КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р. Справа№ 910/7526/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Пашкіної С.А.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Альфа-Гарант»

на рішення Господарського суду міста
Києва

від 24.06.2014

у справі №910/7526/14 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Українська страхова група», м. Київ,

до Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Альфа-Гарант», м. Київ,

про відшкодування шкоди в порядку
регресу 15 608,01 грн,

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Білинова А.В. -
представник (довіреність №01/123-509 від
06.11.2013);

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Українська
страхова група» (надалі - ПрАТ «СК
«Українська страхова група»)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Альфа-Гарант» (надалі - ТДВ
«СК «Альфа-Гарант») про стягнення в
порядку регресу страхового
відшкодування в сумі 15 608,01 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 24.06.2014 у справі №910/7526/14 позов
задоволено повністю, стягнуто з ТДВ «СК
«Альфа-Гарант» на користь ПрАТ «СК
«Українська страхова група» 15 608,01 грн
страхового відшкодування та 1 827,00 грн
витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТДВ
«СК «Альфа-Гарант» звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 24.06.2014 по справі №910/7526/14 та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити частково, стягнувши на
користь позивача понесені ним витрати
з урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з неповним з'ясуванням обставин, що
мають значення для справи,
неправильним застосуванням судом норм
матеріального права, у зв'язку з чим
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.07.2014
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження колегією
суддів у складі: головуючий суддя -
Мальченко А.О., судді - Жук Г.А., Суховий
В.Г., та призначено в судове засідання
на 21.08.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 21.08.2014 для
розгляду справи №910/7526/14 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий -
суддя Мальченко А.О., судді - Жук Г.А.,
Пашкіна С.А.

В судовому засіданні 21.08.2014 колегією
суддів, на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК
України, було оголошено перерву на
13.10.2014.

В судовому засіданні 13.10.2014 представник
скаржника підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення Господарського
суду міста Києва від 24.06.2014 скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити частково, стягнувши на
користь позивача понесені ним витрати
з урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу.

В судове засідання 13.10.2014 позивач свого
уповноваженого представника не
направив, про день, місце та час
розгляду апеляційної скарги був
повідомлений належним чином.

Вислухавши думку представника
відповідача, враховуючи, що позивач не
повідомив суд про поважність причин
нез'явлення до суду апеляційної
інстанції та не заявив клопотання про
відкладення розгляду справи, судова
колегія, порадившись на місці, ухвалила
здійснити розгляд апеляційної скарги
за відсутності позивача.

13.10.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
господарського суду апеляційної
інстанції.

Вислухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши наявні у
справі матеріали та проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія Київського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, 27.12.2011 між ПрАТ «СК
«Українська страхова група» (в тексті
договору - страховик) та ПІІ «Віп-Рент»
(в тексті договору - страхувальник) було
укладено генеральний договір
№28-0199-2700-AVIS добровільного страхування
наземних транспортних засобів,
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, водіїв і пасажирів від
нещасного випадку (далі - договір
добровільного страхування №28-0199-2700-AVIS),
за яким застраховано майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з
експлуатацією наземного транспортного
засобу, а саме - автомобіля марки
«Рено», 2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Предметом договору, згідно п. 2.1, є
майнові інтереси страхувальника,
пов'язані з володінням, розпорядженням
та користуванням вказаним
транспортним засобом на випадок
настання подій, перелік яких наведено у
договорі. Зокрема, до страхових
випадків відносяться
дорожньо-транспортні пригоди.

05.04.2013 у місті Суми, на проспекті
Перемоги відбулася
дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за
участю автомобіля «Рено», державний
номерний знак НОМЕР_1, що належить ПІІ
«Віп-Рент», під керуванням ОСОБА_3 та
автомобіля «ГАЗ», державний номерний
знак НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4, під
керуванням ОСОБА_5, що підтверджується
довідкою ВДАІ Управління УМВС України
в Сумській області про
дорожньо-транспортну пригоду №9181427
(а.с. 37).

З даної довідки слідує, що
дорожньо-транспортна пригода сталася в
результаті порушення Правил
дорожнього руху України водієм ОСОБА_5,
якого постановою Сумського районного
суду від 03.06.2013 №587/1297/13-п (а.с. 39) визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого статтею
124 КУпАП.

В результаті вказаної
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль «Рено», державний номерний
знак НОМЕР_1, було пошкоджено, а його
власнику та вигодонабувачу за
договором добровільного страхування
наземного транспорту №28-0199-2700-AVIS - ПІІ
«Віп-Рент» завдано матеріальної шкоди.

