ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.10.2014 Справа № 920/1694/14Господарський суд
Сумської області, у складі судді
Левченка П.І. при секретарі судового
засідання Чепульській Ю.В. розглянув
матеріали справи № 920/1694/14

за позовом - Головного управління
міського господарства Виконавчого
комітету Роменської міської ради, м.
Ромни Сумської області,

до відповідача - Комунального
підприємства «Шляховик» Роменської
міської ради, м. Ромни Сумської області,

про стягнення 26967,38 грн.,

за участю представників:

позивача - Грудницької І.І., довіреність
б/н від 16.10.2014 року,

відповідача - директора Грека М.М.,
виписка з ЄДР юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців Серії АГ №
891199 станом на 10.12.2013 року.

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 26967,38 грн.
збитків завданих в результаті
завищеної вартості виконаних робіт на
підставі положень статті 224
Господарського кодексу України та
витрати по сплаті судового збору в сумі
1827,00 грн.

Відповідач надав відзив № 95 від 24.10.2014
року на позовну заяву, в якому проти
позову заперечує та просить суд
відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на те, що договори
про закупівлю послуг за державні кошти
№ 36 від 13.04.2011 року по санітарній
очистці територій міста та освітлення
громадських місць та додаткова угода №
1 до даного договору на надання послуг
за 2011 рік по технічному обслуговуванню
святкового освітлення міста Ромни, на
надання послуг за 2011 рік по улаштуванню
основ та підстильних шарів доріг в
місті Ромни не визнані недійсними у
встанов леному законом порядку, до
зазначених договорів сторонами не
вносились зміни з приводу ціни наданих
послуг, а факти виконання відповідачем
зобов'язань за договорами з надання
послуг підтверджуються підписаними
між сторонами актами виконаних робіт.
Вказані кошти є такими, що отримані
відповідачем при наявності
відповідної правової підстави, а
відтак не можуть бути витребуваними і
відповідно до положень статті 1212
Цивільного кодексу України, як
безпідставно набуті.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського
суду Сумської області з позовом про
відшкодування збитків в розмірі 26967,38
грн., завданих в результаті завищеної
вартості виконаних відповідачем робіт
на підставі укладених між сторонами
договорів з надання послуг та
виконання робіт, а саме:

- договір про закупівлю послуг за
державні кошти № 36 від 13.04.2011 року по
санітарній очистці територій міста та
освітлення громадських місць,
відповідно до умов якого вартість
послуг становить 599000,00 грн. До даного
договору укладено додаткову угоду № 1,
за якою сума договору № 36 від 13.04.2011
року збільшується на 119800,00 грн, термін
дії додаткової угоди з 01.01.2012 року до
31.03.2012 року;

- договір на надання послуг за 2011
рік по технічному обслуговуванню

святкового освітлення міста Ромни,
відповідно до умов якого вартість
робіт по даному договору становить 890,54
грн.;

- договір на надання послуг за 2011
рік по улаштуванню основ та
підстильних

шарів доріг в місті Ромни, відповідно
до умов якого вартість послуг
становить 4897,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під
час проведення перевірки
фінансово-господарської діяльності
Головного управління міського
господарства Виконавчого комітету
Роменської міської ради за період з
01.01.2011 року по 31.12.2012 року та окремих
питань фінансово-господарської
діяльності за період з 01.01.2006 року по
31.12.2013 року Державною фінансовою
інспекцією у Сумській області та
зустрічної звірки видів, обсягу і
якості операцій та розрахунків,
проведених Головним управлінням
міського господарства Виконавчого
комітету Роменської міської ради з
Комунальним підприємством «Шляховик»
Роменської міської ради, за
результатами якої складено довідку №
104-26/18 від 27.01.2014 року, встановлено що в
порушення пунктів 3.3.10.1 та 3.3.12 ДБНД.
1.-1-1-2000, до актів виконаних робіт та
наданих послуг за 2011 рік з санітарної
очистки території міста, пред'явлених
до оплати ГУМГ Роменської МР, включено
вартість ПММ на загальну суму 27541,15 грн.
з ПДВ, тоді як фактично використання
ПММ на зазначену суму не підтверджено
та відповідно не відображено по
бухгалтерському обліку виконавця
робіт - КП «Шляховик» РМР, які в свою
чергу Головним управлінням міського
господарства оплачені в повному
обсязі.

Внаслідок зазначеного порушення, як
вважає позивач, відповідачем завищено
вартість наданих послуг на загальну
суму 27541,15 грн. з ПДВ, які оплачені
позивачем в повному обсязі, чим завдано
йому матеріальної шкоди (збитків) на
вказану суму.

Крім того, позивач зазначає, що він
звертався до відповідача з письмовою
претензією № 156 від 27.03.2014 року про
відшкодування збитків в сумі 27541,15 грн.,
відповіді на яку не отримано. Проте, як
зазначає позивач, 24,06.2014 року
відповідачем сплачено грошові кошти в
сумі 573,77 грн.

