м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/7144/14 23.09.14
За позовомПершого заступника
прокурора Шевченківського району
міста КиєваДо Треті особи, 1.
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Спецкомунтехніка» 2.
Управління з питань комунального
майна, приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у місті Києві
ради 3. Шевченківська районна у місті
Києві рада які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору 1.
ОСОБА_1 2. ОСОБА_2 3. Київська міська
радаПровизнання недійсним в частині
рішення, наказу та договору

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від прокуратури: Воробйов В.В. - за
посвідченням від 14.09.2012р. № 004255

Від відповідача-1: Клименко І.В. - пред.
за дов.

Від відповідача-2: Фім Л.В. - пред. за
дов.

Від відповідача-3: Фім Л.В. - пред. за
дов.

Від третьої особи-1: не з'явились

Від третьої особи-2: не з'явились

Від третьої особи-3: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовними вимогами про:

- визнання недійсним рішення ХІІ
сесії ІV скликання Шевченківської
районної у місті Києві ради від 16.03.2006р.
№703 в частині приватизації нежитлових
приміщень площею 126, 6 кв. м.,
розташованих у будинку №9 літ. А по
проспекту Перемоги в місті Києві
внесених до переліку об'єктів
власності територіальної громади
Шевченківського району міста Києва, що
підлягають приватизації шляхом викупу
Додатком до рішення ХІІ сесії ІV
скликання Шевченківської районної у
місті Києві ради від 16.03.2006р. №703;

- визнання недійсним Наказу
Управління з питань комунального
майна, приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у місті Києві
ради ХІІ сесії ІV скликання
Шевченківської районної у місті Києві
ради від 16.03.2006р. №703 від 20.04.2006р. №46-з
щодо приватизації нежитлових
приміщень площею 122, 80 кв. м.,
розташованих у будинку №9 літ. А по
проспекту Перемоги в місті Києві;

- визнання недійсним з моменту
укладення договір купівлі-продажу
нежилих приміщень площею 122, 80 кв. м.,
розташованих у будинку №9 літ. А по
проспекту Перемоги в місті Києві від
16.05.2011р. вартістю 314 940, 00 грн., укладеного
між Управління з питань комунального
майна, приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у місті Києві
ради та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Спецкомунтехніка».

Позовні вимоги прокурора
мотивовані тим, що Відповідачі
порушили вимоги законодавства щодо
порядку відчуження майна
територіальної громади міста Києва.
Продаж спірних нежитлових приміщень з
порушенням процедури проведення
приватизації, на думку Позивача,
призвів до відчуження поза правовим
полем житлових приміщень, віднесених
до житлового фонду, належних
територіальній громаді
Шевченківського району міста Києва, що
на думку Позивача, порушує економічні
інтереси держави та інтереси
територіальної громади
Шевченківського району міста Києва.

24.06.2014р. в судовому засіданні
представник відповідача-1 подав суду
письмовий відзив, в якому він повністю
заперечив проти задоволення позовних
вимог.

Ухвалою суду від 17.07.2014р., за
клопотанням відповідача-2, було
залучено до розгляду справи третю
особу, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору, а стороні позивача
Київську міську раду (01001, м. Київ, вул.
Хрещатик, 36).

02.09.2014р. представник третьої
особи-2, через відділ діловодства суду,
надав суду письмові пояснення по суті
позовних вимог, відповідно до яких
останній повністю заперечив проти
задоволення позовних вимог та просив
розглядати справу без участі третьої
особи-2

09.09.2014р. Київська міська рада
(третя особа-3) надала суду, через відділ
діловодства суду, письмові пояснення
по справі, відповідно до яких просила
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі та просила слухати справу у
відсутності її представника.

Третя особа-1 до судових засідань
не з'являлась, письмових пояснень по
суті спору суду не надала, свого
представника до суду не направила, хоча
належним чином була повідомлена про
час та місце розгляду справи, що
підтверджується поверненою суду
ухвалою з зазначенням: „інші причини,
що не дали змоги виконати обов'язки
щодо пересилання поштового
відправлення" .

Тому повернення суду ухвали суду
з зазначенням: „інші причини, що не
дали змоги виконати обов'язки щодо
пересилання поштового відправлення " з
урахуванням конкретних обставин даної
справи є належними доказами виконання
господарським судом обов'язку щодо
повідомлення учасників судового
процесу про вчинення цим судом певних
процесуальних дій, тому спір
розглядається за наявними у справі
доказами, відповідно до ст. 75 ГПК
України.

