ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р.
Справа № 18/2434/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя
Івакіна В.О. , суддя Черленяк М.І.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Гуйван П.Д. (довіреність
№ 01-11/4196 від 03 квітня 2014 року), Гуйван
Д.П. (довіреність № 01-11/4134 від 03 квітня
2014 року),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. № 3037
П1-6) на рішення господарського суду
Полтавської області від 10 вересня 2014
року у справі № 18/2434/12

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства
"Полтаваобленерго", м. Полтава

про стягнення коштів в розмірі 329231,87
грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 10 вересня 2014
року у справі № 18/2434/12 (колегія суддів у
складі: головуючий суддя Безрук Т.М.,
суддя Кльопов І.Г., суддя Кульбако М.М.)
позовні вимоги задоволені у повному
обсязі.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства "Полтаваобленерго" на
користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" 191462,50 грн.
інфляційних, 137769,37 грн. річних, 6585 грн.
витрат з оплати судового збору.

Відповідач - Публічне акціонерне
товариство "Полтаваобленерго", з
рішенням суду першої інстанції не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
просить рішення господарського суду
Полтавської області від 10 вересня 2014
року по справі № 18/2434/12 скасувати в
частині стягнення з відповідача коштів
у сумі 329 231,87 грн., та прийняти нове
рішення, яким припинити провадження у
справі.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що судом
першої інстанції неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи. Так, вважає хибним висновок
місцевого господарського суду про те,
що вимоги позивача та вимоги
відповідача не є однорідними і не
можуть бути зараховані в порядку
статті 601 Цивільного кодексу України.

06 жовтня 2014 року на адресу Харківського
апеляційного господарського суду від
Дочірньої компанії "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" надійшов відзив на
апеляційну скаргу відповідача (вх. 8633).
Позивач вважає, що рішення
господарського суду Полтавської
області від 10 вересня 2014 року щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача інфляційних та 3% річних
прийнято у відповідності до чинного
законодавства без порушень норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

На думку позивача, вимоги про
повернення коштів, стягнутих державним
виконавцем під час виконання судових
рішень, та вимоги про сплату
інфляційних та річних не є однорідними
за своєю правовою природою, а тому не
можуть бути зараховані як зустрічні, в
порядку статті 601 Цивільного кодексу
України.

У призначене судове засідання
представник позивача не з'явився, про
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, про що
свідчить зворотне повідомлення про
вручення поштового відправлення, яке
містяться в матеріалах справи (т. 4
а.с.18).

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів дійшла висновку про розгляд
справи за відсутністю представника
позивача, який був належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши доводи представників
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам,
розглянувши справу у відповідності до
вимог статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга Публічного
акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 23
вересня 2009 року між Дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" та Відкритим акціонерним
товариством "Полтаваобленерго» був
укладений договір поставки природного
газу для вироблення теплової енергії
для потреб установ та організацій, що
фінансуються з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єктів
господарювання № 2203-06/09-931-БО-24 (далі -
Договір) (т.1 а.с. 20-26). Строк дії Договору
продовжений до 30 вересня 2010 року, у
відповідності до додаткових угод: №1
від 21 грудня 2009 року та № 2 від 09 квітеня
2010 року (т.1 а.с.27, 28).

Відповідно до п. 1.1 Договору позивач
(Постачальник) зобов'язується передати
у власність відповідача (Покупця)
природний газ за наявності його
обсягів, а покупець зобов'язується
прийняти від постачальника та оплатити
природний газ в обсязі, зазначеному в
статті 2 цього Договору.

В пункті п.6.1 Договору зазначено, що
оплата вартості газу проводиться
грошовими коштами у такому порядку:
перша оплата в розмірі 34% від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання та транспортування газу
проводиться не пізніше 10 числа
поточного місяця; подальші оплати
проводяться плановими платежами по 33%
від вартості запланованих місячних
обсягів постачання та транспортування
газу до 20 та 30 (31) числа поточного
місяця. Остаточний розрахунок за
фактично спожиті та транспортовані
обсяги газу здійснюється на підставі
акту приймання-передачі газу до 10
числа, наступного за місяцем поставки
газу.

