м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
розглянувши справу
За позовом Товариства з обмеженою
«Будмасінвест»доТовариства з
обмеженою відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парк
Девелопмент»пропро визнання договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 недійснимПредставники сторін:
від позивача: Цигіка І.Ю. -
представник за довіреністю б/н від
від відповідача 1: Коломієць І.С. -
представник за довіреністю б/н від
від відповідача 2: Михайлов Т.М. -
представник за довіреністю б/н від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
10.09.2014 до Господарського суду міста
Києва надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будмасінвест» з
вимогами до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»
про визнання договору відступлення
права вимоги (цесії) від 20.08.2010
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказав на те, що відповідач 1,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології», не набув право власності
на майнові права на нежитлові
приміщення, які він передав
відповідачу 2, Товариству з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»,
за Договором відступлення права вимоги
(цесії) від 20.08.2010, оскільки
розпоряджатися майном може лише його
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 порушено провадження у
призначено до розгляду на 06.10.2014.
29.09.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду, які суд
долучив до матеріалів справи.
29.09.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
залучення до участі у справі інших
відповідачів та заява про зміну
06.10.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача 2 надійшли заперечення на
заяву позивача про зміну предмету
позову, в яких Товариство з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»
зауважило, що шляхом подання заяви про
зміну предмету позову позивачем було
заявлено ще дві додаткові позовні
вимоги, що суперечить нормам чинного
законодавства України.
У судовому засіданні 06.10.2014,
розглянувши заяву позивача про зміну
предмету позову, суд відмовив в її
задоволенні, виходячи з наступного.
У заяві про зміну предмету позову
позивач просив суд визнати недійсним
договір відступлення права вимоги
(цесії) від 01.08.2010, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ТСП-Трейд» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології»; визнати недійсним договір
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»;
визнати недійсною Додаткову угоду №
1/18-02-2 від 18.02.2013 до Договору про участь у
Фонді фінансування будівництва № 24 від
29.09.2005, укладену між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Парк
Девелопмент» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
В пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
зазначено, що право позивача на зміну
предмета або підстави позову може бути
реалізоване лише до початку розгляду
господарським судом справи по суті та
лише у суді першої інстанції шляхом
подання до суду відповідної письмової
заяви, яка за формою і змістом має
узгоджуватися із статтею 54 ГПК з
доданням до неї документів, зазначених
у статті 57 названого Кодексу.
Невідповідність згаданої заяви
вимогам цих норм процесуального права
є підставою для її повернення з
підстав, передбачених частиною першою
Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
У разі подання позивачем заяви,
направленої на одночасну зміну
предмета і підстав позову,
господарський суд повинен відмовити в
задоволенні такої заяви і, приєднавши
її до матеріалів справи та зазначивши
про цю відмову в описовій частині
рішення (або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи),
розглянути по суті раніше заявлені
позовні вимоги, якщо позивач не
відмовляється від позову. Позивач при
цьому не позбавлений права звернутися
з новим позовом у загальному порядку.

Зважаючи на вищевикладене, суд
відмовляє в задоволенні заяви позивача
про зміну предмету позову, оскільки
вона по суті містить одночасну зміну
предмета та підстав позову, що
суперечить нормам чинного
законодавства України.

У судовому засіданні 06.10.2014,
розглянувши клопотання позивача про
залучення до участі у справі інших
відповідачів, суд відмовив в його
задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 24
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд за
наявністю достатніх підстав має право
до прийняття рішення залучити за
клопотанням сторони або за своєю
ініціативою до участі у справі іншого
відповідача.

У клопотання про залучення до участі у
справі інших відповідачів позивач
просив суд, на підставі заяви про зміну
предмету позову, залучити до участі у
справі Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТСП-Трейд» та
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Мітех».

Зважаючи на те, що суд відмовив
позивачу у задоволенні заяви про зміну
предмету позову, то підстави для
залучення до участі у справі інших
відповідачів відсутні, у зв'язку з чим
суд відмовляє відповідачу у
задоволенні клопотання про залучення
до участі у справі інших відповідачів.

У судовому засіданні 06.10.2014, відповідно
до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено перерву на 20.10.2014.

20.10.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача 1 надійшов відзив, в якому
відповідач 1 заперечив проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на те, що Договір
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»,
повністю відповідає інтересам
відповідача 1 та сторони повністю
виконали за ним свої зобов'язання.

20.10.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача 2 надійшов відзив, в якому
відповідач 2 просив суд застосувати
строки позовної давності, посилаючись
на те, що договір відступлення права
вимоги (цесії) був укладений від 20.08.2010,
і строк позовної давності, в межах
якого позивач міг звернутися до суду
для захисту свого порушеного права чи
законного інтересу, сплинув.

