КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р. Справа№ 910/20849/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання:
Підченко О.Ю.

за участю представників:

від позивача: Дубров Д.Г. за довіреністю
від 18.07.2014;

від відповідача 1: Воробйова Є.С. за
довіреністю від 01.04.2014

від відповідача 2: Краснопивцев О.К. за
довіреністю від 26.02.2014

від третьої особи: не з'явився;

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста
Києва від 19.12.2013

у справі №910/20849/13 (суддя Привалова А.І.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Банк Кіпру"
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Неос Банк»)

до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Акрополіс реаліті
груп"

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еліт Менеджмент
груп"

За участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів - ОСОБА_5

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
"Банк Кіпру" (правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство «Неос
Банк») до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Акрополіс реаліті
груп" та Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еліт Менеджмент
груп" про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 19.12.2013 у справі №910/20849/13 позов
Публічного акціонерного товариства
"Банк Кіпру" задоволено повністю.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилих пріміщень від
09.03.2011 зареєстрований за реєстровим
№718, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Акрополіс
реаліті груп" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Еліт
Менеджмент груп" щодо групи нежилих
приміщень.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еліт Менеджмент
груп" на користь Публічного
акціонерного товариства "Банк Кіпру"
судовий збір у сумі 537,50грн. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Акрополіс реаліті
груп" на користь Публічного
акціонерного товариства "Банк Кіпру"
судовий збір у сумі 537,50грн.

Не погодившись з вказаним рішенням,
ОСОБА_5 звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 19.12.2013 та прийняти нове,
яким у позові відмовити повністю.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями, дану апеляційну
скаргу передано на розгляд колегії
суддів Київського апеляційного
господарського суду у складі
головуючого судді Смірнової Л.Г.,
суддів Гончарова С.А. та Чорної Л.В.

Розпорядженням Голови Київського
апеляційного господарського суду від
26.05.2014 для розгляду апеляційної скарги
у справі №910/20849/13 сформовано колегію
суддів у складі головуючого судді
Смірнової Л.Г., суддів ГончароваС.А. та
Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.05.2014 колегією
суддів у складі головуючого судді
Смірнової Л.Г., суддів Гончарова С.А. та
Чорної Л.В. прийнято вказану апеляційну
скаргу до провадження, розгляд справи
призначено на 11.06.2014.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.06.2014 розгляд
справи відкладено.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 16.07.2014 у зв'язку
з перебуванням судді Чорної Л.В. у
відпустці, для розгляду справи
призначено колегію суддів у складі
головуючого судді Смірнової Л.Г.,
суддів Гончарова С.А. та Кропивної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.07.2014 розгляд
справи відкладено.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 у зв'язку
з перебуванням судді СмірновоїЛ.Г. у
відпустці, для розгляду справи
призначено колегію суддів у складі
головуючого судді Кропивної Л.В.,
суддів Гончарова С.А. та ЧорноїЛ.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 колегією
суддів у складі головуючого судді:
Кропивної Л.В., суддів Гончарова С.А. та
Чорної Л.В. прийнято вказану апеляційну
скаргу до провадження, розгляд справи
призначено на 24.09.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014 у зв'язку
з виходом судді Смірнової Л.Г. з
відпустці, для розгляду справи
призначено колегію суддів у складі
головуючого судді Смірнової Л.Г.,
суддів Кропивної Л.В. та Чорної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014 колегією
суддів у складі головуючого судді
Смірнової Л.Г., суддів КропивноїЛ.В. та
Чорної Л.В. прийнято вказану апеляційну
скаргу до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.09.2014 розгляд
справи відкладено на 22.10.2014.

Через відділ документального
забезпечення суду від представника
відповідача 2 15.07.2014 надійшло
клопотання про призначення судової
експертизи.

Відповідно до статті 41
Господарського процесуального кодексу
України, експертиза призначається для
з'ясування питань, що потребують
спеціальних знань.

Отже, судова експертиза повинна
призначатися лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмету доказування,
тобто у разі, коли висновок експерта
не можуть замінити інші засоби
доказування.

Враховуючи викладене, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
відхиляє клопотання відповідача 2 про
призначення у справі судової
експертизи, оскільки для встановлення
фактичних даних по даній справі, що
входять до предмету доказування
непотрібні спеціальні знання.

В судове засідання з'явились
представники позивача та відповідачів.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.10.2014 замінено
Публічне акціонерне товариство «Банк
Кіпру» на правонаступника - Публічне
акціонерне товариство «Неос Банк».

Представники третьої особи в судове
засідання не з'явились, про час та місце
розгляду повідомлялися належним чином,
про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки, всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте третя особа
не скористалася своїми правами,
передбаченими статтями 22,27ГПК України,
та виходячи з того, що явка учасників
апеляційного провадження судом
апеляційної інстанції обов'язковою не
визнавалася, а участь в засіданні суду
є правом, а не обов'язком сторони,
Київський апеляційний господарський
суд дійшов висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги за
відсутності представників третьої
особи.

Представник позивача в судовому
засіданні просив залишити без змін
рішення Господарського суду міста
Києва у даній справі, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Представник відповідача 1 в судовому
засіданні просив скасувати рішення
Господарського суду міста Києва у
даній справі та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судовому
засіданні просив скасувати рішення
Господарського суду міста Києва у
даній справі та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

22.01.2008 між АБ "АВТОЗАЗБАНК" і ОСОБА_5 було
укладено Кредитний договір № 002-4/2008, за
яким Банк відкриває ОСОБА_5 кредитну
лінію на поточні потреби в сумі 16000000,00
(шістнадцять мільйонів)грн. строком з
22.01.2008 до 19.01.2018 зі сплатою 19% річних.

Крім того, 22.01.2008 між Банком та ОСОБА_5
було укладено Іпотечний договір для
забезпечення зобов'язань по вказаному
вище кредитному договору та надано за
цим договором в іпотеку нерухоме майно,
що належало іпотекодавцю - ОСОБА_5, а
саме: групу приміщень НОМЕР_1, групу
приміщень НОМЕР_2, групу приміщень
НОМЕР_3 в літ. А АДРЕСА_1 загальною
площею 730,40кв.м.

В подальшому, Акціонерний банк
"АВТОЗАЗБАНК" був реорганізований у
Відкрите акціонерне товариство "Банк
Кіпру", правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство «Банк
Кіпру», що підтверджується протоколами
від 19.11.2008 №39, від 28.04.2010 №41 і витягом зі
Статуту ПАТ "Банк Кіпру", погодженим
Національним Банком України 11.05.2012.

Як вбачається з матеріалів справи, без
згоди Банку ОСОБА_5 розпочав
реконструкцію іпотечного майна, і
після закінчення будівельних робіт
звернувся до Святошинського районного
суду м.Києва з позовом про визнання за
ним права власності на новостворене
нерухоме майно.

23.02.2009 рішенням Святошинського
районного суду м.Києва у справі №2-873/09
позов ОСОБА_5 задоволено частково,
визнано за ОСОБА_5 право власності на
групу приміщень НОМЕР_4 заг. пл. 366,0кв.м.
та групу приміщень НОМЕР_5 загальною
площею 368,0кв.м. АДРЕСА_2, що були
виділені з іпотечного майна, та визнано
за ОСОБА_5 право власності на групу
приміщень НОМЕР_6 загальною площею
234,0кв.м., групу приміщень НОМЕР_7
загальною площею 269,0кв.м. та групу
приміщень НОМЕР_8 загальною площею 249,0
кв.м. АДРЕСА_1.

На підставі рішення Святошинського
районного суду м.Києва від 23.02.2009 ОСОБА_5
зареєстрував за собою право власності
на групи нежилих приміщень НОМЕР_6,
НОМЕР_7, НОМЕР_8, що фактично були
виділені з груп нежилих приміщень
НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 за адресою:
АДРЕСА_1, які перебували в іпотеці ПАТ
«Банк Кіпру».

В подальшому, групи нежилих приміщень
НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 були відчужені
на підставі оскаржуваного договору
купівлі-продажу.

Відчуженням (купівлею-продажем)
іпотечного майна було порушено права
позивача як іпотекодержателя, оскільки
зазначене майно (гр. №№ НОМЕР_6, НОМЕР_7,
НОМЕР_8) є фактично іпотечним майном (гр.
№№НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_1), і відповідні
правочини щодо відчуження іпотечного
майна є недійсними в силу прямої
вказівки закону.

Водночас, позивач, не погоджуючись з
прийнятим рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 23.02.2009,
оскаржив його в апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 03.11.2011 апеляційну скаргу ПАТ "Банк
Кіпру" було задоволено частково,
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 23.02.2009 скасовано в частині
задоволення позову про визнання за
ОСОБА_5 права власності на групи
нежилих приміщень, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_2 (літ. "А"), а саме:
НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, як на
окремі об'єкти нерухомого майна, а
також про визнання за ОСОБА_5 права
власності на групи нежилих приміщень,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (літ.
"А"), а саме: №№НОМЕР_1, НОМЕР_8, НОМЕР_2,
НОМЕР_6, НОМЕР_3, НОМЕР_7, як на окремі
об'єкти нерухомого майна. При чому,
групи приміщень №№НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 вже мали нові
техніко-економічні показники зі
зменшеними площами, за рахунок яких
були виділені групи нежилих приміщень
НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8.

Проте, після ухвалення рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 23.02.2009 ОСОБА_5 відчужив нерухоме
майно, на яке набув права власності за
рішенням суду та яке мало нову
нумерацію групи приміщень і було
зареєстроване в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно як новостворений
об'єкт без обтяжень.

Так, 09.03.2011 ОСОБА_5 і ТОВ "Акрополіс
Реаліті Груп" уклали Договір
купівлі-продажу нежилих приміщень,
зареєстрований за №718 щодо відчуження
групи нежилих приміщень НОМЕР_6 в літ. А
АДРЕСА_1 загальною площею 234,0 кв.м.

Імперативною нормою частини третьої
статті 9 згаданого Закону України «Про
іпотеку» встановлено, що іпотекодавець
має право виключно на підставі згоди
іпотекодержателя: зводити, знищувати
або проводити капітальний ремонт
будівлі (споруди), розташованої на
земельній ділянці, що є предметом
іпотеки, чи здійснювати істотні
поліпшення цієї земельної ділянки;
передавати предмет іпотеки у наступну
іпотеку; відчужувати предмет іпотеки.

Зміст договору купівлі-продажу,
укладений між ОСОБА_5 та ТОВ "Акрополіс
Реаліті Груп", суперечить частині 3
статті 9 вказаного Закону, оскільки
предметом купівлі-продажу були групи
приміщень НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, які
фактично є іпотечним майном, що були
виділені з реконструйованих груп
приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 і були
відчужені без дозволу
іпотекодержателя (позивача).

Відповідно до пункту 10 Додатку 2 до
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав, що було чинним на
дату виникнення спірних правовідносин,
рішення суду про визнання права
власності на об'єкти нерухомого майна
входить до переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких проводиться державна
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

Групи нежилих приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 отримали нові
техніко-економічні показники, і за
рахунок їх площ були виділені групи
нежилих приміщень НОМЕР_6, НОМЕР_7,
НОМЕР_8 на підставі рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 23.02.2009 про визнання за ОСОБА_5 права
власності на ці групи приміщень, яке
було скасовано рішенням Апеляційного
суду міста Києва від 03.11.2011.

В наслідок скасування цього рішення
суду була припинена правова підстава
виділення груп нежилих приміщень
НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 з груп нежилих
приміщень №№НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, та
відповідно припинена правова підстави
визнання за ОСОБА_5 права власності на
групи нежилих приміщень НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3 (з новими техніко-економічними
показниками) та групи нежилих
приміщень НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8.

Тобто, за спірним договором
купівлі-продажу нерухомого майна, без
згоди позивача (іпотекодавця),
продавець ОСОБА_5 продав покупцю ТОВ
"Акрополіс Реаліті Груп" об'єкти
нерухомого майна (групу приміщень
НОМЕР_6), право власності на які в нього
виникли за рішенням суду, яке в
подальшому було скасоване.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України
"Про іпотеку", правочин щодо відчуження
іпотекодавцем переданого в іпотеку
майна або його передачі в наступну
іпотеку, спільну діяльність, лізинг,
оренду чи користування без згоди
іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного
кодексу України, недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Отже, договір укладений між ОСОБА_5 та
ТОВ "Акрополіс Реаліті Груп" є
нікчемним в силу закону та визнання
його недійсним не вимагається.

У свою чергу, без згоди позивача, ТОВ
"Акрополіс Реаліті Груп" продав ТОВ
"Еліт менеджмент груп" групу нежилих
приміщень НОМЕР_6.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, зокрема: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа яка вчиняє правочин повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 1, 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), Земельним
кодексом України, Сімейним кодексом
України, Законом України від 12 травня
1991 року № 1023-XII «Про захист прав
споживачів» (в редакції Закону від 1
грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України
від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду
землі» (в редакції Закону від 2 жовтня
2003 року № 1211-IV) та іншими актами
законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Як встановлено судом вище, спірний
договір купівлі-продажу нерухомого
майна укладено відповідачами всупереч
положенням Закону України « Про
іпотеку».

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
із сторін повинна довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Відповідачами не надано суду належних
і допустимих доказів на спростування
фактів та обставин, викладених в
позовній заяві.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Тобто, підставами для
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України, одним із способів захисту
цивільних прав та інтересів може бути
визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного вище, а також
враховуючи доведеність позивачем
порушення його прав відповідачами,
місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, підтверджуються
належними і допустимими доказами, а
відтак підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, Київський
апеляційний господарський суд не
вбачає підстав для скасування рішення
Господарського суду міста Києва у
даній справі, в зв'язку з чим апеляційна
скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105,
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Господарського суду міста
Києва від 19.12.2013 у справі №910/20849/13
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 19.12.2013 у справі №910/20849/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20849/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя
Л.Г. Смірнова

Судді
Л.В. Кропивна

Л.В. Чорна