В зв'язку з вищенаведеним позивач
просить суд стягнути з відповідача
завдані йому збитки в результаті
завищеної вартості виконаних робіт за
згаданими договорами на суму 26967,38 грн.
посилаючись на норми статті 224
Господарського кодексу України та
статті 22 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позову заперечує та
просить суд відмовити в задоволенні
даного позову, оскільки ним в повному
обсязі та без зауважень з боку позивача
виконано роботи та надано послуги, що
підтверджується підписаними сторонами
актами виконаних робіт.

Господарський суд, дослідивши та
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, дійшов висновку, що
позиція позивача є хибною та
суперечить фактичним обставинам
справи, тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають з огляду на
наступне.

Відповідно до приписів статті 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають з дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені актами цивільного
законодавства, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
а як визначено приписами статті 509
цього ж Кодексу, зобов'язання виникають
із підстав встановлених вищевказаною
правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до вимог статті 509
Цивільного кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
частині першій статті 193
Господарського Кодексу України, яка
також передбачає, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного
кодексу України та частини сьомої
статті 193 Господарського Кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530
Цивільного кодексу України, якщо в
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до вимог статті 629 цього ж
Кодексу, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

У відповідності до положень статті 224
Господарського кодексу України, збитки
- це витрати, зроблені управленою
стороною, втрата або пошкодження її
майна, а також не одержані нею доходи,
які управнена сторона одержала б у разі
належного виконання зобов'язання або
додержання правил здійснення
господарської діяльності другою
стороною.

Згідно із статтею 22 Цивільного кодексу
України, особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких осо ба
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
осо ба зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); 2) доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, як би її право не було
порушене (упущена вигода). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі. Якщо особа, яка порушила право,
одержала у зв'язку з цим дохо ди, то
розмір упущеної вигоди, що має
відшкодовуватися особі, право якої
поруше но, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право.

Статтею 225 Господарського кодексу
України визначений вичерпний перелік
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення, зокрема:
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства; додаткові
витрати (штрафні санкції, сплачені
іншим суб'єктам, вартість додаткових
робіт, додатково втрачених матеріалів
тощо), понесені стороною, яка зазнала
збитків внаслідок порушення
зобов'язання другою стороною.

Відповідно до частини шостої статті 226
Господарського кодексу України, у разі
невиконання зобов'язання викона ти
певну роботу (надати послугу) управнена
сторона має право виконати цю роботу
самостійно або доручити її виконання
(надання послуги) третім особам, якщо
інше не передбачено законом або
зобов'язанням, та вимагати
відшкодування збитків, завда них
невиконанням зобов'язання.

Згідно частини першої статті 906
Цивільного кодексу України, збитки,
завдані замовнику невиконанням або
неналежним виконанням договору про
надання послуг за плату, підлягають від
шкодуванню виконавцем, у разі
наявності його вини, у повному обсязі,
якщо інше не встановлено договором.
Виконавець, який порушив договір про
надання послуг за плату при здійсненні
ним підприємницької діяльності,
відповідає за це порушення, якщо не
доведе, що належне виконання виявилося
неможливим внаслідок непере борної
сили, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 623 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник, який порушив
зобов'язання має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки; розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, відшкодування збитків можливо
лише за наявності складу
правопорушення, до якого входять
наступні елементи: протиправна
поведінка, наявність збитків,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та спричиненням збитків,
вина. Відсутність хоча б одного
елемента складу правопорушення
виключає настання відповідальності у
вигляді відшкодування збитків.

В свою чергу позивач не довів суду, що
поведінка відповідача є протиправною,
доказів порушення господарських
зобов'язань позивач не надав.

Позивач не спростував того факту, що
відповідач належним чином виконав
умови укладених між сторонами
договорів, які є обов'язковими для
сторін.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Сутність свободи
договору розкривається насамперед
через співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами, і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Сторони, підписавши вищезгадані
договори про виконання робіт та
надання послуг року погодили всі
істотні умови договорів, зокрема,
замовником (позивачем) було погоджено
ціну, в т.ч. і на вартість
паливно-мастильних матеріалів,
укладені між сторонами у справі
договори не визнані недійсними у
встанов леному законом порядку, до
зазначених договорів сторонами не
вносились зміни з приводу ціни наданих
послуг, а відтак кошти, які просить
стягнути позивач, не є збитками в
розумінні вищенаведених правових норм.
Вказані кошти є такими, що отримані
відповідачем при наявності
відповідної правової підстави, а
відтак не можуть бути витребуваними і
відповідно до положень статті 1212
Цивільного кодексу України, як
безпідставно набуті.

Посилання позивача на довідку
Державної фінансової інспекції у
Сумській об ласті № 104-26/18 від 27.01.2014
року суд вважає безпідставним,
оскільки зазначена довідка не є
належним і допустимим доказом
порушення відповідачем договірних
зобов'язань і завдання позивачеві
збитків, а отже, не може свідчити про
наявність підстав для задоволення
позову, оскільки виявлені перевіркою
порушення щодо ведення обліку списаних
та використаних ПММ у відповідача
жодним чином не впливають на умови
договорів та не можуть їх змінювати.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого
Кодексу, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються
учасниками судового процесу.
Обставини, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначає, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги позивача задоволенню не
підлягають у зв'язку з їх
необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до вимог статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати покладаються
на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 1, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 28.10.2014 року

Суддя П.І. Левченко