У судовому засіданні 20.10.2014 представник
позивача подав заяву про зупинення
провадження у справі, обгрунтовуючи її
тим, що у провадженні Господарського
суду міста Києва знаходиться справа №
910/21762/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будмасінвест» до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»
про визнання договору відступлення
права вимоги (цесії) від 01.08.2010
недійсним, і до винесення рішення у
справі № 910/21762/14 не може бути вирішена
справа № 910/19187/14.

Розглянувши заяву позивача про
зупинення провадження у справі, суд не
знайшов підстав для її задоволення,
враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід з'ясовувати: як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом; чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предметом позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості розгляду вимог.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом спору між сторонами у даній
справі є вимоги позивача про визнання
недійсним укладеного між
відповідачами договору відступлення
права вимоги (цесії) від 20.08.2010.

Обставини даної справи суд може
встановити самостійно в межах її
розгляду, оскільки суд в даній ситуації
жодним чином не обмежений ні своєю
юрисдикцією, ні можливістю самостійно
встановити обставини справи шляхом
дослідження наявних у справі доказів.

У судовому засіданні 20.10.2014 представник
позивача позовні вимог підтримав в
повному обсязі, надав усні пояснення по
суті спору.

Представники відповідача 1 та
відповідача 2 у судовому засіданні
20.10.2014 надали усні пояснення по суті
спору; проти позову заперечили.

У судовому засіданні 20.10.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини рішення
у справі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані суду докази,
суд

ВСТАНОВИВ:

20.08.2010 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» (цедент) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Парк
Девелопмент» (цесіонарій) укладено
Договір відступлення права вимоги
(цесії), відповідно до умов якого цедент
відступив цесіонарієві, а цесіонарій
набуває право вимоги на нежитлові
приміщення, визначені у Додатку до
цього Договору, які належать цеденту
згідно з Договором відступлення права
вимоги (цесії) від 01.08.2010, на підставі
Договору відступлення права вимоги
(цесії) № 2/04/09 від 02.04.2009, на підставі
Договору про участь у фонді
фінансування будівництва № 24 від
29.09.2005.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010, об'єктом інвестування є
нежитлові приміщення, загальною площею
399,79 кв.м., які розташовані на 2 поверсі
секції В за адресою: м. Київ,
Дніпровський район, вул. Ованеса
Туманяна, буд. 15-А.

Згідно з Додатком 2 до Договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010, об'єктом інвестування є
нежитлові приміщення, загальною площею
158,21 кв.м., що розташовані на 1 поверсі
секції В, за адресою: м. Київ,
Дніпровський район, вул. Ованеса
Туманяна, буд. 15-А.

Відповідно до п. 4 Договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010 право вимоги, що відступається
цесіонарієві, засвідчується
наступними документами: Договір про
участь у Фонді фінансування
будівництва № 24 від 29.09.2005; Свідоцтво
про участь у фонді фінансування
будівництва № 24 від 15.05.2007; Договір
відступлення права вимоги (цесії) №
2/04/09 від 02.04.2009; Договір відступлення
права вимоги (цесії) від 01.08.2010.

Згідно з п. 5 Договору відступлення
права вимоги (цесії) від 20.08.2010, за
передання права вимоги по цьому
Договору цесіонарій сплачує цеденту
грошові кошти у сумі 1812920 грн. 00 коп., без
ПДВ.

Звертаючись з даним позовом до суду,
позивач вказав на те, що відповідач 1,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології», не набув права власності
на майнові права на нежитлові
приміщення, які він передав
відповідачу 2, Товариству з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»,
на підставі Договору відступлення
права вимоги (цесії) від 20.08.2010, оскільки
розпоряджатися майном може лише його
власник, тоді як відповідач 1 не мав
право власності на вказане майно, що
суперечить положенням ст. ст. 317, 319
Цивільного кодексу України та є
підставою для визнання оспорюваного
договору недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України одним із
способів захисту цивільного права може
бути, зокрема, визнання правочину
недійсним.

У відповідності до норм статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу
України визначено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зазначено, що правочин
може бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої-третьої,
п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 71 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
викладені вище норми чинного
законодавства, необхідною умовою
застосування судом певного способу
захисту є наявність, доведена
належними у розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України доказами, певного
суб'єктивного права (інтересу) у
позивача та порушення (невизнання або
оспорювання) цього права (інтересу) з
боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України
№18-рп/2004 від 01.12.2004р. (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
«права», яке треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному
рішенні зазначає, що види і зміст
охоронюваних законом інтересів, що
перебувають у логічно-смисловому
зв'язку з поняттям "права" як правило не
визначаються у статтях закону, а тому
фактично є правоохоронюваними.
Охоронюваний законом інтерес
перебуває під захистом не тільки
закону, а й об'єктивного права в цілому,
що панує у суспільстві, зокрема,
справедливості, оскільки інтерес у
вузькому розумінні зумовлюється
загальним змістом такого права та є
його складовою.

Як встановлено судом, позивач
безпосередньо не є стороною чи
зобов'язаною особою за договором
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010, з огляду на що у відповідності до
положень ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України та ст.ст. 173, 174 Господарського
кодексу України, які визначають угоду
як підставу для виникнення у її сторін
кореспондуючих прав та обов'язків,
спірний договір безпосередньо не
впливає на права та обов'язки позивача.

Таким чином, звертаючись з позовом до
суду за захистом порушеного права,
позивач має обрати спосіб захисту, який
узгоджується з двома критеріями: (1) має
відповідати змісту права, що порушене й
здатний таке право відновити, а також (2)
має бути передбачений приписами ст. 16
ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж
визначений іншим Законом чи укладеним
між сторонами Договором.

Суд зазначає, що єдиною підставою, якою
обґрунтовано позовну вимогу щодо
визнання недійним оспорюваного
правочину, є, на думку позивача,
відсутність майнових прав у
відповідача 1 на нежитлові приміщення,
визначені у додатку до договору
відступлення права вимоги (цесії) від
20.08.2010, право вимоги за яким було
передано відповідачу 2.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що договір відступлення
права вимоги (цесії) від 20.08.2010 є
недійсним з огляду на недійсність
договору, на підставі якого він був
укладений, а саме, договору
відступлення права вимоги (цесії) від
01.08.2010, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ТСП-Трейд» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології», та у зв'язку з чим
наступний правочин - додаткова угода №
1/18-02-2 від 18.02.2013 до договору про участь у
Фонді фінансування будівництва № 24 від
29.09.2005, укладена між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Парк
Девелопмент» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Мітех», є також недійсною.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 Цивільного
кодексу України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, позивачем не було надано
належних та допустимих доказів в
обґрунтування своїх позовних вимог,
зокрема, не доведено відсутності у
відповідача 1 майнових прав, які були
передані за оспорюваним договором
відповідачу 2, в тому числі не надано
будь-яких судових рішень щодо визнання
недійсними договорів, на підставі яких
був укладений оспорюваний правочин.

Крім того, суд зазначає, що відповідно
до п. 2.15 постанови Пленуму Вищого
господарського суду міста Києва № 11
від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» наслідки недійсності
правочину підлягають застосуванню
лише стосовно сторін даного правочину,
тому на особу, яка не брала участі в
правочині, не може бути покладено
обов'язок повернення майна за цим
правочином. У зв'язку з цим не
підлягають задоволенню позови
власників (володільців) майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження майна, які
були вчинені після правочину,
визнаного недійсним. У відповідних
випадках майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, позовів відповідно до
статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України,
зокрема, від добросовісного набувача -
з підстав, передбачених частиною
першою статті 388 ЦК України. При цьому
необхідно мати на увазі, що
добросовісність набувача майна в силу
частини п'ятої статті 12 названого
Кодексу презюмується.

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову до
чергового добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216
Цивільного кодексу України. Норма ч. 1
ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного суду України у
справі № 6-95цс13 від 18.09.2013.

Зважаючи на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що обраний
позивачем спосіб захисту (визнання
договору відступлення права вимоги
(цесії) від 20.08.2010 недійсним) не
відповідає змісту права, що порушене, й
нездатний таке право відновити, адже
наслідки недійсності правочину
підлягають застосуванню лише стосовно
сторін даного правочину, а отже є
неефективним способом захисту
порушеного права.

У відзиві на позовну заяву відповідач 2
заявив про застосування строків
позовної давності, зважаючи на те, що
спірний договір було укладено 20.08.2010.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
визначено, що частиною третьою статті
267 ЦК України передбачена можливість
застосування позовної давності, у тому
числі й спеціальної, лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
визначено, що за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З огляду на вищевикладене, а також
враховуючи, що суд прийшов до висновку,
що Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будмасінвест» не
доведено належними та допустимими
доказами факту порушення свого права
чи законного інтересу з боку
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сучасне
спеціалізоване обладнання та
технології» та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Парк Девелопмент»,
то у суду немає підстав для задоволення
заяви відповідача 2 про застосування
позовної давності.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 27.10.2014

Суддя
І.М.
Отрош