Місцевим господарським судом
встановлено, що 10.04.2013 страхувальник
звернувся до позивача з заявою про
настання страхового випадку та виплату
страхового відшкодування (а.с. 49), в якій
просив позивача перерахувати страхове
відшкодування на рахунок СТО або на
рахунок вигодонабувача за договором -
ПІІ «Віп-Рент».

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до акту здачі-прийняття
робіт (надання послуг) по ремонту №00003199
від 24.06.2013 (а.с. 41-42), сума по роботам та
запасним частинам автомобіля «Рено»,
державний номерний знак НОМЕР_1,
становить 17 718,01 грн (з ПДВ).

15.07.2013 на підставі виставленого
станцією технічного обслуговування
рахунку-фактури №П-00005826 від 25.04.2013 (а.с.
40), вказаного акту здачі-прийняття
робіт №00003199 від 24.06.2013, акту огляду
пошкодженого транспортного засобу (а.с
43) позивачем було складено страховий
акт №ДККА-26180 (а.с. 51) та розрахунок суми
страхового відшкодування (а.с. 52),
відповідно до яких розмір страхового
відшкодування, з урахуванням франшизи
у розмірі 1 600,00 грн, становить 16 118,01 грн.

На підставі вищевказаних документів
ПрАТ «СК «Українська страхова група»
виплатило вигодонабувачу за договором
добровільного страхування №28-0199-2700-AVIS
- ПІІ «Віп-Рент» страхове відшкодування
у розмірі 16 118,01 грн, що підтверджується
платіжним дорученням №12276 від 16.07.2013
(а.с 53).

Відповідно до статті 979 ЦК України та ч.
1 статті 16 Закону України «Про
страхування» договір страхування - це
письмова угода між страхувальником і
страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Таким чином, виконавши свої
зобов'язання перед страхувальником за
договором добровільного страхування
наземного транспорту №28-0199-2700-AVIS
шляхом виплати страхового
відшкодування, позивач набув право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

За приписами пункту 5.3. Положення про
єдину централізовану базу даних щодо
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, затвердженого розпорядженням
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 09.07.2010
№566, інформація, отримана з бази даних
МТСБУ, використовується з метою
отримання відомостей про наявність чи
відсутність договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів на дату скоєння
ДТП та отримання відомостей про
страховика, який застрахував
цивільно-правову відповідальність
власника наземного транспортного
засобу на дату ДТП або на дату
укладення договору обов'язкового
страхування.

На підставі інформації з бази даних
МТСБУ (а.с. 65-66) місцевим господарським
судом вірно встановлено, що на момент
ДТП, яка відбулася 05.04.2013,
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_5, винного у вчиненні ДТП, була
застрахована у відповідача - ТДВ «СК
«Альфа-Гарант» згідно Полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №АВ/9983252, за яким забезпеченим
транспортним засобом є автомобіль ГАЗ,
2001 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_2, ліміт відповідальності - 50
000,00 грн, франшиза - 510,00 грн.

У зв'язку з вищезазначеним, позивач в
порядку регресу звернувся до ТДВ «СК
«Альфа-Гарант» із заявою про виплату
страхового відшкодування в порядку
регресу вих. №6981/1702-Усг від 12.03.2014 (а.с. 55)
щодо сплати страхового відшкодування в
розмірі 16 118,01 грн, факт отримання якої
відповідачем підтверджується
зазначенням на ній вхідного номеру від
13.03.2014 №12/930 та не заперечується
останнім.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, станом на час звернення з
позовом до суду відповідач вимоги
позивача не задовольнив, що змусило
ПрАТ «СК «Українська страхова група»
звернутися з даним позовом до суду.

Колегія суддів зазначає, що предметом
спору у даній справі є стягнення зі
страховика за договором обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів суми виплаченого
страховиком за договором
добровільного страхування наземного
транспорту страхового відшкодування в
порядку регресу.

Відповідно до ст. 228 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин, який відшкодував збитки, має
право стягнути збитки з третіх осіб у
порядку регресу.

Згідно ч. 1 статті 1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України передбачено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України
передбачено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК
України особа, яка здійснює діяльність,
що є джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки одній
особі, з вини іншої особи
відшкодовується винною особою.

Враховуючи викладене, місцевий
господарський суд дійшов вірного
висновку, що особою відповідальною за
завдані збитки у межах, передбачених
договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, є ТДВ «СК «Альфа-Гарант».