За клопотанням Позивача та
Відповідача, з метою забезпечення
повного, всебічного та об'єктивного
розгляду справи, спір у даній справі
вирішено у строк у відповідності п.3
ст.69 ГПК України.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
перевіривши доводи, на яких
ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, Господарський суд міста Києва,
-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням XVII сесії IV скликання
Шевченківської районної у місті Києві
ради від 16.03.2006р. № 703 затверджено
перелік об'єктів комунальної власності
Шевченківського району міста Києва, що
підлягають приватизації згідно
додатку. Зазначеним додатком є Перелік
об'єктів комунальної власності
територіальної громади
Шевченківського району міста Києва, що
підлягають приватизації шляхом викупу,
до якого пунктом 11 включено нежитлові
приміщення площею 126, 6 кв. м. за адресою
просп. Перемоги, 9, літ. А, які за
твердженням Позивача фактично є
житловими квартирами №№ 73,74 та 75.

20.04.2006р. Управлінням з питань
комунального майна, приватизації та
підприємництва Шевченківської
районної у місті Києві ради видано
Наказ № 46-з, яким наказано
приватизувати шляхом викупу нежитлові
приміщення площею 122,8 кв.м. за адресою
просп. Перемоги, 9 літ. А. (згідно пункту
13 додатку № 1 до вказаного наказу).

В подальшому, Управлінням з
питань комунального майна,
приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у місті Києві
ради та Закритим акціонерним
товариством «Спецкомунтехніка»
укладено договір купівлі-продажу
нежилих приміщень №№ 1-9 (групи
приміщень №№ 73-74), №№ 1, 2, 3 (групи
приміщень № 75а) (в літ. А) загальною
площею 122,0 кв. м. від 31.05.2006 р. серії ВСТ №
411862.

На думку Позивача, зазначені
рішення щодо приватизації спірних
приміщень та дії спрямовані на їх
приватизацію реалізовані з грубим
порушенням законодавства України і
підлягають визнанню незаконними та
скасуванню, а договір купівлі-продажу
нежилих приміщень №№ 1-9 (групи
приміщень №№ 73-74), №№ 1, 2, 3 (групи
приміщень № 75а) (літ. А) загальною
площею 122,0 кв. м. від 31.05.2006 р. серії ВСТ №
411862 підлягає визнанню недійсним, так як
оспорювані накази та договір
суперечать вимогам Законів України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)», «Про
приватизацію майна державних
підприємств», «Про приватизацію
державного житлового фонду», оскільки
приміщення, які були предметом
оспорюваного договору - відносяться до
житлового фонду.

В обґрунтування своїх позовних
вимог прокурор посилається на ч. 1 ст. 8
Житлового кодексу Української РСР,
відповідно до якої переведення жилих
будинків і жилих приміщень у будинках
державного і громадського житлового
фонду в нежилі не допускається. У
виняткових випадках переведення жилих
будинків і жилих приміщень у нежилі, на
момент виникнення спірних
правовідносин, могло здійснюватися у
спосіб та в порядку, передбаченому
Житловим кодексом Української РСР,
Порядку переведення жилих будинків і
жилих приміщень у нежилі у місті Києві,
затвердженого розпорядженням КМДА від
01.10.2002 р. № 1825 та Постановою Ради
міністрів Української РСР від 26.04.1984 р.
№ 189.

Позивач зазначає, що до цих
приміщень рішення про переведення у
статус нежитлових, відповідно до
зазначених нормативно-правових актів,
не приймалось, а отже, згідно з ст.1
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», вказані
приміщення відносяться до Державного
житлового фонду.

Позивач стверджує, що згідно з ст.
203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, це є підставою
для визнання недійсності правочину і в
силу ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю. У
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

На думку Позивача, Відповідачі
при укладенні спірного Договору
порушили вимоги законодавства щодо
порядку відчуження майна
територіальної громади м. Києва,
Відповідачі діяли без врахування
інтересів територіальної громади
Шевченківського району м. Києва.
Укладення спірного договору призвело
до неефективного використання
комунальної власності територіальної
громади Шевченківського району м.
Києва, що суперечить її інтересам.

Продаж Спірного майна з
порушенням процедури проведення
приватизації, на думку Позивача,
призвів до відчуження поза правовим
полем житлових приміщень, віднесених
до житлового фонду, належних
територіальній громаді
Шевченківського району міста Києва, що
також порушує інтереси держави, яка,
відповідно до ст. 47 Конституції України
ст.ст. 2, 9 Житлового кодексу Української
РСР, створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Суду доведено, що в подальшому
28.12.2006 р. між Закритим акціонерним
товариством «Спецкомунтехніка» і
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу спірних нежилих
приміщень.

За твердженнями Позивача,
вчинення Відповідачами дій по
відчуженню майна територіальної
громади Шевченківського району м.
Києва, порушує економічні інтереси
держави.

Оцінюючи наявні в матеріалах
справи документи та досліджуючи в
судовому засіданні докази,
Господарський суд вважає позовні
вимоги необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню з наступних
підстав:

Відповідно даних
інвентаризаційної справи та
технічного паспорту, складеного КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
приміщення № 73-74,75а по просп. Перемоги, 9
у м. Києві збудовані у 1960 році та
житлової площі не мають.

Згідно Свідоцтва про право
власності від 10.05.2006 p.,
довідки-характеристики КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» від 18.05.2006 p.,
вказані приміщення є нежитловими та
були зареєстровані на праві власності
за територіальною громадою
Шевченківського району м. Києва 16.05.2006
р.

В статті 327 Цивільного кодексу
України визначено, що у комунальній
власності є майно, у тому числі грошові
кошти, яке належить територіальній
громаді.

Управління майном, що є у
комунальній власності, здійснюють
безпосередньо територіальна громада
та утворені нею органи місцевого
самоврядування.

Система та гарантії місцевого
самоврядування в Україні, засади
організації та діяльності, правовий
статус та відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування визначається Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Відповідно до частини 5 ст. 16
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від імені та
в інтересах територіальних громад
права суб'єкта комунальної власності
здійснюють відповідні ради.

Статтею 6 Закону України «Про
столицю України - місто-герой Київ» (в
редакції, яка діяла на той час)
визначено, що місцеве самоврядування у
місті Києві здійснюється
територіальною громадою міста як
безпосередньо, так і через Київську
міську раду, районні в місті ради та їх
виконавчі органи.

Суд зазначає, що в свій час
Шевченківська районна у м. Києві рада
була органом місцевого самоврядування,
що представляла інтереси
територіальної громади
Шевченківського району м. Києва, і
виступала суб'єктом права власності
комунального майна, що перебувало у
власності територіальної громади
Шевченківського району м. Києва.

Відповідно до положень ст.143
Конституції України та ст.60 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» територіальним громадам
районів у містах належить право
комунальної власності на рухоме і
нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю, природні
ресурси, підприємства, установи та
організації, в тому числі банки,
страхові товариства, а також пенсійні
фонди, частку в майні підприємств,
житловий фонд, нежилі приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та нерухомі об'єкти,
визначені відповідно до закону, як
об'єкти права комунальної власності, а
також кошти, отримані від їх
відчуження.

Підставою для набуття права
комунальної власності є передача майна
територіальним громадам безоплатно
державою, іншими суб'єктами права
власності в порядку, встановленому
законом.

Органи місцевого самоврядування
від імені і в інтересах територіальних
громад відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують всі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови
відчуження об'єктів права комунальної
власності визначаються відповідною
радою. Доходи від відчуження об'єктів
права комунальної власності
зараховуються до відповідних місцевих
бюджетів і спрямовуються на
фінансування заходів, передбачених
бюджетами розвитку.

Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України
«Про столицю України - місто-герой
Київ» (в редакції, яка діяла на той час)
Київська міська рада може передавати
районним у містах радам у власність або
в управління об'єкти комунальної
власності міста Києва в порядку,
передбаченому законами України.

Рішенням ХУІІ сесії ІУ скликання
Шевченківської районної у м. Києві ради
від 16.03.2006 № 703 «Про приватизацію
об'єктів комунальної власності
Шевченківського району м. Києві»
затверджено спосіб приватизації викуп
щодо об'єктів комунальної власності
району згідно з додатком, окрім інших,
нежилі приміщення площею 126,6 кв.м., що
розташовані за адресою: м. Київ,
проспект Перемоги, 9 літ. «А».

В залежності від об'єкта,
приватизаційний процес регулюється
нормами Закону України «Про
приватизацію державного майна» та
Закону України «Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)». Під дію Закону України
«Про приватизацію державного майна»
підпадає, зокрема, продаж цілісних
майнових комплексів підприємств, а під
дію Закону України «Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)» - продаж окремого
індивідуально визначеного майна.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про
приватизацію майна невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)» продавцями об'єктів
малої приватизації, що перебувають у
комунальній власності, є органи
приватизації, створені місцевими
радами.

Способи малої приватизації
встановлені в ст.З Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)».
Згідно цієї норми приватизація
об'єктів малої приватизації
здійснюється шляхом викупу, продажу на
аукціоні та за конкурсом.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.7
вищезазначеного Закону місцеві ради
затверджують переліки об'єктів, які
перебувають у комунальній власності і
підлягають продажу на аукціоні, за
конкурсом, шляхом викупу. Включення
об'єктів малої приватизації до
переліків, зазначених у ч. 1 цієї статті,
здійснюється з ініціативи відповідних
органів приватизації чи покупців.

В свою чергу відповідно до п.п.5,6
ст. 60 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)», Закону України «Про
приватизацію державного майна»,
враховуючи висновки постійної комісії
з питань управління та приватизації
комунального майна, Шевченківська
районна у м. Києві рада прийняла
рішення №703 від 16.03.2006 «Про
приватизацію об'єктів комунальної
власності Шевченківського району м.
Києва, яким був затверджений спосіб
приватизації - викуп щодо об'єктів
комунальної власності району згідно з
додатком.

Відповідно до позиції 11 Переліку
об'єктів комунальної власності
територіальної громади
Шевченківського району м.Києва, що
підлягають приватизації шляхом викупу
нежитлове приміщення площею 126,6 кв. м.
по проспекту Перемоги, 9 (Літера А)
підлягало приватизації шляхом викупу
ЗАТ «Спецкомунтехніка».

В обґрунтування своїх позовних
вимог прокурором було зроблено
посилання на на ч. 1 ст. 8 Житлового
кодексу Української РСР, відповідно до
якої переведення жилих будинків і
жилих приміщень у будинках державного
і громадського житлового фонду в
нежилі не допускається. У виняткових
випадках переведення жилих будинків і
жилих приміщень у нежилі, на момент
виникнення спірних правовідносин,
могло здійснюватися у спосіб та в
порядку, передбаченому Житловим
кодексом Української РСР, Порядку
переведення жилих будинків і жилих
приміщень у нежилі у місті Києві,
затвердженого розпорядженням КМДА від
01.10.2002 р. № 1825 та Постановою Ради
міністрів Української РСР від 26.04.1984 р.
№ 189.

Позивач зазначає, що до цих
приміщень рішення про переведення у
статус нежитлових, відповідно до
зазначених нормативно-правових актів,
не приймалось, а отже, згідно з ст.1
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», вказані
приміщення відносяться до Державного
житлового фонду.

Однак суд не погоджується з
твердженнями Позивача, з огляду на
наступне

Відповідно даних
інвентаризаційної справи та
технічного паспорту, складеного КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
приміщення № 73-74,75а по просп. Перемоги, 9
у м. Києві збудовані у 1960 році та
житлової площі не мають.

Згідно Свідоцтва про право
власності від 10.05.2006 p.,
довідки-характеристики КП «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна» від 18.05.2006 p.,
вказані приміщення є нежитловими та
були зареєстровані на праві власності
за територіальною громадою
Шевченківського району м. Києва 16.05.2006
р.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ЖК УРСР,
який вступив в силу 01.01.1984 p., Постановою
Верховної Ради Української РСР від
30.06.1983p. № 5465-Х, до житлового фонду не
входять нежилі приміщення в жилих
будинках, призначені для торговельних,
побутових та інших потреб
непромислового характеру, в тому числі
майстерні.

Згідно рішення Виконкому
Київської міської ради депутатів
трудящих № 1090 від 19.07.1966 p., тобто до
вступу в силу ЖК УРСР, вказані
приміщення надані
Проектно-кошторисній конторі УКР м.
Києва для розміщення майстерні.

З цього вбачається, що до введення
в дію ЖК УРСР (тобто до 01.01.1984 p.),
спеціальної процедури виключення з
житлового фонду жилих приміщень та
виведення жилих приміщень з житлового
фонду не існувало, приміщення
відносились до житлових чи нежитлових
відповідно до їх використання за
відповідним рішенням органу місцевого
самоврядування, а оскільки приміщення
не використовувались до прийняття ЖК
УРСР для проживання, а для розміщення
майстерні, то відповідно не були
включені до житлового фонду, і, на
підставі вищевказаного, відносяться до
нежитлових.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного майна»,
приватизація державного майна - це
відчуження майна, що перебуває у
державній власності, і майна, що
належить Автономній Республіці Крим,
на користь фізичних та юридичних осіб,
які можуть бути покупцями відповідно
до цього Закону, з метою підвищення
соціально-економічної ефективності
виробництва та залучення коштів на
структурну перебудову економіки
України.

В силу частини 2 статті 3 цього
Закону, його дія не поширюється на
приватизацію об'єктів державного
житлового фонду, за винятком тих, які
належать підприємствам, що
приватизуються.

Відповідно до ст. 4 ЖК УРСР,
житловий фонд утворюють жилі будинки, а
також: жилі приміщення в інших
будівлях; цей фонд включає, зокрема:
жилі будинки і жилі приміщення в інших
будівлях, що належать державі
(державний житловий фонд); квартири в
багатоквартирних жилих будинках,
садибні (одноквартирні) жилі будинки, а
також: жилі приміщення в інших будівлях
усіх форм власності, що надаються
громадянам, які відповідно до закону
потребують соціального захисту
(житловий фонд соціального
призначення) тощо.

Отже, приймаючи рішення від 16.03.2006
№ 703 «Про приватизацію об'єктів
комунальної власності Шевченківського
району м. Києві», які підлягають
приватизації», Шевченківська районна у
м. Києві рада діяла у межах та у спосіб
передбачений чинним законодавством
України, зокрема і відповідно до
вищезазначених вимог п. 1 ст. 11 Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)».

За змістом ч.2 ст.144 Конституції
України та п.10 ст.59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
рішення органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб з
мотивів невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними з ініціативи
заінтересованих осіб в судовому
порядку.

Отже, підставами для визнання
акта недійсним є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт. Обов'язковою умовою
визнання акта недійсним є порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства, організації чи установи -
позивача у справі. Проте за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, а отже
у господарського суду відсутні правові
підстави для задоволення позову в цієї
частині.

З огляду на положення ст.20
Господарського кодексу України, ст.16
Цивільного кодексу України, ст.1
Господарського процесуального кодексу
України зміст реалізації права на
судовий захист особи полягає у
доведенні нею порушених належних їй
прав чи охоронюваних законом інтересів
у спірному матеріальному
правовідношенні, визначеними нею
способами, а не у запереченні цією
особою прав чи інтересів інших осіб.

Суд вважає, що позивачем не
доведено неправомірність позиції 11
Переліку об'єктів комунальної
власності Шевченківського району м.
Києва, що підлягають приватизації
шляхом викупу, який є додатком до
рішення Шевченківської районної у м.
Києві ради 703 від 16.03.2006, порушення меж
компетенції органу, який його видав.

Тому, в задоволенні вимоги
позивача про визнання недійсним
вищезазначеного рішення
Шевченківської районної у м. Києві ради
суд відмовляє, оскільки згадане
рішення у відповідності до ст. 19
Конституції України прийняте
Шевченківською районною у м. Києві
радою в межах її компетенції як
колегіальним органом на пленарному
засіданні, у спосіб та порядку,
передбаченому Законом України «Про
місцеве самоврядування в Україні», та
не порушує прав та охоронюваних
законом інтересів Київської міської
ради, оскільки на час прийняття рішення
та здійснення дій щодо продажу
приміщення остання не виступала
суб'єктом права комунальної власності
Шевченківського району м. Києва.

Інша заявлена позивачем вимога
про визнання недійсним наказ
управління з питань комунального
майна, приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у місті Києві
ради від 20.04.2006р. №46-3 з щодо
приватизації нежитлових приміщень
площею 122,8кв.м, розташованих у будинку
№9 літ.А по проспекту Перемоги в М.
Києві, є також необґрунтованою та
безпідставною.

Оскільки згаданий наказ був
прийнятий управління з питань
комунального майна, приватизації та
підприємництва Шевченківської
районної у місті Києві ради у межах
наданих йому повноважень..

Положенням про вищезазначене
Управління передбачено, що воно, серед
іншого, виконує продаж об'єктів
приватизації; здійснює повноваження
власника щодо майна, яке
приватизується; через комісії по
приватизації формує цінову політику з
питань приватизації, здійснює оцінку
комунального майна та укладає договори
на проведення робіт по експертній
оцінці об'єктів комунальної власності
району, що підлягає приватизації.

Окрім того, в ст.73 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
зазначено, що акти органів місцевого
самоврядування, прийняті в межах
наданих їм повноважень, є обов'язковими
для виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на даній
території.

Заявлена позивачем вимога про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежилого приміщення
від 16.05.2011, укладеного між Управлінням з
питань комунального майна,
приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у місті Києві
ради та Закритоим акціонерним
товариством «Спецкомунтехніка», щодо
продажу нежилих приміщень загальною
площею 122,80 кв.м. за адресою: м. Київ,
проспект Перемоги, 9 (літера А), є також
безпідставною.

Судом встановлено, що відповідно
до умов договору купівлі-продажу
нежилого приміщення від 31.05.2006p., 3AT
«Спецкомунтехніка» сплатило за
приміщення 314 940, 00 грн., що не
оспорюється Позивачем.

Зазначена у оспорюваному
договорі ціна продажу даних об'єктів
була визначена на підставі проведеної
незалежної оцінки.

Балансова ж вартість приміщень,
згідно даних довідки-характеристики
складала 79 231,41 грн.

Отже, спірні об'єкти були придбані
відповідачем-1 за ціною, що
перевищувала їх дійсну вартість.

Відповідно до статтей 4, 13 Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні», професійна оціночна
діяльність - діяльність оцінювачів та
суб'єктів оціночної діяльності,
визнаних такими відповідно до положень
цього Закону, яка полягає в
організаційному, методичному та
практичному забезпеченні проведення
оцінки майна, розгляді та підготовці
висновків щодо вартості майна,
перевірка достовірності та
правильності висновків про оцінку
майна здійснюється шляхом
рецензування звіту про оцінку майна
(акта оцінки майна) та полягає в їх
критичному розгляді і наданні
висновків щодо їх повноти,
правильності виконання та
відповідності застосованих процедур
оцінки майна вимогам
нормативно-правових актів з оцінки
майна, в порядку, визначеному цим
Законом та нормативно-правовими актами
з оцінки майна.

Згідно ч. 6 ст. 60 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», доходи від відчуження
об'єктів права комунальної власності
зараховуються до відповідних місцевих
бюджетів і спрямовуються на
фінансування заходів, передбачених
бюджетами розвитку.

Тобто, територіальна громада
отримала додаткові кошти і її права
порушені не були.

Судом при прийняті рішення взято
до уваги п. 1 Роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України від
12.03.1999 року № 02-5/111 «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними»
передбачено, що угода може бути визнана
недійсною з підстав, передбачених
законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності угод встановлені нормами
Цивільного кодексу України, за якою
недійсною визнається угода, що не
відповідає вимогам закону. Правило,
встановлене цією нормою, повинно
застосовуватись в усіх випадках, коли
угода вчинена з порушенням закону і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють спеціальні підстави та
наслідки недійсності угод, зокрема
абзацу другого пункту 6 статті 29 Закону
України «Про приватизацію державного
майна», пункту 2 статті 20 Закону України
«Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)»,
пункту З статті 14 Закону України «Про
оренду землі» тощо.

Статтею 215 Цивільного кодексу
України встановлено загальне правило
про те, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст.. 203 цього кодексу, а саме,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Фактичні обставини справи та
докази на їх підтвердження свідчать
про те, що прокурор необґрунтовано
стверджує про протиправність
укладання спірного договору купівлі -
продажу приміщення шляхом викупу від
16.05.2011року, оскільки за його змістом
вбачається що він укладений на
підставі вільного волевиявлення, не
суперечить законодавству, не порушує
права і охоронювальні законом інтереси
громадян або суб'єктів господарювання,
сторони досягли істотних його умов, а
тому, в розумінні вимог ст. 638, 655 - 697 ЦК
України, та вимог ст. ст. 180, 181 ГК України
він вважається укладеним, а саме, подія
та прагнення сторін на його укладення
відбулося.

Таким чином, позивач в силу
викладеного та відповідно до ст. 4-3 та
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України (судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності; сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення наданими суду доказами;
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень)
зобов'язаний довести за допомогою
належних та допустимих доказів
наявність передбачених законом
підстав для визнання договору
недійсним.

Нормами ст. 216 Цивільного кодексу
України, передбачено наслідки визнання
господарського зобов'язання недійсним.

Враховуючи вищевикладене, а також
те, що позивач, пред'являючи позов, не
довів обставин, які б з огляду на
приписи ст.. 203 Цивільного кодексу
України, були підставою для визнання
договору купівлі-продажу від 16.05.2011р.
недійсним, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги про визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 16.05.2011р. не
підлягають задоволенню.

Як наслідок, у суду відсутні
підстави для застосування до спірних
правовідносин положень ст. 216
Цивільного кодексу України, які
передбачають наслідки визнання
господарського зобов'язання недійсним.

Крім того, відповідно до частини
першої статті 9 Конституції України
чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року
ратифіковано Конвенцію про захист прав
і основних свобод людини 1950 року,
Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11
до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого
протоколу Конвенції кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Вищий господарський суд України,
інформаційним листом від 18.11.2003р. №
01-8/1427 «Про конвенцію про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року
та юрисдикцію Європейського суду з
прав людини» із змінами, внесеними
інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р.
№ 01-8/451, зазначив наступне: «Відповідно
до частини першої статті 1 Закону
Україна повністю визнає на своїй
території дію приписів Конвенції щодо
визнання обов'язковою і без укладення
спеціальної угоди юрисдикцію
Європейського суду з прав людини в усіх
питаннях, що стосуються тлумачення і
застосування Конвенції.

Водночас статтею 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" встановлено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією
Конвенції, протоколів до неї та
прийняттям Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» господарським судам у
здійсненні судочинства зі справ,
віднесених до їх підвідомчості, слід
застосовувати судові рішення та ухвали
Європейського суду з прав людини з
будь-якої справи, що перебувала в його
провадженні.»

До того ж в п.5 вказаного
інформаційного листа зазначається, що
судове рішення, ухвалене господарським
судом, може бути визнано Європейським
судом з прав людини доказом наявності
порушення Україною прав та основних
свобод заявника, викладених у
Конвенції або протоколах до неї, із
застосуванням відповідних санкцій до
країни.

Крім того, з урахуванням норми ч. 2
ст. 19 Закону України «Про міжнародні
договори», практика Європейського суду
з прав людини має більш пріоритетний
статус у тому випадку якщо вона
суперечить законам України.

В свою чергу, рішенням
Європейського суду з прав людини «Stretch
v. United Kingdom» від 24 червня 2003 р., а саме
пунктами 32-35 встановлено, що покупець
законно та обґрунтовано очікує набуття
у власність того майна, яке є предметом
договору, що укладається з органом
публічної влади.

Згідно з рішенням Європейського
суду з прав людини «Stretch v. United Kingdom» від
24 червня 2003 р. є неприпустимим визнання
недійсним договору, відповідно до
якого покупець отримав майно від
держави, та подальше позбавлення його
цього майна на підставі того, що
державний орган порушив Закон. Особа,
суб'єкт приватного права не може та не
повинна відповідати за помилки
державних органів при укладанні
останніми відповідних договорів.

Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні (пункт 1 статті 321 ЦК
України).

Захист права власності
врегульовано главою 29 ЦК України, яка
передбачає наступні способи захисту:
право власника на витребування майна
із чужого незаконного володіння (ст. 387),
на витребування майна від
добросовісного набувача (ст. 388),
витребування грошей та цінних паперів
(ст. 389), захист права власності від
порушень, не пов'язаних із позбавленням
володіння (ст. 391), визнання права
власності (ст. 392) тощо.

Якщо майно відчужене особою, яка
не мала на це права, добросовісний
набувач набуває право власності на
нього, якщо відповідно до статті 388
цього Кодексу майно не може бути
витребуване у нього (стаття 330 цього
Кодексу).

Проте всупереч вказаним нормам,
позивач подав позов до первісного
набувача, а до нинішніх власників
віндикаційних вимог не ставить.

Відповідної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
своїй постанові № 3-103гс11 від
17.10.2011 p.

Виходячи із підтверджених
матеріалами справи обставин
приватизації спірного об'єкту та умов
оспорюваного договору купівлі-продажу,
Відповідач-1 правомірно очікував на
набуття права власності в значенні
статті 1 Першого протоколу до
Конвенції.

Абзацом 22 Постанови Верховного
Суду України від 14.03.2007р. у справі №
21-8во07 «Про аспекти розгляду справ про
приватизацію майна» визначено, що самі
по собі допущені органами публічної
влади порушення при визначенні умов і
порядку приватизації не можуть бути
безумовною підставою для визнання
приватизаційних договорів недійсними,
повернення приватизованого майна
державі, порушуючи право власності
покупця, якщо вони не допущені в
наслідок винної, протиправної
поведінки самого покупця.

Аналогічну правову позицію
наведено в постановах Вищого
господарського суду України від 02.03.12 у
справі № 36/310, від 21.07.10 у справі № 8/19пд.

З огляду на зазначене, наведені
прокурором обставини не дають підстав
для висновку про незаконність
проведеної приватизації спірного
майна, шляхом його викупу, та як
наслідок не свідчать про наявність
підстав для визнання договору
купівлі-продажу такого майна
недійсним, а тому в задоволенні позову
необхідно відмовити.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 316
Цивільного кодексу України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до положень ст. 328
Цивільного кодексу України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

За змістом ст.ст. 22, 23 Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)» (в редакції, чинній на
момент укладання оскаржуваного
договору) право власності на державне
майно підтверджується договором
купівлі-продажу, який укладається між
покупцем та уповноваженим
представником відповідного органу
приватизації, а також актом
приймання-передачі зазначеного майна.

Наведені у позовній заяві
обставини не можуть бути підставою для
визнання господарським судом спірного
договору купівлі-продажу недійсним,
оскільки самі по собі допущені
органами публічної влади порушення при
визначенні умов та порядку
приватизації не можуть бути безумовною
підставою для визнання
приватизаційних договорів недійсними,
повернення приватизованого майна в
комунальну власність в порушення права
власності покупця, якщо вони не
допущені внаслідок винної,
протиправної поведінки самого покупця.

Крім того, відповідно до правової
позиції Верховного Суду України
(постанова № 26/133 від 04.12.2012 p., № 56/68 від
11.12.2012 p.), права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають захисту
шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
передбаченого статтями 215, 216 ЦК
України. У разі встановлення наявності
речово-правових відносин до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Що стосується заяви представника
Відповідача-1 про застосування строків
позовної давності до позовних вимог
першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва, суд
зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу (ст. 256
Цивільного кодексу України). Статтею 257
Цивільного кодексу України визначено,
що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (стаття 261 Цивільного
кодексу України).

Пунктами 3 та 4 статті 267
Цивільного кодексу України визначено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду
України у справі за конституційним
поданням 50 народних депутатів України
щодо офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного,
оскільки прав та охоронюваних законом
інтересів позивача щодо спірного
майна, про захист яких він просить суд у
позові, відповідачами не порушено, і
суд відмовляє позивачу у позові по суті
в зв'язку з безпідставністю позовних
вимог, питання порушення строку
позовної давності (за даних обставин)
не впливає на суть винесеного рішення і
відповідно, строк позовної давності, як
спосіб захисту саме порушеного права,
при вирішенні даного спору
застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В порушення ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України Першим заступником прокурора
Шевченківського району м. Києва не
доведено у спосіб встановлений ст. 34
цього ж Кодексу законних підстав для
задоволення позовних вимог. Доводи,
викладені у його позовній заяві
спростовані доданими до позову
документами та поясненнями
Відповідачів, а тому суд не знаходить
підстав для задоволення позову.

Оскільки в силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про судовий збір" від
сплати судового збору звільняються,
зокрема, органи прокуратури - при
здійсненні представництва інтересів
громадян або держави в суді, та позовні
вимоги прокурора не задоволені, то на
підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір не відшкодовується та не
стягується в Державний бюджет України.

Керуючись ст. 49, п.6 ст.80, ст.ст. 82-85
ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального
кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.10.2014р.

Суддя
І.І.Борисенко