ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року Справа № 910/7964/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого Остапенка
М.І.,суддів:Стратієнко Л.В., Кондратової
І.Д.розглянувши касаційну скаргу Фонду
державного майна Українина постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2014 року у
справі за позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Судноплавна компанія "Укрферрі"
доФонду державного майна
Українипророзірвання договору

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2014 року, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Судноплавна компанія "Укрферрі"
звернулось до господарського суду з
позовом до Фонду державного майна
України про розірвання договору оренди
державного майна № Д-1905 від 05.12.1997 року,
обґрунтовуючи своє право наявністю
умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК
України.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 12.06.2014 року позов задоволено в
повному обсязі.

За наслідками перегляду справи в
апеляційному порядку, постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2014 року
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

Постановлені у справі судові рішення
оскаржено в касаційному порядку й
ухвалою Вищого господарського суду
України від 24.09.2014 року порушено
касаційне провадження у справі за
скаргою відповідача, у якій він
посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права
і просить судові рішення скасувати,
прийнявши нове рішення про відмову в
позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
наведені у касаційній скарзі доводи,
зокрема і після оголошення перерви в
судовому засіданні до 15.10.2014 року, не
вбачаючи підстав для розгляду справи
колегією суддів у складі п'яти осіб та
проведення судового засідання в режимі
відеоконференції за клопотаннями
позивача, у задоволенні яких ухвалами
Вищого господарського суду України від
15.10.2014 року відмовлено, судова колегія
вважає, що скарга підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Постановляючи про задоволення позову
суд першої інстанції та апеляційний
господарський суд виходили з того, що
укладаючи спірний договір оренди
позивач, виходив зі свого майнового
стану та оцінки того, чи має він
можливість сплачувати орендну плату,
встановлену умовами договору, без
завдання шкоди своїй
фінансово-господарській діяльності,
проте значне підвищення розміру
орендної плати позбавило останнього
того, на що він розраховував при
укладенні цього договору, з
урахуванням розміру витрат на сплату
орендної плати у співвідношенні до
отримуваного доходу від здійснення
господарської діяльності,
правовідносини сторін зазнали
істотних змін, а умови договору оренди
не можуть виконуватись орендарем, що
відповідно до ст. 652 ЦК України є
підставою для розірвання договору.

Проте погодитись з наведеними судами
обох інстанцій мотивами задоволення
позову не можна.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відносини сторін
врегульовані договором № Д-1905 від
05.12.1997 року та додатками до нього, за
умовами якого Фонд державного майна
України (орендодавець) передав ТОВ
"Судноплавна компанія "Укрферрі"
(орендар) у строкове платне
користування цілісний майновий
комплекс Державної судноплавної
компанії "Укрферрі".

Пунктом 3.1 зазначеного договору
встановлено, що орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати,
затвердженої Кабінетом міністрів
України.

Додатковою угодою № 53 від 21.01.2008 року
до цього договору визначено, що орендна
ставка за використання цілісного
майнового комплексу встановлюється па
рівні 6 % від залишкової вартості та
починаючи з 1 лютого 2008 року склала 195
874,07 грн. у місяць.

Листом від 24.10.2011 № 10-16-14430, відповідач
звернувся до позивача з пропозицією
внести зміни до спірного договору щодо
розміру орендної плати, оскільки з
прийняттям Кабінетом Міністрів
України 14.09.2011. постанови № 961 "Про
внесення змін до постанов Кабінету
Міністрів України від 10.08.95. № 629 і від
04.10.95. № 786" було змінено орендні ставки
за використання цілісних майнових
комплексів державних підприємств, їх
структурних підрозділів, а також
нерухомого майна по окремих напрямках
використання.

У зв`язку з відмовою позивача внести
зміни до договору, у березні 2012 року
відповідач звернувся до
господарського суду з позовом про
внесення змін до договору оренди від
05.12.1997 року № Д-1905, який постановою
Вищого господарського суду України від
10.04.2013 року у справі № 5017/781/2012
задоволено та викладено п. 3.1 розділу 3
договору від 05.12.1993 року № Д-1905 у
редакції, яка передбачає визначення
орендної плати за Методикою розрахунку
орендної плати за державне майно та
пропорції її розподілу, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 04.10.1995 року № 786 з наступними
змінами у розмірі 1 041 444,87 грн. без ПДВ за
базовий місяць розрахунку. Зазначений
розмір орендної плати застосовується з
20 березня 2011 року.

Листом № 11598 від 06.11.2013 року позивач
звернувся до відповідача з пропозицією
достроково розірвати договір оренди
державного майна № Д-1905 від 05.12.1997 року,
додавши примірник такої угоди.

Отже предметом спору є дострокове
розірвання договору оренди на підставі
ст. 652 ЦК України, про що зазначається і
у позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України, на
підставі якої пред'явлено даний позов,
передбачено, що у разі істотної зміни
обставин, якими сторони керувалися при
укладенні договору, договір може бути
змінений або розірваний за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
зобов'язання.

Частиною 2 ст. 652 ЦК України встановлено,
якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті,
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Зазначений вище, закон пов'язує
можливість розірвання договору
безпосередньо не з наявністю істотної
зміни обставин, а з наявністю чотирьох
умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України,
при істотній зміні обставин.

Укладаючи договір оренди майнового
комплексу від 05.12.1997 року № Д-1905 позивач
погодився з його умовами, які
передбачали, що орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України (п. 3.1 договору) та те,
що розмір орендної плати може бути
переглянуто у разі зміни методики її
розрахунку (п. 3.2 договору) і не міг не
усвідомлювати на майбутнє, що зміна цих
обставин щодо орендної плати не може не
настати, зумовлена вона умовами які
були попередньо ним погоджені.

Наведене виключає наявність одночасно
чотирьох умов для розірвання договору,
визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, а тому
за відсутності доказів у розумінні ст.
33 ГПК України, які б підтверджували
наявність визначених законом умов для
розірвання договору, посилання судів
лише на втрату позивачем майнового
інтересу, чи того, на що він раніше
розраховував при укладанні договору не
давало підстав для розірвання договору
із застосуванням ст. 652 ЦК України,
судові рішення про задоволення позову
є безпідставними та незаконними.

Скасовуючи судові рішення Вищий
господарський суд вважає можливим,
враховуючи те, що матеріали справи не
потребують додаткового дослідження,
суди попередніх інстанцій допустили
лише неправильну правову оцінку
обставинам справи, не передавати
справу на новий судовий розгляд, а за
наведених вище мотивів постановити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Керуючись ст. ст. 85, 1119-11111,
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду м. Києва
від 12.06.2014 року та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
12.08.2014 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в позові
відмовити.

Головуючий
М.І. Остапенко

Судді
Л.В. Стратієнко

І.Д. Кондратова