За приписами частини 2 статті 1192
Цивільного кодексу України розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Як було зазначено вище, позивачем
згідно платіжного доручення №12276 від
16.07.2013 (а.с 53) перераховано на рахунок
страхувальника та вигодонабувача за
договором добровільного страхування
кошти на ремонтно-відновлювальні
роботи автомобіля «Рено», державний
номерний знак НОМЕР_1, що є доказом
фактично здійснених позивачем витрат
по виплаті страхового відшкодування,
зумовленого страховим випадком -
дорожньо-транспортною пригодою.

Суд апеляційної інстанції наголошує на
помилковості доводів відповідача про
невідповідність здійсненого позивачем
розрахунку суми страхового
відшкодування, який мав
розраховуватися, виходячи з вартості
відновлювального ремонту
транспортного засобу з врахуванням
зносу згідно ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників транспортних засобів», з
огляду на наступне.

Дійсно, нормою ст.29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Відповідно до умов договору
добровільного страхування №28-0199-2700-AVIS,
укладеного між позивачем та
страхувальником, підставою для
визначення страхового відшкодування є,
зокрема, документи ремонтних
підприємств (наряд-замовлення,
калькуляції, рахунки), де буде
здійснено відновлювальний ремонт
пошкодженого застрахованого ТЗ, із
зазначенням переліку відновлювальних
робіт, їх вартість, вартість деталей, що
замінюються (п. 14.2.2.1 договору).

Відтак, правомірним є визначення
позивачем розміру страхового
відшкодування на підставі
рахунку-фактури №П-00005826 від 25.04.2013,
виставленого СТО, яка надала послуги з
ремонту пошкодженого автомобіля та
акту здачі-прийняття робіт №00003199 від
24.06.2013.

При цьому, з положень п.36.2 ст.36 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» вбачається, що під оціненою
шкодою в ньому розуміється також і
шкода, щодо якої страховик і потерпілий
досягли згоди про розмір страхового
відшкодування без проведення оцінки та
експертизи пошкодженого майна.

Як вбачається з матеріалів справи,
страхувальник (вигодонабувач) за
договором добровільного страхування
№28-0199-2700-AVIS не заперечував проти
розміру виплаченого позивачем
страхового відшкодування та порядку
його виплати, що свідчить про
досягнення відповідної згоди між
сторонами договору.

Крім того, Законом України «Про
страхування» не передбачено
обов'язкового проведення суб'єктами
оціночної діяльності незалежної
професійної оцінки шкоди, завданої
транспортному засобу внаслідок ДТП,
тобто необхідність відшкодування
шкоди не ставиться у залежність від
проведення такої оцінки.

За приписами статті 22 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Зі змісту вказаного закону вбачається,
що обов'язок з визначення причин
настання страхового випадку та
визначення розміру збитків, завданих
майну потерпілої особи, покладається
саме на страховика, який здійснив
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власника наземного транспортного
засобу, у даному випадку - на
відповідача.

Крім того, за приписами пункту 36.2.
вказаного закону, якщо у зв'язку з
відсутністю документів, що
підтверджують розмір заявленої шкоди,
страховик (МТСБУ) не може оцінити її
загальний розмір, виплата страхового
відшкодування (регламентна виплата)
здійснюється у розмірі заподіяної
шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ).

У свою чергу відсутність вказаних дій з
боку відповідача не позбавляє права
позивача на отримання відшкодування в
межах понесених ним витрат у вигляді
виплати страхового відшкодування.

При цьому, обов'язок доказування
невідповідності розміру виплаченого
позивачем страхового відшкодування
розміру заподіяних збитків, а також їх
дійсний розмір покладається саме на
відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 10.02.2014 у справі №5011-47/16703-2012.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду звертає увагу, що
відповідно до ст. 9 Закону України «Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність»
методичне регулювання оцінки майна
здійснюється у відповідних
нормативно-правових актах з оцінки
майна: положеннях (національних
стандартах) оцінки майна, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України, методиках та інших
нормативно-правових актах, які
розробляються з урахуванням вимог
положень (національних стандартів) і
затверджуються Кабінетом Міністрів
України або Фондом державного майна
України.

Відповідно до п.7.38 Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів (КТЗ),
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України, Фонду державного
майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092 (у
редакції наказу Міністерства юстиції
України, Фонду державного майна
України від 24.07.2009 року №1335/5/1159) (надалі
в тексті - Методика) значення
коефіцієнту фізичного зносу
приймається таким, що дорівнює нулю для
нових складників та для складників КТЗ,
строк експлуатації яких не перевищує: 5
років - для легкових КТЗ виробництва
країн СНД; 7 років - для інших легкових
колісних транспортних засобів.

Згідно п. 7.39 Методики винятком
стосовно використання зазначених
вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в
інтенсивному режимі (фактичний пробіг
щонайменше вдвічі більший за
нормативний); б) якщо складові частини
кузова, кабіни, рами відновлювали
ремонтом або вони мають корозійні
руйнування чи пошкодження у вигляді
деформації; в) якщо КТЗ експлуатувався
в умовах, визначених у пункті 4 таблиці
4.1 додатка 4.

Оскільки свідоцтвом про реєстрацію
автомобіля «Рено», державний номерний
знак НОМЕР_1 (а.с.35-36), підтверджується
рік його випуску - 2008, а на момент ДТП
строк експлуатації останнього не
перевищував 7 років, при цьому, доказів
щодо наявності, передбачених п.7.39
Методики, винятків щодо застосування
коефіцієнту зносу суду не надано,
колегія суддів дійшла висновку про
відсутність підстав для вирахування
фізичного зносу, як на цьому наголошує
відповідач.

Верховним Судом України у листі
«Судова практика розгляду цивільних
справ, що виникають з договорів
страхування» від 19.07.2011 роз'яснено, що
визначаючи розмір заподіяної шкоди при
страхуванні наземного транспорту,
суди, у разі виникнення спору щодо
визначення розміру шкоди, повинні
виходити з фактичної (реальної) суми,
встановленої висновком
автотоварознавчої експертизи, або
відповідними документами станції
технічного обслуговування, на якій
проводився ремонт автомобіля.

Також з врахуванням приписів ст.ст.993,1191
ЦК України слід зазначити, що
визначальним моментом для звернення з
такою вимогою про виплату страхового
відшкодування в порядку регресу є сам
факт виплати страхового відшкодування
за договором майнового страхування.

Таким чином, наявні в матеріалах справи
акт здачі-прийняття робіт №00003199 від
24.06.2013, рахунок-фактура №П-00005826 від
25.04.2013, виставлений СТО, яка надала
послуги з ремонту пошкодженого
автомобіля, а також платіжне доручення
№12276 від 16.07.2013, є належними доказами
фактично здійснених позивачем витрат,
зумовлених ДТП, по виплаті страхового
відшкодування.

Разом з тим, надана відповідачем під
час апеляційного провадження дефектна
калькуляція (а.с. 106-110) не може бути
прийнята колегією суддів в якості
доказу по справі, оскільки така не була
предметом розгляду в суді першої
інстанції, а обґрунтованих пояснень в
порядку ст. 101 ГПК України щодо
неможливості її подання до місцевого
господарського суду відповідачем не
надано.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що у вказаній дефектній
калькуляції у вартість ремонту
включено лише вартість робіт та
матеріалів, без урахування вартості
деталей, що підлягають заміні, а відтак
з вказаної калькуляції неможливо дійти
висновку про повну вартість
ремонтно-відновлювальних робіт
автомобіля «Рено», державний номерний
знак НОМЕР_1.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що до позивача перейшло
право регресної вимоги до відповідача
(відповідальної особи) у розмірі
фактично виплаченого відшкодування (у
межах понесених витрат), тобто у сумі 16
118,01 грн.

Водночас, вирішуючи питання про суму
стягнення в порядку регресу, місцевим
господарським судом вірно враховано
положення п. 6 ст. 36 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», згідно якого страхувальником
або особою, відповідальною за завдані
збитки, має бути компенсована сума
франшизи, якщо вона була передбачена
договором страхування.

З огляду на те, що згідно полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №АВ/9983252 сторонами встановлено
франшизу у розмірі 510,00 грн, колегія
суддів апеляційного суду погоджується
з висновком суду першої інстанції, що
сума страхового відшкодування, що
підлягає виплаті відповідачем за шкоду
заподіяну водієм ОСОБА_5, складає 15 608,01
грн (16 118,01 грн - 510,00 грн),

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, а тому рішення
Господарського суду м. Києва від 24.06.2014
у справі №910/7526/14 відповідає фактичним
обставинам справи та прийняте з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду не
спростовують, у зв'язку з чим
оскаржуване рішення має бути залишеним
без змін, а апеляційна скарга ТДВ «СК
«Альфа-Гарант» без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі статті 49 ГПК
України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Альфа-Гарант» на рішення
Господарського суду міста Києва від
24.06.2014 у справі №910/7526/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 24.06.2014 у справі №910/7526/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7526/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

С.А. Пашкіна