КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. Справа№ 910/5696/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання
Анісімовій М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги № б/н, б/д Державного агентства
резерву України на рішення
господарського суду міста Києва від
14.05.2014 року

у справі № 910/5696/14 (суддя -
Митрохіна А.В.)

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» в особі
Дніпропетровської філії Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»

до Державного агентства
резерву України

про стягнення 3 623, 10 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Ковтун А.П. - дов. № 256
від 11.12.2013 року;

від відповідача: Михайлюк А.З. - дов. №
1236/0/4-14 від 01.04.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 року до господарського суду
міста Києва звернулося публічне
акціонерне товариство «Укртелеком» в
особі Дніпропетровської філії
публічного акціонерного товариства
«Укртелеком» з позовною заявою до
Державного агентства резерву України
про стягнення 3 623, 10 грн заборгованості
за договором відповідального
зберігання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву, в тому числі 3
453, 40 грн заборгованості, 127, 84 грн
інфляційних втрат, 41, 86 грн - 3 % річних.

В обґрунтування позову, позивач
посилається на порушення відповідачем
зобов'язань за договором № 10/16/783-18 від
14.11.2005 року, щодо оплати послуг
зберігання цінностей.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідачем в
порушення зобов'язань за договором № 44
від 20.10.2011 року не повністю оплачено
вартість послуг.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 року позовні вимоги
позивача задоволено повністю. Стягнуто
з Державного агентства резерву України
на користь публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» 3 453, 40 грн
заборгованості за договором
відповідального зберігання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву № 10/16/783-18 від
14.11.2005 року, 127, 84 грн - 3 % річних, 41, 86 грн -
збитків від інфляції та 1 827, 00 грн в
повернення судового збору.

27.06.2014 року відповідач звернувся до
суду з апеляційною скаргою, просить
скасувати рішення місцевого
господарського суду від 14.05.2014 року у
справі № 910/5696/14, постановити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
Закон України «Про Державний
матеріальний резерв» не передбачає
такої відповідальності, як сплата
неустойки, за несвоєчасну оплату
послуг зберігання матеріальних
цінностей, оскільки оплата за
зберігання матеріальних цінностей
резерву здійснюється з державного
бюджету, за наявності відповідного
фінансування, як і передбачено
договором.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.07.2014 року
апеляційну скаргу Державного
агентства резерву України на рішення
господарського суду міста Києва від
14.05.2014 року у справі № 910/5696/14 прийнято
до провадження у складі колегії суддів:
головуючого судді - Жук Г. А., суддів -
Мальченко А. О., Сухового В. Г.,
призначено розгляд справи на 18.08.2014
року.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 18.08.2014 року
склад колегії суду змінено, у зв'язку з
перебуванням судді Сухового В. Г. у
відпустці, визначено в наступному
складі: головуючий суддя - Жук Г. А.,
судді - Дикунська С. Я., Мальченко А.О.

За клопотанням позивача справа
розглядається в судовому засіданні в
режимі відео конференції через
господарський суд Дніпропетровської
області.

Представник апелянта у судовому
засіданні 18.08.2014 року підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив скасувати
рішення місцевого господарського суду
та прийняти нове рішення, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позову.

Представник позивача в судовому
засіданні 18.08.2014 року заперечив доводи
апеляційної скарги, просить рішення
господарського суду міста Києва
залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права встановила
наступне.

14 листопада 2005 року між Державним
комітетом України з державного
матеріального резерву
правонаступником якого, згідно Указу
Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010
року є Державне агентство резерву
України (відповідач у справі, «комітет»
за договором) та відкритим акціонерним
товариством «Укртелеком» в особі
Дніпропетровської філії («зберігач» за
договором, позивач у справі) було
укладено договір відповідального
зберігання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву № 10/16/783-18 (а. с.
15), за умовами якого комітет передав, а
зберігач прийняв на відповідальне
зберігання матеріальні цінності
згідно з затвердженою номенклатурою у
кількості та вартістю згідно акту
форми № 1, форми яких затверджено
Комітетом (п. 1.2 договору).

Додатковою угодою до Договору № 2 від
09.09.2011 року сторони погодили, що у
зв'язку з реорганізацією Державного
комітету України з державного
матеріального резерву в Державне
агентство резерву України та зі зміною
17.06.2011 року найменування відкритого
акціонерного товариства «Укртелеком»
на публічне акціонерне товариство
«Укртелеком», преамбулу договору
викладено в новій редакції, згідно якої
сторонами за договором є: Державне
агентство резерву України (Держрезерв
України за договором) та Публічне
акціонерне товариство «Укртелеком»
(Зберігач за договором).

Додатковою угодою № 2 Договір
доповнено п. 7.5 у редакції: «Усі права та
обов'язки Публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» по Договору, у
тому числі проведення розрахунків
здійснює Дніпропетровська філія ПАТ
«Укртелеком».

Договором сторони передбачили, що
зберігання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву здійснюється
на складах, майданчиках, резервуарах,
підземних сховищах позивача.

У відповідності до умов договору
зберігач зобов'язався вжити заходів
для належного зберігання цінностей
відповідного виду (п. 2.1 договору),
проводити відпуск цінностей тільки за
нарядами Держрезерву України (п. 2.5
договору) проводити освіження
(поновлення) та заміну цінностей на
продукцію аналогічного асортименту і
якості самостійно без залучення
додаткових коштів з поданням
Держрезерву України акта форми № 1
протягом 3-х робочих днів після
здійснення операції (п. 2.6 договору),
щороку подавати Держрезерву України
звіт форми № 12 та інформацію про
результати перевірки якості та умов
зберігання цінностей, кошторис витрат
на зберігання та утримання цінностей
на наступний рік (п. п. 2.6, 2.7 договору).

Держрезерв України, за умовами п. 3
договору, зобов'язався: відшкодовувати
зберігачу витрати на зберігання
цінностей у межах бюджетних
асигнувань, передбачених на ці цілі;
оплачувати вартість робіт із
закладення (поставки) цінностей за
узгодженими регульованими або
договірними оптово-відпускними цінами,
що діють на час закладання;
контролювати додержання умов
зберігання цінностей, їх наявність та
якісний стан.

Договором сторони передбачили, що
вартість зберігання цінностей
визначається згідно з Порядком
відшкодування витрат підприємствам,
установам та організаціям, що
здійснюють відповідальне зберігання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву, затвердженим
Кабінетом Міністрів України.
Відшкодування витрат (з урахуванням
податку на додану вартість) із
зберіганням цінностей здійснюється
пропорційними частками за узгодженням
між Держрезервом України та
зберігачем, згідно поданих документів
(акту звірки заборгованості на момент
сплати, акту виконання послуг по
зберіганню цінностей). У разі, коли
Держрезерв України визнає за можливе,
відрахування суми витрат проводиться
частками протягом поточного року (п. п.
4.1. - 4.2. договору). Пунктом 4.3 Договору
сторони погодили, що оплата робіт із
закладення (поставки) цінностей до
мобілізаційного резерву проводиться
безпосередньо після отримання
Держрезервом України акта
встановленої форми (на закладку
матеріальних цінностей).

Договір підписано сторонами без будь -
яких заперечень чи застережень, набрав
чинності з 16.11.2004 року та діє протягом
усього терміну зберігання цінностей( п.
7.3 Договору).

На виконання умов договору та
враховуючи п. 5 ст. 11 Закону України «Про
державний матеріальний резерв»
позивач надавав відповідачу послуги
щодо зберігання матеріальних
цінностей мобілізаційного резерву у
складських приміщеннях та на
майданчиках позивача.

Згідно п. 3.1 договору відповідач
зобов'язаний відшкодувати позивачу
витрати на зберігання цінностей у
межах бюджетних асигнувань,
передбачених на ці цілі.

Додатковими угодами до договору
сторонами було визначено, що річний
розмір коштів на відшкодування витрат
зберігача на утримання матеріальних
цінностей мобілізаційного резерву в
межах кошторису на 2012 рік складає 3 538, 26
грн, в тому чисті ПДВ 589, 71 грн, а на 2013
рік - 3 651, 67 грн, в тому числі ПДВ 608, 61 грн.
Оплата здійснюється на підставі актів
виконаних робіт.

Як зазначає позивач у позовній заяві,
загальна сума заборгованості з
відшкодування витрат на зберігання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву, які погоджені
з відповідачем, за період з 01.04.2012 року
по 16.05.2013 року становить 3 453, 40 грн.

Факт виконання позивачем умов договору
підтверджується підписаними
повноважними представниками сторін
актами виконаних робіт по зберіганню
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву, належним
чином засвідчені копії яких
представлено в матеріалах справи: Акт
№ 2179 за 2 квартал 2012 року (за період з
01.04.2012 року по 30.06.2012 рік) на суму 778, 75
грн, в тому числі ПДВ 129, 79 грн; Акт № 3216
за 3 квартал 2012 року (за період з 01.07.2012
року по 30.09.2012 рік) на суму 759, 66 грн, в
тому числі ПДВ 126, 61 грн; Акт № 4521 за 4
квартал 2012 року (за період з 01.10.2012 року
по 31.12.2012рік) на суму 756, 78 грн, в тому
числі ПДВ 126, 13 грн; Акт № 16 за 1 квартал
2013 року (за період з 01.01.2013 року по 31.03.2013
рік) на суму 809, 00 грн, в тому числі ПДВ 134,
83 грн; Акт № 35 від 31.05.2013 року (за період
з 01.04.2013 року по 16.05.2013 рік) на суму 349, 21
грн, в тому числі ПДВ 58, 20 грн (а. с. 30-34).

Жодною із сторін не заперечується той
факт, що передані відповідачем
матеріальні цінності у зазначений
період зберігались позивачем.

Однак, як встановлено місцевим
господарським судом відповідач не
виконав належним чином взяті на себе
зобов'язання з оплати наданих послуг і
його заборгованість по оплаті послуг
становить 3 453, 40 грн. Наявність та сума
заборгованості не заперечена
відповідачем.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання, які мають ознаки
договору про надання послуг з
елементами договору зберігання, згідно
якого, в силу вимог ст. 901 ЦК України,
одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням іншої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором. За
договором зберігання, в силу вимог ст.
936 ЦК України, зберігач зобов'язався
зберігати річ, яка передана йому другою
стороною і повернути її в схоронності.

Відповідно до ст. ст. 903, 946 ЦК України
якщо договір передбачає надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Як договір про надання послуг так і
договір зберігання є двосторонньо
зобов'язальним, оскільки і виконавець
(зберігач), і замовник (поклажодавець)
наділені як правами, так і обов'язками.
На одного покладено обов'язок надати
послугу по зберіганню матеріальних
цінностей і надано право на одержання
відповідної плати або відшкодування
фактичних витрат, необхідних для
виконання договору. Іншій у свою чергу
зобов'язаний оплатити послугу і
наділений правом отримання належного
виконання послуги з боку зберігача.

Місцевий господарський суд правомірно,
посилаючись на норми ст. ст. 174, 193 ГК
України, ст. ст. 11, 509, 526, 626 ЦК України
зазначив, що підставою виникнення
зобов'язання є договір укладений між
сторонами, зобов'язання мають
виконуватися належним чином
відповідно до вимог закону, умов
договору. Статтею 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

У зв'язку з невиконанням відповідачем
зобов'язань по оплаті вартості послуг
зберігання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву, з метою
врегулювання питання погашення
заборгованості, між сторонами в 2012 році
та 2013 році було укладено Додаткові
угоди (а. с. 21-22), якими сторони погодили
річний розмір коштів на відшкодування
витрат зберігача на утримання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву в межах
кошторису на 2012 рік в сумі 3 538, 26 грн, на
2013 рік в сумі 3 651, 67 грн з підписанням
відповідних кошторисів витрат (а. с.
23-24). При цьому, додатковими умовами
сторони обумовили, що оплата послуг
зберігання здійснюється на підставі
підписаних актів виконаних робіт (п. 2
додаткових угод).