У відповідності до п.2.1 постачальник
передає Покупцю в період з 01 жовтня по 31
грудня 2009 року газ в обсязі 5350 тис.
куб.м.: в жовтні - 350 тис.куб.м.; в
листопаді - 2500 тис.куб.м., в грудні - 2500
тис. куб.м , разом за IV квартал 5350 тис.
куб.м.

На виконання п. 2.1. Договору та
Додаткових угод позивач передав
відповідачу впродовж жовтня - грудня 2009
року та січня - вересня 2010 року
природний газ на загальну суму 27994806,99
грн., що підтверджується підписаними
актами передачі-приймання природного
газу від: 31 жовтня 2009 року, 30 листопада
2009 року, 31 грудня 2009 року, 31 січня 2010
року, 28 лютого 2010 року, 31 березня 2010
року, 30 квітня 2010 року, 31 травня 2010 року,
30 червня 2010 року, 31 липня 2010 року, 31
серпня 2010 року та 30 вересня 2010 року (т.1
а.с.31-42).

Публічне акціонерне товариство
"Полтаваобленерго" свої зобов'язання по
оплаті за поставлений природний газ за
Договором виконало, сплативши 27994806,99
грн., але з порушенням строків такої
оплати, які визначені пунктом 6.1
Договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлена обов'язковість договору
для виконання сторонами.

В силу статей 611 Цивільного кодексу
України та 230 Господарського кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Сума 3% річних від простроченої суми
боргу складає 137769,37 грн. (період з 11
січня 2010 року по 09 вересня 2010 рік), а
витрати від інфляційних процесів -
191462,50 грн. (період січень 2010
року-жовтень 2010 рік).

Зважаючи на те, що відповідач є таким,
що прострочив виконання зобов'язання,
згідно договору поставки природного
газу № 2203-06/09-931 БО-24 від 23 вересня 2009
року, суд першої інстанції задовольнив
позовні вимоги про стягнення з
відповідача - 3% річних у сумі 137769,37 грн.
та збитків від інфляції у розмірі 191462,50
грн.

Відповідачем судове рішення у даній
справі оскаржується лише в частині
відмови зарахування зустрічних
однорідних вимог. Разом з тим, судовою
колегією переглядається рішення суду
першої інстанції в цілому, оскільки у
відповідності до статті 101
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд апеляційної
інстанції не зв'язаний доводами
апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок
3% річних та інфляційних втрат, вважає,
що місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку щодо наявності
правових підстав для задоволення
позову, оскільки порушення строків
оплати за природний газ за Договором
підтверджується платіжними
дорученнями та меморіальними ордерами,
які містяться в матеріалах справи (т. 3
а.с. 7-68), а зазначені розрахунки є
вірними та такими, що відповідають
діючому законодавству.

Щодо доводів апеляційної скарги про
відсутність обов'язку зі сплати
інфляційних та річних в зв'язку з
проведенням зарахування зустрічних
однорідних вимог, колегія суддів
зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів справи, 03
вересня 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Полтаваобленерго»
звернулось до Дочірньої компанії "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" із
заявою (№ 01-11/10487) про зарахування
зустрічних однорідних вимог (т. 2
а.с.141-143).

