КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р. Справа№ 910/10139/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Гарант-Система"

на рішення Господарського суду
Київської області від 07.08.2014р. (повний
текст підписано - 15.08.2014р.)

у справі №910/10139/14 (суддя Антонова В.М.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Гарант-Система"

до Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Провіта"

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: 1. ОСОБА_2

2. ОСОБА_3

про стягнення 3 464,48 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Товариства з
додтковою відповідальністю СК
"Альфа-Гарант" до Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Провіта", треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача: 1. ОСОБА_2,
2. ОСОБА_3 про стягнення 3 464,48 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем, як страховиком, було
виплачено страхувальнику, страхове
відшкодування при настанні страхового
випадку - пошкодження транспортного
засобу. Внаслідок виплати страхового
відшкодування до позивача в порядку
ст. 1191 Цивільного кодексу України та ст.
22 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» перейшло право
вимоги (регресу) в межах здійснених
фактичних витрат та ліміту
відповідальності.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 07.08.2014 року у
справі №910/10139/14 у задоволенні позову
відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого
господарського суду обґрунтовано тим,
що позивачем не доведено належними та
допустимими доказами, що
цивільно-правова відповідальність
особи винної у скоєнні ДТП було
застраховано відповідачем, тому
позовна вимога Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Гарант-Система» про
стягнення з Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Провіта» 3 464,48 грн. виплаченого
страхового відшкодування задоволенню
не підлягає.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Приватне акціонерне товариство
"Страхова компанія "Гарант-Система"
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду Київської
області від 07.08.2014 року у справі
№910/10139/14 та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду Київської
області прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Гарант-Система" на
рішення Господарського суду Київської
області від 07.08.2014 року, згідно ст. 98 ГПК
України, Київським апеляційним
господарським судом ухвалою від
03.09.2014р. порушено апеляційне
провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.09.2014 року у
зв'язку з неявкою представників
відповідача та третіх осіб розгляд
справи було відкладено на 07.10.2014 року.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
вимоги апеляційної скарги підтримав,
просив апеляційну скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду Київської
області від 07.08.2014 р. скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники інших сторін у справі в
судове засідання 07.10.2014 року не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
проведення судового засідання по
розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989 р.

Враховуючи, що наявні матеріали справи
є достатніми для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 у відсутності
представника відповідача.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представника позивача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої
інстанції 30.04.2014 між Приватним
акціонерним товариством "Страхова
компанія "Гарант-Система" (страховик за
договором, позивач у справі) та ОСОБА_5
(страхувальник за договором, третя
особа-2 у справі) було укладено договір
№05-16/000315 страхування наземного
транспорту (далі-договір), а саме згідно
п.1 договору предметом страхування є
Mercedes-Benz ML 250 (державний номер НОМЕР_2).

У п. 7 договору зазначено, що термін дії
договору з 14:26 годин 30.04.2013 до 24:00 годин
29.04.2014.

Відповідно до п.2.1. договору
застраховані ризики:
дорожньо-транспортна пригода з вини
водія і без вини водія, пошкодження
скла, стихійне лихо, падіння дерев,
напад тварин, пожежа, вибух,
протиправні дії третіх осіб (за
винятком викрадення), викрадення
транспортного засобу/конструктивна
загибель.

28.05.2013 в 16-30 год. в м. Києві на вулиці С.
Хохлових 11/г, корпус "ж" сталася ДТП за
участю транспортного засобу ISUZU 71
(державний номерний знак НОМЕР_1) під
керуванням ОСОБА_2 та транспортного
засобу Mercedes-Benz ML 250 (державний номерний
знак НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_5, що в
свою чергу підтверджується довідкою
відділу ДАІ Шевченківського РУ ГУ МВС
України в м. Києві №9206148 про
дорожньо-транспортну пригоду від 28.05.2013
та Постановою Шевченківського
районного суду м. Києва від 11.07.2013 в
справі №761/14154/13-п, якою ОСОБА_2 було
визнано винним у скоєні ДТП і
притягнуто до адміністративної
відповідальності.

