КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2014 р. Справа№ 910/13659/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Новікова М.М.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Ашмінець І.В.,
дов. б/н від 10.04.2014р.

від відповідача: Безсрочна А.М,,
дов. № 29 від 08.09.2014р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Карпатигаз"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 10.09.2014 р.

у справі 910/13659/14 (судді
Чинчин О.В.)

за позовом Публічного
акціонерного товариства

"Укргазвидобування"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Карпатигаз"

про стягнення
заборгованості в розмірі 3 397 грн. 63
коп.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Укргазвидобування" звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Карпатигаз" про
стягнення заборгованості в розмірі 3 397
гривень 63 копійки.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 10.09.2014р. у справі № 910/13659/14 позов
Публічного акціонерного товариства
"Укргазвидобування" задоволено
повністю. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Карпатигаз" на користь Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" 3 397 (три тисячі
триста дев'яносто вісім) гривень 63
копійки, з яких: 2 162 гривні 44 копійки -
пені, 489 гривень 99 копійок - 3% річних та
745 гривень 20 копійок - інфляційних
нарахувань. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Карпатигаз" на користь Публічного
акціонерного товариства
"Укргазвидобування" 1 827 (одну тисячу
вісімсот двадцять сім) гривень 00
копійок судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Карпатигаз"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до прийняття
невірного рішення.

Представник апелянта підтримав доводи
апеляційної скарги, просив суд
апеляційну скаргу задовольнити, а
рішення Господарського суду м. Києва
від 10.09.2014р. у справі № 910/13659/14 скасувати
та прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Представник позивача проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду м. Києва від 10.09.2014р. у справі №
910/13659/14 без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Судом встановлено, що 21 травня 2012 року
між Дочірньою компанією
"Укргазвидобування" НАК "Нафтогаз
України" ("Продавець") та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Карпатигаз" ("Покупець") укладено
Договір купівлі-продажу документації,
відповідно до умов якого сторони
погодили, що продавець зобов'язується
на умовах, визначних договором,
передавати у власність покупця
документацію, а покупець
зобов'язується на умовах, визначених
договором прийняти та оплатити
документацію.

Пунктом 3.1. Договору, в редакції
Додаткової угоди від 25.12.2012 року,
визначено, що документація повинна
бути передана покупцю на підставі акту
приймання-передачі документації.

Відповідно до п. 4.2. Договору, в редакції
Додаткової угоди від 25.12.2012 року
покупець здійснює оплату вартості
документації продавцю протягом 24
місяців після підписання акту
приймання-передачі документації,
починаючи з місяця, наступного за
місяцем підписання акту
приймання-передачі документації.
Оплата здійснюється щомісячно до 15
числа згідно з рахунками-фактурами, що
надаються щомісячно, в порядку та
розмірах, наведених нижче: протягом 23
місяців - по 62 100, 00 грн.; у 24-му місяці - 61
485,20 грн. (пункт 4.2. Договору, в редакції
Додаткової угоди від 25.12.2012 року).

На підставі Актів приймання-передачі
документації №№ 1, 2, 3 від 23.04.2013 року
позивачем передано Товариству з
обмеженою відповідальністю
"Карпатигаз" документацію на загальну
суму 1 489 785 гривень 20 копійок.

Як вбачається з матеріалів справи, в
період з травня 2014 року по грудень 2013
року позивачем, відповідно до умов
Договору купівлі-продажу документації,
було виставлено Товариству з обмеженою
відповідальністю "Карпатигаз"
відповідні рахунки-фактури.

Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що
відповідач не виконав взятих на себе
зобов'язань, а саме в порушення
договірних умов відповідач за отриману
документацію своєчасно розрахунки не
здійснив, за таких обставин просить суд
стягнути 2 162 гривні 44 копійки - пені, 489
гривень 99 копійок - 3% річних та 745
гривень 20 копійок - інфляційних
нарахувань.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією із підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до статті 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться (частина 1). Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу
(частина 2). Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань (частина 7).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (частина 1 статті 627
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу
України визначено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Судом встановлено, що Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Карпатигаз" було прострочено сплату
грошових коштів за рахунками за
червень, серпень, жовтень, листопад,
грудень 2013 року та січень 2014 року.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу,
відповідач зазначає, що оплата
документації проведена в межах
договірних строків оплати (з 01.05.2013 року
по 01.05.2015 року), нарахування штрафних
санкцій є безпідставним, оскільки
пунктом 4.2. Договору, в редакції
Додаткової угоди від 25.12.2012 року,
визначено, що оплата здійснюється
щомісячно до 15 числа згідно з
рахунками-фактурами, що надаються
щомісячно, в порядку та розмірах
визначених вказаним пунктом Договору.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку статті 625 Цивільного кодексу
України є способами захисту його
майнового права та інтересу, суть яких
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат від знецінення грошових коштів
внаслідок інфляційних процесів та
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо стягнення з відповідача
489,99 грн. - 3% та 745,20 грн. інфляційних
нарахувань.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України
передбачено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено, що
пеня, за визначенням частини третьої
статті 549 ЦК України, - це вид неустойки,
що забезпечує виконання грошового
зобов'язання і обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.

Відповідно до статті 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.
Установлене статтею 3 названого Закону
обмеження розміру пені не стосується
неустойки, встановленої іншими
законодавчими актами (пункт 2.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про
задоволення вимог позивача в частині
стягнення з відповідача 2 162 гривні 44
копійки - пені.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
- ГПК України) доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу, господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені скаржником в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду даної
справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду м. Києва
від 10.09.2014р. у справі № 910/13659/14 прийнято
з повним та всебічним дослідженням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Карпатигаз" залишити без задоволення,
а рішення Господарського суду м. Києва
від 10.09.2014р. у справі № 910/13659/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/13659/14 повернути
до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів у встановленому законом
порядку.

Головуючий суддя
А.І. Мартюк

Судді
Л.П. Зубець

М.М. Новіков