Відповідач вважає, що між сторонами
існували грошові зобов'язання, а тому
на підставі статті 601 Цивільного
кодексу України підлягають
зарахуванню зустрічні однорідні
вимоги:

- зобов'язання Дочірньої компанії
"Газ України" НАК "Нафтогаз України"
перед Публічним акціонерним
товариством «Полтаваобленерго» на
суму 329231,87 грн. (залишок 34793,08 грн.), яка
виникла із суми 364024,95 грн. - переплата за
наказом Господарського суду
Полтавської області від 29 липня 2013 року
№ 917/121/13-г;

- зобов'язання Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» перед Дочірньою
компанією "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" відповідно до вимог
Господраського суду Полтавської
області у справі № 18/2434/12 на суму 329231,87
грн., з яких: 191462,50 грн. сума, на яку
збільшився розмір боргу внаслідок
інфляційних процесів за січень-жовтень
2010 року; 137769,37 грн. - 3% річних за
несвоєчасні розрахунки.

Місцевий господарський суд відмовив в
задоволенні клопотання відповідача
про припинення провадження у справі у
зв'язку з відсутністю предмету спору,
оскільки зобов'язання зі сплати
спірних сум інфляційних та 3% річних
було припинено шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог. В
обґрунтування відмови в зарахуванні
зустрічних однорідних вимог, суд
першої інстанції зазначив, що вимоги
про повернення коштів, стягнутих
державним виконавцем під час виконання
судових рішень та вимоги про сплату
інфляційних та річних, нарахованих за
частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України не є однорідними за
своєю правовою природою, а тому ці
вимоги не можуть бути зараховані як
зустрічні, в розумінні статті 601
Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Питання умов і порядку зарахування
взаємних вимог регулюється главою 50
Цивільного кодексу України -
припинення зобов'язань.

Один зі способів припинення
зобов'язання передбачений статтями
601-602 Цивільного кодексу України,
відповідно до якого зобов'язання
припиняється заліком зустрічних
однорідних вимог, строк виконання яких
настав, а також вимог, строк виконання
яких не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги.
Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін (частина третя статті 203
Господарського кодексу України).

Заліком визнається угода, по якій із
двох зустрічних однорідних вимог за
предметом зобов'язання одне - менше по
сумі, погашається цілком, а інше -
більше по сумі - припиняється в частині,
рівній меншій вимозі. Якщо обидва
зобов'язання по сумі рівні, то вони
цілком погашаються заліком.

Для припинення зобов'язань заліком
необхідна наявність декількох умов.

По-перше, залік можливий за умови, що
зобов'язання є зустрічним. Тобто, для
заліку є необхідною і достатньою
наявність двох зобов'язань. При цьому,
особа, яка виступає кредитором по
першому зобов'язанню, повинна бути
боржником по іншому, і навпаки, боржник
по першому зобов'язанню повинен бути
кредитором по іншому з них.

По-друге, вимоги, що підлягають заліку,
повинні бути однорідними.

По-третє, залік можливий тільки за
умови, що термін виконання зобов'язання
настав, або строк виконання не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги.

Але, у той же час, інша сторона має право
заперечити заявлену вимогу про залік у
зв'язку, наприклад, з недійсністю
вимоги або відсутністю передбачених
законом умов для заліку (статті 602
Цивільного кодексу України).

У відповідності зі статтею 602
Цивільного кодексу України
встановлені вичерпні випадки, коли
виключається можливість заліку
зустрічних вимог. Так, не допускається
залік наступних зустрічних грошових
вимог: 1) про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю; 2) про стягнення
аліментів; 3) щодо довічного утримання
(догляду); 4) у разі спливу позовної
давності; 5) в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Зі змісту правової норми частини 4
статті 341 Господарського кодексу
України прямо випливає, що залік
взаємних зобов'язань і грошових
претензій між учасниками
господарських відносин - це один із
способів безготівкових розрахунків.

Заява про залік є способом приведення
(включення) у дію самої процедури
заліку, який має бути здійснений
взаємно і добровільно учасниками
господарських відносин шляхом
здійснення відповідних проводок по
рахунках бухгалтерського обліку,
зафіксувавши, таким чином, факт
безготівкового розрахунку зі своїм
контрагентом. Завершити результат цієї
господарської операції можна,
наприклад, складанням акта звіряння
взаємних розрахунків і/або укладанням
мирової угоди в порядку, визначеному
Законом «Про виконавче провадження».
Звідси слідує, що сама заява про залік
не є безумовною підставою для заліку
грошових вимог і, таким чином, не
визначає того моменту, з якого
починається дія заліку. Отже, дія
кредитора-боржника по пред'явленню
заяви про залік грошових вимог повинна
мати зворотну дію (сприяння) з боку
боржника-кредитора.

У протилежному випадку - це спір про
право, що може бути вирішений тільки
судом.

З урахуванням викладеного можна дійти
висновку, що наявність заперечень
однієї сторони не є перешкодою для
проведення зарахування зустрічних
однорідних вимог за заявою іншої
сторони та припинення зобов'язання
зарахуванням можливе лише за умов
однорідності та безспірності
зустрічних вимог сторін. Адже, за
відсутності безспірності вимог
відповідний спір має бути вирішений у
судовому порядку з дотриманням вимог
процесуального закону.

У відповідності до частини 1 статті 199
Господарського кодексу України
виконання господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбачених
цим Кодексом та іншими законами. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Майно-господарські зобов'язання між
суб'єктами господарювання виникають на
підставі договорів (стаття 179
Цивільного кодексу України) і сторони є
вільними в укладенні договору, вибору
контрагента та визначенні умов
договору (стаття 627 Цивільного кодексу
України).

Враховуючи те, що відповідач, як
покупець природного газу за договором,
порушив строки оплати вартості
отриманого природного газу, які
обумовлені договором, а статтею 625
Цивільного кодексу України
передбачено стягнення інфляційних
втрат та 3% річних, місцевий
господарський суд правомірно
задовольнив позовні вимоги в цій
частині.

Судова колегія зазначає, що наслідки
прострочення боржником грошового
зобов'язання у вигляді інфляційних
нарахувань та 3 % річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації від боржника за
користування утриманими ним грошовими
коштами, належними до сплати
кредиторові, ці кошти нараховуються
незалежно від вини боржника.

Таким чином, за своєю природою
стягнення грошових коштів,
передбачених частиною другої статті 625
Цивільного кодексу України є
відповідальністю за порушення
виконання зобов'язання.

Як роз'яснив Пленум Вищого
Господарського суду у поставі № 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань", вимоги
про сплату пені та передбачених
частиною другою статті 625 ЦК України
інших нарахувань у зв'язку з порушенням
грошових зобов'язань, хоча й мають
грошовий характер, але за своєю
правовою природою не є основним
зобов'язанням, а є заходом
відповідальності за порушення
зобов'язань, й відтак ці вимоги не
можуть бути зараховані як зустрічні в
порядку статті 601 ЦК України.

Отже, вимоги про повернення коштів,
стягнутих державним виконавцем під час
виконання судових рішень в зведеному
виконавчому провадженні та про
стягнення 3% річних і інфляційних не є
однорідними, оскільки правова природа
їх виникнення є різною.

Колегія суддів погоджується із
висновками місцевого господарського
суду про те, що посилання відповідача
на безпідставність стягнення з нього
державним виконавцем коштів у межах
зведеного виконавчого провадження не
підтверджено належними доказами.

Таким чином, колегія суддів визнає
доводи відповідача в апеляційній
скарзі позбавленими фактичного та
правового обґрунтування, а так само
такими, що не відповідають, як
матеріалам справи, так і нормам чинного
законодавства.

Доводи апеляційної скарги відповідача
не спростовують висновків
господарського суду Полтавської
області, викладених в рішенні від 10
вересня 2014 року у даній справі.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що при прийнятті рішення
місцевий господарський суд забезпечив
дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи та дав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, через що
оскаржуване рішення підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 10 вересня 2014
року у справі № 18/2434/12 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 24.10.2014р.

Головуючий суддя
Камишева Л.М.

Суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Черленяк М.І.