Акти виконаних робіт по зберіганню
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву по
Дніпропетровській філії ПАТ
«Укртелеком» № 2179 від 30.06.2012 року, № 3216
від 30.09.2012 року, № 4521 від 31.12.2012 року, № 16
від 31.03.2013 року, № 35 від 31.05.2013 року
підписано сторонами без заперечень та
зауважень (а. с. 30-34).

Враховуючи, що відповідач не надав
належних доказів оплати вартості
послуг, не спростував розміру
заборгованості, колегія погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про правомірність та
обґрунтованість позовних вимог
позивача про стягнення з відповідача 3
453, 40 грн заборгованості по оплаті
вартості послуг зберігання згідно
Договору відповідального зберігання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву № 10/16/783-18 від
14.11.2005 року.

З огляду на прострочення відповідачем
виконання грошових зобов'язань за
Договором у відповідального
зберігання позивач нарахував
відповідачу, в порядку ст. 625 ЦК України,
3 % річних від простроченої суми в
розмірі 127, 84 грн та 41, 86 грн інфляційних
втрат, які стягнуто місцевим
господарським судом.

Апелянт (відповідач у справі) заперечує
нарахування 3 % річних та інфляційних
втрат, стверджує, що Законом України
«Про державний матеріальний резерв»
не передбачено відшкодування річних чи
збитків, що неустойка встановлюється
виключно договором або актом
законодавства, однак укладеним між
сторонами у справі договором не
встановлено підстав та розміру
нарахування неустойки.

Колегія суддів апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що апелянт
помилково ототожнює річні та
інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК
України з неустойкою та збитками у
розумінні ст. ст. 22, 551 ЦК України, ст. 231
ГК України.

Стаття 625 ЦК України визначає
спеціальні правові наслідки
прострочення виконання грошових
зобов'язань. Інфляційні збитки та
проценти згідно зі ст. 625 ЦК України
нараховуються за неправомірне
користування чужими коштами, а отже, є
платою за користування чужими коштами,
що не носить, на відміну від неустойки,
штрафного характеру, а має
компенсаційний характер заходів
впливу.

Боржник зобов'язаний сплатити суму
заборгованості з врахуванням індексу
інфляції за весь час прострочення.
Індекс інфляції є статистичною
інформацією, яка щомісячно надається
Держкомстатом та публікується в газеті
«Урядовий кур'єр» та на офіційному
веб-сайті Державного комітету
статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua).

Стаття 625 ЦК України передбачає
можливість стягувати за прострочення
виконання грошового зобов'язання
проценти річних. Розмір процентів
річних визначається сторонами в
договорі. Якщо сторони в договорі не
передбачили сплату процентів річних та
їх розмір, підлягають сплаті три
проценти річних від простроченої суми
за весь час прострочення.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
боргу, враховуючи 3 % річних та
інфляційні втрати, є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору. При цьому, річні
проценти, передбачені ст. 625 ЦК України,
є самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань та можуть
стягуватися поряд із пенею. Відтак,
нарахування позивачем інфляційних
втрат та 3 % річних є правомірним та
обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом належним
чином досліджено обставини справи та
надано цим обставинам відповідну
правову оцінку, рішення господарського
суду міста Києва від 14.05.2014 року у
справі № 910/5696/14 відповідає фактичним
обставинам справи та не суперечить
чинному законодавству України, а
відтак передбачених законом підстав
для скасування оскаржуваного рішення
місцевого господарського суду не
вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати за перегляд рішення в
апеляційній інстанції покладаються на
відповідача у справі (апелянта).

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного
агентства резерву України на рішення
господарського суду міста Києва від
14.05.2014 року у справі № 910/5696/14 залишити
без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 року у справі № 910/5696/14
залишити без змін.

3.Справу № 910/5696/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко