м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТЛ»
2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Т.Л. Авто»
про стягнення 628 898, 11 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники сторін:
від позивача: Букова Ю.В. за
довіреністю б/н від 30.12.2013 р.;
від відповідача-1: не з'явився;
від відповідача-2: Грицик Д.С. за
довіреністю б/н від 17.09.2014 р.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УніКредит Лізинг»
(далі - позивач) звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТЛ» (далі -
відповідач-1) та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Т.Л. Авто» (далі -
відповідач-2) про стягнення солідарно з
відповідачів 511 011, 05 грн., в тому числі
439 344, 41 грн. основного боргу, 28 654, 00 грн.
пені, 5 385, 18 грн. 3 % річних та 37 627, 46 грн.
інфляційних втрат. Крім того, позивач
просить суд покласти на відповідача
судові витрати щодо сплати судового
збору в розмірі 1 827, 00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що відповідно до
укладеного між позивачем та
відповідачем-1 Договору фінансового
лізингу № 2339L11/00 від 03.03.2011 р.,
позивач придбав у обраного
відповідачем-1 продавця предмет
лізингу та передав його у користування
відповідачу-1 відповідно до Акту
приймання-передачі від 04.03.2011 р. При
цьому, відповідач-1 зобов'язався
сплачувати лізингові платежі згідно з
графіком лізингових платежів і такі
зобов'язання були забезпечені порукою
на підставі укладеного між позивачем
та відповідачами Договору поруки №
2339L11/00/SUR від 03.03.2011 р., за умовами якого
відповідач-2 як солідарний боржник
зобов'язався безвідклично та безумовно
сплатити лізингодавцю за його першою
вимогою всі необхідні платежі за
Договором фінансового лізингу
загальною сумою 647 078, 04 дол. США.
Оскільки відповідач-1 порушив графік
сплати лізингових платежів, позивач
звернувся до відпоідіача-2 з вимогою
щодо сплати боргу. Оскільки вказана
вимога була залишена без задоволення,
позивач вирішив звернутись до суду за
захистом своїх прав та законних
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.08.2014 р. порушено провадження
призначено на 10.09.2014 р.
02.09.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли додаткові документи
у справі та заява про збільшення
розміру позовних вимог, відповідно до
якої він просить стягнути солідарно з
відповідачів 628 898, 11 грн., в тому числі 531
204, 40 грн. основного боргу, 45 683, 41 грн.
пені, 7 545, 52 грн. 3 % річних та
44 464, 78 грн. інфляційних втрат.
08.09.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-1 надійшло клопотання про
оголошення перерви у справі.
10.09.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-1 надійшло повторно
клопотання про оголошення перерви у
справі.
У судовому засіданні 10.09.2014 р.
представник позивача заявив
клопотання про продовження строку
вирішення спору на 15 днів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 р. на підставі
клопотання представника позивача було
продовжено строк вирішення спору на 15
днів та відкладено розгляд справи на
У судовому засіданні 01.10.2014 р. від
представника відповідача-1 надійшли
додаткові документи у справі.
У судовому засіданні 01.10.2014 р. суд
прийняв до розгляду заяву позивача про
збільшення розміру позовних вимог, у
зв'язку з чим вони розглядаються в її
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 14.10.2014 р.
09.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
позивача надійшли письмові пояснення у
справі, відповідно до яких він вказує
на те, що лізингодавець не лише
інформував лізингоодержувача, але й
направляв на його адресу повідомлення
про лізингові платежі факсимільним
14.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-1 надійшло клопотання про
оголошення перерви в судовому
засіданні 14.10.2014 р., мотивоване
неможливістю забезпечення присутності
Представник відповідача-1 в судове
засідання 14.10.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача-1 не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
При цьому, судом залишено без
задоволення подане через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва клопотання відповідача про
оголошення перерви в судовому
засіданні в силу його
Так, слід зазначити про те, що як на тому
наголошено в п. 3.9.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.