Отже, на підставі заяви про настання
страхового випадку №251 від 29.05.2013
страхувальника - ОСОБА_5 було здійснено
оцінку вартості матеріального збитку,
спричиненого пошкодженням
транспортного засобу

Як вбачається з наявного в матеріалах
справи Звіту №186-1 від 20.06.2013 з
визначення вартості матеріального
збитку, завданого власнику
транспортного засобу, оцінка була
проведена Бюро експертиз і оцінки
майна "Бюмекс", яка є суб'єктом
оціночної діяльності (Сертифікат №
12053/11, виданий Фондом державного майна
України 10.06.2011).

За результатами проведеної оцінки
вартість матеріального збитку,
завданого власнику автомобіля Mercedes-Benz
ML 250 (державний номерний знак НОМЕР_2) в
результаті його пошкодження в ДТП,
складає 3 184,50 грн.

Крім того в заяві на виплату страхового
відшкодування №748 від 22.11.2013 ОСОБА_5
просить здійснити виплату страхового
відшкодування за фактом ушкодженого
автомобіля Mercedes-Benz ML 250 (державний
номерний знак НОМЕР_2) шляхом
перерахування готівки через касу ПрАТ
"СК "Гарант-Система".

Таким чином, на підставі Звіту про
розслідування події засобом наземного
транспорту від 22.11.2013 позивачем
складено страховий акт № 05-17/465 про
страховий випадок із засобом наземного
транспорту (крім залізничного) від
22.11.2013 з розрахунком страхового
відшкодування, згідно яких сума
страхового відшкодування, яка
підлягала оплаті позивачем, була
визначена в розмірі 3 964,48 грн. (копія
страхового акту наявна в матеріалах
справи). При цьому розмір витрат на
відновлення транспортного засобу
встановлено на підставі акту виконаних
робіт СП ТОВ "Автомобільний дім
Україна-Мерседес-Бенц" № від
21.08.2013.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судових засіданнях з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
є законним і обґрунтованим з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 228 ГК України, учасник
господарських відносин, який
відшкодував збитки, має право стягнути
збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

У відповідності зі ст. 979 ЦК України та
ч. 1 ст. 16 Закону України «Про
страхування» договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 ЦК України
передбачено, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Як було встановлено під час розгляду
справи 28.05.2013 року внаслідок ДТП за
адресою м. Київ вул.. С. Хохлових 11/г,
корпус "ж", було завдано механічних
пошкоджень транспортному засобу гр.
ОСОБА_5.

Враховуючи ту обставину, що
транспортний засіб було застраховано у
ТОВ Страхова компанія «Гарань-Систем»
на підставі договору № 05-16/000315 від
30.04.2014 страхування наземного
транспортного засобу, страховою
компанією виплачено потерпілій особі
страхове відшкодування в розмірі 3 964,48
грн., що підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами.

Таким чином, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновками місцевого господарського
суду, що виконавши свої зобов'язання
перед страхувальником за Договором
добровільного страхування шляхом
виплати страхового відшкодування,
позивач набув право зворотної вимоги
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Проте як вірно зазначив місцевий
господарський суд в даному випадку не
можливо застосувати право зворотної
вимоги до відповідача з огляду на
наступні обставини.

Договір страхування зумовлює
виникнення цивільно-правових відносин,
порядок здійснення яких визначається
Цивільним кодексом України, Законом
України "Про страхування" і іншими
нормативно - правовими актами, що
регулюють такий вид відносин.

Відповідно до статті 16 Закону України
"Про страхування", договір страхування -
це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою, страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальникові, а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі у
визначені строки та виконувати інші
умови договору. Дана норма
кореспондується зі статтею 979
Цивільного кодексу України, якою
внормовано, що за договором
страхування страховик зобов'язується у
разі настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.

Статтею 982 Цивільного кодексу України
встановлено, що істотними умовами
договору страхування є предмет
договору страхування, страховий
випадок, розмір грошової суми, в межах
якої страховик зобов'язаний провести
виплату у разі настання страхового
випадку (страхова сума), розмір
страхового платежу і строки його
сплати, строк договору та інші умови,
визначені актами цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 2. ст. 18 Закону України
"Про страхування" договори
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, що підлягають обов'язковому
технічному контролю відповідно до
Закону України "Про дорожній рух",
укладаються страховиками за умови
проходження транспортними засобами
обов'язкового технічного контролю,
якщо вони згідно з протоколом
перевірки технічного стану визнані
технічно справними. Договори
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів укладаються на строк, що не
перевищує строку чергового
проходження транспортним засобом
обов'язкового технічного контролю
відповідно до вимог Закону України
"Про дорожній рух".

У статті 983 Цивільного кодексу України
врегульовано, що договір страхування
набирає чинності з моменту внесення
страхувальником першого страхового
платежу, якщо інше не встановлено
договором.

Наведені вище положення також було
більш деталізовано у частинах 3, 4
статті 18 Закону України "Про
страхування" у якій зазначено, що факт
укладання договору страхування може
посвідчуватися страховим свідоцтвом
(полісом, сертифікатом), що є формою
договору страхування. Договір
страхування набирає чинності з
моменту внесення першого страхового
платежу, якщо інше не передбачено
договором страхування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
обєктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач набув права зворотної вимоги
до гр. ОСОБА_2, особи винної у здійсненні
дорожньо-транспортної пригоди,
цивільна відповідальність якої, як
зазначає позивач, було застраховано на
підставі полісу №АС/0357751 від 13.02.2013.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся до відповідача з
регресною вимогою № 05/1153 від 06.12.2013,
зокрема, з вимогою про сплату
страхового відшкодування на користь
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Гарант-Ситсема",
проте не отримало жодної відповіді на
заявлену вимогу.

Натомість місцевим господарським
судом було вірно встановлено, що
позивач не набув права зворотної
вимоги саме до відповідача, з огляду на
недоведеність обставини набрання
чинності страхового полісу №АС/0357751
від 13.02.2013, оскільки суду не було надано
жодного доказу на підтвердження факту
оплати третьою особою-1 страхового
внеску з яким законодавство і пов'язує
набрання чинності договору
страхування.

Посилання позивача на пункт 10 полісу у
якості доказу сплати страховиком
першого страхового платежу колегія
суддів сприймає скептично, оскільки
зазвичай у страховому полісі
вказується сума притаманна до сплата і
це слід розцінювати саме як інформацію,
а не як доконаний факт. Натомість
достовірними доказами про оплату
можуть бути відповідні банківські
документи, які б засвідчували
проведення даної фінансової операції
(квитанції, платіжне доручення,
банківська виписка тощо). Проте таких
доказів матеріали справи не містять.

Крім того як вірно було встановлено
судом першої інстанції бланк полісу
№АС/0357751 від 13.02.2013 був втрачений ще до
укладання договору страхування, що
підтверджується витягом з центральної
бази МСТСБУ, наявним у матеріалах
справи.

Також, в матеріалах справи наявна копія
публікації в газеті "Голос України" №176
(5676) від 21.09.2013 про недійсність полісу
№АС/0357751 від 13.02.2013 у зв'язку з втратою.

Колегія суддів не погоджується з
апеляційними доводами позивача про
вихід місцевого господарського суду за
межі позову з огляду на ту обставину, що
визнання правочину, на підставі якого
ґрунтуються спірні правові відносини,
недійсним під час розгляду справи є
прерогативою суду за господарським
процесуальним законодавством.

З огляду на вищенаведене колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про не
доведеність позивачем належними та
допустимими доказами обставини
страхування цивільно-правова
відповідальності особи винної у
скоєнні ДТП відповідачем, а отже
позовна вимога Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Гарант-Система" про стягнення
з Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Провіта" 3 464,48 грн. виплаченого
страхового відшкодування задоволенню
не підлягає.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на позивача
(апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. 99, 101, 103-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Гарант-Система» залишити без
задоволення, рішення Господарського
суду Київської області від 07.08.2014 року
по справі №910/10139/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/10139/14 повернути до
Господарського суду Київської області

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко