя Майданевич А.Г., судді Лобань О.І.,
Федорчук Р.В. прийнято до свого
провадження вказану вище апеляційну
скаргу та призначено розгляд справи
№910/1742/14 у судовому засіданні за участю
повноважних представників сторін.

Представник позивача брав участь в
судовому засіданні, в якому заперечив
проти доводів, що викладені в
апеляційній скарзі та просив
апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик» залишити без задоволення,
а рішення господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 року у справі №910/1742/14 -
без змін.

Представник відповідача брав участь в
судовому засіданні та надавав свої
пояснення щодо суті спору, підтримав
доводи, що викладені в апеляційній
скарзі та просив скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
07.04.2014 року у справі №910/1742/14 та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 9 418,37 грн. пені, 82 215,00 грн.
штрафу та 56 164,18 грн. 28% річних.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
беручи до уваги межі перегляду справи в
апеляційній інстанції, розглянувши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального та процесуального права
встановила наступне.

17.07.2012 року між товариством з обмеженою
відповідальністю «Далгакиран
компресор Україна» (продавцем) та
публічним акціонерним товариством
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик» (покупцем) укладено
договір купівлі-продажу №192/2012 (далі -
договір), відповідно до п. 1.1 якого
продавець зобов'язується передати у
власність покупця в обумовлені строки
товар, а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар і сплатити за
нього його вартість згідно з умовами
договору.

Загальна ціна (вартість) товару складає
274 050,00 грн. (п. 2.1 договору)

Згідно з п. 2.2 договору покупець оплачує
авансовий платіж в розмірі 20% від
вартості товару, що складає 54 810,00 грн.,
протягом 5 робочих днів з дня
підписання договору, решту платежу, що
складає 80% вартості товару у розмірі 219
240,00 грн., покупець сплачує у чотири
етапи рівними сумами: 54 810,00 грн. -
протягом 30 календарних днів з дня
передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару;
54 810,00 грн. - протягом 60 календарних днів
з дня передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару;
54 810,00 грн. протягом 90 календарних днів з
дня передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару;
54 810,00 грн. протягом 120 календарних днів
з дня передачі товару, про що свідчить
підписана накладна на передачу товару.

Товар за цим договором повинен бути
поставлений не пізніше 60 робочих днів з
моменту здійснення першого платежу
покупцем. Датою поставки вважається
дата видаткової накладної на передачу
товару (п. 3.2 договору)

Згідно з п. 3.3 договору товар переходить
у власність покупця з моменту його
повної оплати.

На виконання умов договору позивач за
видатковою накладною №2554 від 11.09.2012
року передав, а відповідач отримав
компресор повітряний гвинтовий DVK 150
вартістю 274 050,00 грн. (а.с. 14-15)

Виходячи з умов договору товар повинен
бути повністю оплачений до 08.01.2013 року.

Проте, в порушення умов визначених у
вищевказаному договорі, відповідач в
належний строк не виконав свого
обов'язку з оплати вартості
поставленого товару.

Відповідачем товар оплачено на суму 119
810,00 грн.

Згідно з доводами позивача, у
відповідача існує заборгованість
перед позивачем за поставлений товар
за договором в розмірі 154 240,00 грн.

У лютому 2014 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Далгакиран
компресор Україна» звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до публічного акціонерного
товариства «Науково-виробниче
підприємство «Більшовик» про
повернення компресора повітряного
гвинтового DVK 150, заявив вимоги про
стягнення з відповідача 382 118,37
грн., з яких 9 418,37 грн. пені, 56 164,18 грн. 28%
річних, 82 215,00 грн. штрафу, 75 258,00 грн.
збитків, 216 062,82 грн. курсова різниця
гривні по відношенню до Євро. Складену
суму даних грошових вимог, що разом
складає 439 118,37 грн., позивачем з власної
ініціативи було зменшено на 57 000,00 грн.

При прийнятті оскаржуваного рішення,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю
«Далгакиран компресор Україна» про
повернення компресора повітряного
гвинтового DVK 150 протягом 10 днів з дня
набрання рішенням законної сили.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 9 418,37 грн. пені, 82 215,00 грн.
штрафу, 56 164,18 грн. 28% річних є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню. В іншій
частині позову відмовлено за
необґрунтованістю та недоведеністю.

Судом також зазначено, що позивачем з
власної ініціативи було зменшено на 57
000,00 грн. заявлені позовні вимоги,
кваліфікувавши дане зменшення
амортизацією. При цьому позивачем не
визначено окремо, за рахунок яких з
заявлених позовних вимог має місце
зменшення ціни позову.

При прийнятті оскаржуваного рішення
суд виходив з заявленої ціни позову (382
118,37 грн.) та вимог, що визнані судом
обґрунтованими: 9 418,37 грн. пені, 82 215,00
грн. штрафу, 56 164,18 грн. процентів річних
за користування грошовими коштами.
Згідно з висновком суду першої
інстанції, оскільки дані суми при їх
додаванні не перевищують ціну позову,
вимоги про їх стягнення є
обґрунтованими.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач зазначає, що з моменту
поставки товару він не мав можливості
здійснити оплату товару, оскільки на
рахунки накладено арешт, а тому його
вини немає. Також скаржник вважає, що п.
3.3 вищевказаного договору, яким
передбачено перехід права власності на
товар тільки після його повної оплати,
таким, що не відповідає суті
правовідносин між сторонами та
суперечить іншим умовам договору.
Згідно з твердженнями скаржника,
позивачем пропущено строк позовної
давності до вимог про стягнення пені та
штрафу. Отже, на думку відповідача,
правові підстави для задоволення
позову в частині стягнення 9 418,37 грн.
пені, 82 215,00 грн. штрафу та 56 164,18 грн. 28%
річних - відсутні.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Згідно статті 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також, дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки. На перше
місце серед підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків
законодавець ставить договори, як
складний юридичний факт побудований на
основі волевиявлення сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу зобов'язання
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України встановлено,
що покупець зобов'язаний оплатити
товар за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу, а також вчинити за
свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та п. 1 ст.
193 ГК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до закону та договору.
Згідно з ст. 525 ЦК України та п. 7 ст. 193 ГК
України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

Нормами статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Право сторін пов'язати у договорі
момент набуття права власності на
переданий товар з моментом його повної
оплати ґрунтується на приписах
ст. 334 ЦК України та ст. 697 ЦК України, яка
врегульовує саме зобов'язання
купівлі-продажу.

У випадку застосування даної умови
набуття права власності єдиним
обмеженням, яке передбачено ч. 1 ст. 697
ЦКУ України, є відсутність у покупця до
переходу права власності до нього
права розпорядження майном. Дане
обмеження може не застосовуватись,
якщо інше встановлено договором,
законом або випливає із призначення та
властивостей товару, однак наявність
права розпорядження майном жодним
чином не змінює умови договору та
закону щодо моменту набуття права
власності на переданий товар.

Разом з цим, в спірних правовідносинах
відсутні обставини щодо розпорядження
відповідачем вищевказаним
компресором, оскільки розпорядження
означає юридично забезпечену
можливість встановлювати, змінювати
або припиняти юридичну долю речі.

Натомість, відповідач тільки
користується компресором, тобто
використовує для себе корисні якості
речі, у зв'язку з чим його посилання на
властивості товару як на підставу
виникнення права власності є
необґрунтованим.

На переконання судової колегії,
можливість використання покупцем речі
до її оплати не суперечить суті
правовідносин купівлі-продажу, а також
не суперечить іншим умовам договору.

Згідно з ч. 2 ст. 697 ЦК України, якщо
покупець прострочив оплату товару,
продавець має право вимагати від нього
повернення товару.

З огляду на вищезазначене, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що позовна вимога про
повернення компресора повітряного
гвинтового DVK 150 є обґрунтована та
підлягає задоволенню.

Окрім цього, з посиланням на п. 2.3
договору, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача 216 062,82 грн.
курсової різниці.

За умовами п. 2.3 договору передбачено
право позивача вимагати стягнення
вартості товару з урахуванням курсу
гривні по відношенню до Євро на день
оплати.

З аналізу зазначеної вище умови
договору вбачається, що застосування
цих положень договору можливо у
випадку, якщо обраний позивачем спосіб
захисту своїх прав був би пов'язаний з
примусовим виконанням відповідача
обов'язку за договором - стягнення
вартості товару. Натомість, позовна
вимога про повернення товару пов'язана
з відмовою від договору і спрямована на
припинення між сторонами
правовідношення купівлі-продажу.

Зважаючи на вищевикладене, положення п.
2.3 договору при обраному позивачем
способі захисту своїх прав не можуть
бути застосовані в силу відсутності
вимоги про стягнення вартості товару,
складовою частиною якої є зміна
курсової різниці валют.

Таким чином, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 216 062,82 грн.
курсової різниці є безпідставною та
такою, що задоволенню не підлягає.

На переконання судової колегії, суд
першої інстанції правомірно визнав
доведеним факт невиконання
відповідачем свого договірного
обов'язку, а тому дії відповідача є
порушенням договірних зобов'язань (ст.
610 ЦК України), і він вважається таким,
що прострочив (ст. 612 ЦК України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач просить стягнути з відповідача
9 418,37 грн. пені, 56 164,18 грн. 28% річних за
період прострочення виконання
договірного зобов'язання, 82 215,00 грн.
штрафу, 75 258,00 грн. збитків.

Статтею 612 ЦК України визначено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою
(штрафом, пенею). Згідно з
ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 6.2 договору визначено, що у разі
прострочення оплати товару покупець
зобов'язаний сплатити продавцю пеню у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за кожний день прострочення.

За умовами 6.3 договору, у разі
прострочення оплати товару більш ніж 10
днів покупець зобов'язаний сплатити
продавцю штраф у розмірі 10 відсотків
від несплаченої частини вартості
товару. У разі прострочення оплати
товару більш ніж 20 днів, покупець
зобов'язаний сплатити продавцю штраф у
розмірі 20 відсотків від несплаченої
частини вартості товару. У разі
прострочення оплати товару більш ніж 30
днів, покупець зобов'язаний сплатити
продавцю штраф у розмірі 50 відсотків
від несплаченої частини вартості
товару.

Відповідно до п. 6.5 договору у випадку
прострочення оплати товару покупець
зобов'язаний сплатити продавцю
відсотки за неправомірне користування
грошовими коштами в розмірі 28
відсотків річних з неоплаченої частини
вартості товару.

Тобто, сторонами спору при укладенні
договору передбачено правові наслідки
порушення відповідачем строків оплати
товару позивачу.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами 2, 3 статті 549 ЦК України
встановлено, що штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 231
Господарського кодексу України,
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231
Господарського кодексу України.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не
суперечить статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
ЦК України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230 ГК
України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
09.04.2012 року №20/246-08.

При укладені договору (п. 6.3, п. 6.3
договору) сторони дійшли згоди щодо
стягнення одночасно штрафу та пені у
разі невиконання відповідачем умов
договору щодо строку оплати товару.
Тому одночасне застосування штрафу та
пені не суперечить вимогам чинного
законодавства України та умовам
укладеного між сторонами договору.

Частиною 5 ст. 694 ЦК України передбачено,
що якщо покупець прострочив оплату
товару, на прострочену суму
нараховуються проценти відповідно до
статті 536 цього Кодексу від дня, коли
товар мав бути оплачений, до дня його
фактичної оплати.

Положеннями статей 627, 628, 629 ЦК України
визначено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Київський апеляційний господарський
суд, провівши перерахунок пені, штрафу
та розміру процентів, нарахованих
позивачем за прострочення оплати
товару, погоджується з висновком
господарського суду міста Києва про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 9 418,37 грн. пені,
82 215,00 грн. штрафу за час прострочення та
56 164,18 грн. 28% річних.

Щодо застосування строків позовної
давності до вимог про стягнення пені та
штрафу, які на переконання апелянта
сплили, колегія апеляційного
господарського суду зазначає, що даним
правом ПАТ «Науково-виробниче
підприємство «Більшовик» у суді першої
інстанції не скористалось у
відповідності до вимог ст. 267 ЦК
України.

Разом з цим, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції що позовні вимоги про
стягнення 75 258,00 грн. збитків є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, враховуючи
наступне.

В обґрунтування вимог про стягнення
понесених збитків, позивач посилається
на п. 6.4 договору, яким передбачено, що у
разі прострочення оплати товару
покупець відшкодовує продавцю збитки
завдані неналежним виконанням
зобов'язань, розмір яких визначається в
процентному співвідношенні від суми
невиконаного зобов'язання з оплати
товару в залежності від тривалості
такого порушення: 10 відсотків
неоплаченої вартості товару за перший
місяць (повний або неповний), з
подальшим збільшенням цієї суми на 10
відсотків за кожний наступний повний
або неповний місяць прострочки.

Частино 2 ст. 22 ЦК України визначено, що
збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Підставою для відшкодування збитків
відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України є
порушення зобов'язання.

Згідно з приписами ст. 224 ГК України,
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушені. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управленою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управне на
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарських
відносин.

Відшкодування збитків може бути
покладено на відповідача лише при
наявності передбачених законом умов,
сукупність яких створює склад
правопорушення, яке є підставою для
цивільної відповідальності відповідно
до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення
будь-яких майнових благ сторони за
договором, що обмежує його інтереси, як
учасника певних господарських
відносин і проявляється у витратах,
зроблених кредитором, втраті або
пошкодженні майна, а також не одержаних
кредитором доходів, які б він одержав,
якби зобов'язання було виконано
боржником.

Обов'язковою умовою покладення
відповідальності має бути
безпосередній причинний зв'язок між
неправомірними діями і збитками.
Збитки є наслідком, а невиконання
зобов'язань - причиною.

Оскільки розмір збитків є способом
виміру фактичного зменшення майнових
благ сторони, чинним законодавством
України обов'язок доведення факту
понесення збитків і наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
правопорушенням і збитками покладено
на позивача. А тому, незалежно від того,
яким чином сторони вирішили
обраховувати розмір збитків (фіксована
сума, процентне відношення до суми
невиконаного зобов'язання, тощо) дані
обставини матимуть значення виключно
за умови доведення наявності самих з
збитків.

Позивачем не надано докази та належним
чином не доведено факт понесення
витрат, втрат або пошкодження майна, не
одержання доходів, які одержав би у
разі належного виконання зобов'язання
відповідачем у сумі 75 258,00 грн., а отже
позовні вимоги про стягнення збитків у
вказаній вище сумі є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
порядку встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з нормами статті 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідачем - публічним акціонерним
товариством «Науково-виробниче
підприємство «Більшовик» не надано
докази та належним чином не доведено
правомірність вимог апеляційної
скарги про скасування рішення
місцевого господарського суду від
07.04.2014 року.

Щодо інших доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не бере їх до уваги,
оскільки прийшла висновку про їх
необґрунтованість. Інших належних
доказів на підтвердження своїх доводів
та заперечень викладених в поданій
апеляційній скарзі, скаржником не було
надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
07.04.2014 року прийнято після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, та
відповідністю висновків, викладених в
рішенні суду обставинам справи, а також
у зв'язку із правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, і є таким що відповідає нормам
закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача
законних та обґрунтованих висновків
суду першої інстанції не спростовують,
рішення господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 року слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Науково-виробниче підприємство
«Більшовик» на рішення господарського
суду міста Києва від 07.04.2014 року у
справі №910/1742/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 07.04.2014 року у справі
№910/1742/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1742/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
О.І. Лобань

Р.В. Федорчук