Вказані обставини в сукупності з
тривалим ненаданням письмових
пояснень у справі та заперечень проти
заявлених позовних вимог, а також
витребуваних судом документів, можуть
свідчити про зловживання відповідачем
процесуальними правами.
В Інформаційному листі № 01-08/140 від
15.03.2010 р. «Про деякі питання запобігання
зловживанню процесуальними правами у
господарському судочинстві» Вищий
господарський суд України роз'яснив, що
матеріали справ, звернення
господарських судів і учасників
судового процесу та інша інформація,
яка надходить до Вищого
господарського суду України, свідчать,
що в діяльності деяких сторін, третіх
осіб у справах набула поширення
практика зловживання своїми
процесуальними правами. Зокрема, мають
місце нез'явлення представників
учасників судового процесу в судові
засідання без поважних причин та без
повідомлення причин.
Подібна практика, спрямована на
свідоме невиправдане затягування
судового процесу, порушує права інших
учасників судового процесу та
суперечить вимогам статті 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.
Водночас, згідно з частиною третьою
статті 22 ГПК сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.
Оскільки суд відкладав розгляд справи,
надаючи можливість учасникам судового
процесу реалізувати свої процесуальні
права на представництво інтересів у
суді та подання доказів в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 14.10.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та
відповідача-2, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
03.03.2011 р. між позивачем, як
лізингодавець, та відповідачем-1, як
лізингоодержувачем, було укладено
Договір фінансового лізингу № 2339L11/00,
відповідно до п. 1.1. якого лізингодавець
приймає на себе зобов'язання придбати у
власність від продавця обраний
лізингоодержувачем, предмет лізингу
відповідно до встановлених
лізингоодержувачем умов придбання та
технічних характеристик (специфікацій)
та передати його у користування
лізингоодержувачу на строк та на
умовах, визначених цим Договором;
лізингоодержувач зобов'язується
прийняти предмет лізингу у
користування та сплачувати
лізингодавцю лізингові платежі, інші
комісії, які зазначені у додатку
«Тарифи» до цього Договору, який є його
невід'ємною частиною та виконувати
інші обов'язки, передбачені цим
Договором та чинним законодавством.
Відповідно до Додатку № 1 до Договору
фінансового лізингу предметом лізингу
є група нежитлових приміщень № 108
загальною площею 283, 20 кв.м., що
знаходиться за адресою: місто Київ,
проспект Тичини Павла, будинок 8, літера
«А» за планом земельної ділянки,
зареєстрована в Електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно за
реєстраційним номером майна: 32483431.
Цим же Додатком визначено Графік
лізингових платежів.
Відповідно до п. 1.2.1. Договору
фінансового лізингу строк лізингу
починається з дати передачі предмета
лізингу у користування
лізингоодержувачу, що підтверджується
підписанням відповідного акту
приймання-передачі предмета лізингу.
Строк лізингу закінчується, зокрема, в
день, наступний за останньою датою, що
вказана в Графіку лізингових платежів
(п. 1.2.2. Договору фінансового лізингу).
Відповідно до п. 1.3. Договору
фінансового лізингу після закінчення
строку лізингу, при наявності умов,
визначених в розділі 8 цього Договору
предмет лізингу переходить у власність
лізингоодержувача в порядку,
передбаченому цим Договором.
Згідно з п. 5.1. Договору фінансового
лізингу лізингоодержувач зобов'язаний
сплачувати лізингові платежі. Розмір
лізингових платежів, їх складові
частини та дати платежів визначаються
у графіку лізингових платежів, що
міститься у додатку до цього Договору.
Розмір лізингових платежів та їх
складових частин виражається у
іноземній валюті та підлягає сплаті у
національній валюті України - гривні за
курсом, що визначений цим Договором (п.
5.2. Договору фінансового лізингу).
Відповідно до п. 5.3. Договору
фінансового лізингу лізингові платежі
за цим Договором складаються з:
- авансового (першого лізингового)
платежу, який сплачується до передачі
предмета лізингу у користування
лізиноодержувачу та є частиною
відшкодування предмету лізингу.
Авансовий платіж сплачується за курсом
та в строк (-и), які вказані у
відповідному додатку до цього
Договору. Авансовий платіж включає в
себе податок на додану вартість.
- періодичних лізингових платежів, які
сплачуються після передачі предмета
лізингу у користування
лізингоодержувачу за курсом продажу та
включають в себе: а) відшкодування
вартості предмета лізингу, що
розраховується за курсом, встановленим
у відповідному додатку до цього
Договору; б) комісію лізингодавця, яка є
такою, що змінюється, та розраховується
як різниця між розміром періодичного
лізингового платежу, який зазначений у
стовбці «Лізинговий платіж» та
перерахований в гривню, та розміром
відшкодування вартості предмету
лізингу, розрахованого згідно п. 5.3.2. (а)
цього Договору та перерахованого в
гривню. Мінімальний розмір комісії
лізингодавця не меншим ніж одна гривня.
Відповідно до п. 12.3. Договору
фінансового лізингу у випадку несплати
лізингоодержувачем в належний термін
будь-якої суми, яка має бути сплачена за
цим Договором, лізингоодержувач
сплачує лізингодавцю пеню у розмірі
подвійної облікової ставки,
встановленої Національним банком
України, яка діяла протягом періоду
прострочення, за кожен день
Згідно з п. 15.1. Договору фінансового
лізингу він є укладеним та набуває
чинності з моменту підписання його
уповноваженими представниками сторін,
скріплення печатками, нотаріального
посвідчення та діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань.
04.03.2011 р. сторони Договору фінансового
лізингу підписали Акт
приймання-передачі, за змістом якого
позивач передав відповідачу-1 предмет
Також, 03.03.2011 р. в забезпечення
зобов'язань відповідача-1 за вказаним
Договором, між позивачем, як
лізингодавцем, відповідачем-1, як
лізингоодержувачем, та відповідачем-2,
як поручителем, було укладено Договір
поруки № 2339L11/00/EUR, відповідно до п. 1.1.
якого поручитель, як солідарний
боржник зобов'язується безвідклично та
безумовно сплатити лізингодавцю за
його першою вимогою всі необхідні
платежі за Договором фінансового
лізингу загальною сумою 647 078, 04 дол.
США, що на день укладення цього
Договору становить гривневий
еквівалент 5 135 858, 40 грн.
Відповідно до п. 1.2. Договору поруки
поручитель зобов'язується сплатити
платежі, зазначені в п. 1.1. Договору,
якщо йому надіслана лізингодавцем
письмова вимога (з підтвердженням суми
невиконаного зобов'язання - протягом 5
робочих днів з дати такої вимоги без
будь-яких заперечень, перевірок або
виправдань щодо вимоги, без будь-яких
взаємозаліків, вирахувань або
утримань. Такі платежі повинні бути
сплачені поручителем на рахунки
лізингодавця, вказані у вимозі.
Згідно з п. 3.8. Договору поруки його
сторони визначили, що він вступає у
силу з дати його підписання
уповноваженими представниками всіх
трьох сторін та припиняє свою дію через
три роки після дати останнього платежу,
що вказана в Графіку (Додаток № 1 до
Договору фінансового лізингу).
Як зазначає позивач та не спростовано
відповідачем-1, останній неналежним
чином виконував взяті на себе
зобов'язання зі сплати лізингових
платежів, і 29.11.2012 р. сторонами було
підписано Додаткову угоду № 2 до
Договору фінансового лізингу
№ 2339L11/00, відповідно до якої було
визначено, що на дату її укладення
лізингоодержувач має перед
лізингодавцем борг по Договору в сумі
187 078, 55 грн., в тому числі ПДВ 18 731, 32
19.06.2014 р. позивач звернувся до
відповідача-2 з Листом-вимогою за № 4499
від 19.06.2014 р., в якому повідомляв про те,
що станом на 19.06.2014 р. прострочена
заборгованість боржника становить 439
544, 41 грн., у зв'язку з чим просив
сплатити вказаний борг протягом 5 днів
з дати отримання вимоги.
Станом на дату розгляду по суті спору
між сторонами, позивач заявляє до
стягнення борг за лізинговими
платежами в розмірі 531 204, 40 грн.,
розрахований ним як різниця між
загальною сумою лізингових платежів за
період з 03.03.2011 р. по 10.08.2014 р. включно на
суму 3 222 366, 09 грн. та загальною сумою
перерахованих відповідачем позивачу
грошових коштів в сумі 2 791 161,69 грн.
Так, згідно з даними позивача, не
спростованими відповідачем, останній
перерахував позивачу в оплату
лізингових платежів за період з 03.03.2011
р. по 10.08.2014 р. 2 791 161, 69 грн.
Ухвалами господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 р. та 01.10.2014 р. суд
зобов'язував відповідача-1 надати
власний розрахунок суми боргу та
штрафних санкцій, а також докази сплати
боргу (платіжні доручення, банківські
виписки тощо).

Однак, відповідач-1 вказаних вимог суду
не виконав, доказів сплати лізингових
платежів за укладеним між сторонами
Договором не надав.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню
частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений
між позивачем та відповідачем-1 Договір
є договором фінансового лізингу, а тому
правове регулювання спірних
правовідносин здійснюється в т.ч.
положеннями § 1 глави 58 Цивільного
кодексу України, ст. 292 Господарського
кодексу України та Закону України «Про
фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 1 статті 292 ГК України
лізинг - це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Згідно з ст. 806 ЦК України за договором
лізингу одна сторона (лізингодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачає, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Факт виконання позивачем своїх
зобов'язань по Договору та передачі
майна у лізинг підтверджується
матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України
«Про фінансовий лізинг» сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором, а
пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
лізингоодержувач зобов'язаний
своєчасно сплачувати лізингові
платежі.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
процентів за кредитом; інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Не допускається одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка з
мотиву, що зобов'язання другої сторони
за іншим договором не було виконано
належним чином.

Позивачем заявлено до стягнення в
межах даної справи основний борг зі
сплати лізингових платежів в сумі 531
204, 40 грн.

Перевіряючи вказані вище розрахунки
позивача, суд встановив, що відповідно
до визначень, даних в укладеному між
сторонами Договорі, Курс продажу,
відповідно до якого мали
розраховуватись лізингові платежі - це
безготівковий курс продажу долара
США/Євро, встановлений на офіційному
сайті ПАТ «Укрсоцбанк» (або банку, який
буде його правонаступником) на дату, що
передує даті платежу або іншій даті,
визначеній в цьому Договорі.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 р. позивача було
зобов'язано надати суду докази на
підтвердження офіційного курсу долару
США, встановленого ПАТ «Укрсоцбанк»
(або банку, який є його
правонаступником) на дату, що передує
встановленій даті сплати лізингового
платежу за період з 03.03.2011 р. по 10.08.2014 р.

Позивачем було надано суду Довідку ПАТ
«Укрсоцбанк» № 06.2-87/10054 від 07.10.2014 р., в
якій наведено курси валют долару США за
період з 01.03.2011 р. по 01.10.2014 р.

З урахуванням вказаних даних суд,
перевіривши розрахунки позивача,
встановив, що на окремі дати, що
передують визначеним Графіком датам
лізингових платежів, як у наданій
Довідці ПАТ «Укрсоцбанк», так і на його
офіційній веб-сторінці
(http://www.unicredit.ua/currencyarchive/), відсутня
інформація про курси продажу долара
США, а обрані позивачем показники
відповідають більш раннім курсам
долару США, а інколи не співпадають і з
найбільш близькою до дати лізингового
платежу дати.

Здійснивши розрахунок лізингових
платежів з використанням визначених у
Довідці ПАТ «Укрсоцбанк» курсів долара
США за дні, які є найближчими до дат, що
безпосередньо передують визначеним
Графіком датам лізингових платежів,
суд встановив, що загальна сума
лізингових платежів в гривневому
еквіваленті є більшою від розрахованої
позивачем.

Водночас, оскільки під час провадження
у справі позивач не заявляв клопотання
про вихід за межі позовних вимог, суд
погоджується з висновками позивача про
те, що наразі загальна сума боргу по
лізинговим платежам за період з 03.03.2011
р. по 10.08.2014 р. у розмірі 531 204, 40 грн.
залишається непогашеною, оскільки
протилежного відповідачем не доведено,
а відповідно вона має бути стягнута в
заявленому розмірі.

Враховуючи зазначене, даючи оцінку
здійсненим позивачем нарахувань пені, 3
% річних та інфляційних втрат, суд також
бере до уваги саме обраний позивачем
базис для нарахувань.

Так, згідно зі ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано
визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України.

Відповідно до зазначеної норми,
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
пенею - неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник
грошових коштів сплачує на користь
одержувача цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Приписи даної статті також
кореспондуються з положеннями ст. 3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань".

Пунктом 12.3. Договору фінансового
лізингу сторони передбачили, що у
випадку несплати лізингоодержувачем в
належний термін будь-якої суми, яка має
бути сплачена за цим Договором,
лізингоодержувач сплачує лізингодавцю
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки, встановленої Національним
банком України, яка діяла протягом
періоду прострочення, за кожен день
прострочення.

Позивачем нараховано пеню в сумі 45 683, 41
грн., розрахунок якої є невірним, у
зв'язку з тим, що він не звернув уваги на
приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно
до яких нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

В силу приписів п. 18 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році" №
01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги
частини 1 статті 47 ГПК України щодо
прийняття судового рішення за
результатами обговорення усіх
обставин справи та частини 1 статті 43
ГПК України стосовно всебічного,
повного і об'єктивного розгляду в
судовому процесі всіх обставин справи
в їх сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого нарахування сум штрафних
санкцій, річних, збитків від інфляції, і
в разі, якщо їх обчислення помилкове
-зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Судом здійснено перерахунок пені в
межах шестимісячного строку та на
обраний позивачем базис боргу за
лізинговими платежами для розрахунків
і встановлено, що вона має становити 33
044, 63 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від
08.11.2010 р.).

Позивач нарахував відповідачу 7 545, 52
грн. 3% річних та 44 464, 78 грн. інфляційних
втрат, розрахунок яких є вірним.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідачем-1 не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
виконання взятих на себе зобов'язань у
спірній частині належним чином, а отже,
він має сплатити позивачу за період
прострочення відповідних платежів
відсотки річні як плату за
користування чужими грошовими коштами,
та пеню, а також суму основного боргу.

У свою чергу, як зазначалось вище,
відповідач-2 виступив поручителем за
зобов'язаннями відповідача-1 перед
позивачем.

Згідно зі статтею 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до статті 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
зобов'язується перед кредитором
боржника за виконання ним свого
обов'язку. Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (стаття 554
ЦК України).

До поручителя, який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права кредитора у цьому
зобов'язанні, у тому числі й ті, що
забезпечували його виконання (стаття 556
ЦК України).

Зі змісту зазначених норм випливає, що
договір поруки не покладає на боржника
якогось нового обов'язку, крім того,
який він вже має перед кредитором по
основному зобов'язанню, а лише створює
ймовірність переходу прав та
обов'язків останнього до поручителя у
разі виконання ним зобов'язання,
забезпеченого порукою.

Наслідком виконання поручителем
зобов'язання, забезпеченого порукою,
може бути зміна кредитора, а не заміна
боржника у зобов'язанні.

Враховуючи наведене, однією із сторін
договору поруки не обов'язково має бути
боржник і такий договір не потребує
волевиявлення останнього.

При цьому, зі змісту статей 555 та 557 ЦК
України випливає, що боржник повинен
знати про наявність поручителя
(поручителів) за його зобов'язанням
перед кредитором.

Однак, неповідомлення боржника про
укладення договору поруки не є
підставою для його недійсності,
оскільки такі наслідки законом не
передбачені.

Враховуючи зазначене, а також
положення Договору поруки щодо обсягу
відповідальності поручителя,
відповідачі мають перед позивачем
відповідати солідарно.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено часткову обґрунтованість
позовних вимог, вони підлягають
задоволенню частково з урахуванням
наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору,
покладаються на сторін пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства
з обмеженою відповідальністю «АТЛ»
(03134, місто Київ, вулиця Симиренка,
будинок 36; ) та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Т.Л. Авто» (03134, місто
Київ, вулиця Симиренка, будинок 36; ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «УніКредит
Лізинг» (04070, місто Київ, вулиця Петра
Сагайдачного, будинок 22/1; ) 531 204 (п'ятсот тридцять одну
тисячу двісті чотири) грн. 40 коп.
основного боргу, 33 044 (тридцять три
тисячі сорок чотири) грн. 63 коп. пені, 7
545 (сім тисяч п'ятсот сорок п'ять) грн. 52
коп. 3% річних, 44 464 (сорок чотири тисячі
чотириста шістдесят чотири) грн. 78 коп.
інфляційних втрат та 12 325 (дванадцять
тисяч триста двадцять п'ять) грн. 19 коп.
витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних
вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в
законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 20.10.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака