ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року Справа № 925/630/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:Прокопанич
Г.К.,суддів:Алєєвої І.В., Мирошниченка
С.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства "По
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз"на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
17.07.2014 р.та на рішеннягосподарського
суду Черкаської області від 12.06.2014 р.у
справі№ 925/630/14 господарського суду
Черкаської областіза
позовомПублічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз
України"доПублічного акціонерного
товариства "По газопостачанню та
газифікації "Черкасигаз"про стягнення 2
746 801,43 грн.

За участю представників:

позивача:Ященко
Р.Ю.;відповідача:Кучеренко С.П.;

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"
(далі-позивач) звернулося до
господарського суду Черкаської
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства "По
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" (далі-відповідач) про
стягнення 1 957 575,70 грн. - основного
боргу, 173 648,47 грн. - 3% річних та 688 228,14
грн. - пені.

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 12.06.2014 р. (суддя
Ю.А. Хабазня) позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2014 р. (судді:
П.В. Авдеєв, М.Л. Яковлєв, В.В. Куксов)
рішення місцевого господарського суду
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою
апеляційного господарського суду та
рішенням місцевого господарського
суду, Публічне акціонерне товариство
"По газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати їх в частині стягнення 3%
річних та в цій частині відмовити в
позові.

Розглянувши матеріали та обставинами
справи, Вищий господарський суд
України дійшов висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 04.01.2013 р. між позивачем, як
продавцем, та відповідачем, як
покупцем, був укладений договір №
13-377-ТКЕ(Б) на купівлю-продаж природного
газу, відповідно до умов якого
продавець зобов'язується передати у
власність покупця у 2013 році природний
газ , а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити газ на умовах
даного договору.

Як встановлено судами та не
заперечується сторонами відповідач
отримав від позивача природний газ на
загальну суму 24 846 448,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
відповідач неналежним чином виконує
зобов'язання за договором №13-377-ТКЕ(Б)
на купівлю-продаж природного газу від
04.01.2013 р.

Позивач вказує на проведення
розрахунку з ним на суму 22 888 872,90 грн.

Вказані обставини відповідачем не
заперечуються і підтверджуються
наявними у справі матеріалами, зокрема,
вищеназваними договором, актами
приймання-передачі природного газу, а
також довідкою позивача щодо операцій
з відповідачем у період з 01.01.2013 р. по
30.09.2013 р.

Враховуючи, що заявлена до стягнення
сума боргу менша від тієї, на яку
позивач має право за договором, що
позивачем доведено право вимоги на
суму більшу від заявленої, що право
визначення підстав і предмету позову (в
т.ч. і розміру вимоги) належить позивачу
і що заявлений розмір вимог основного
боргу відповідачем не оспорюється,
обставини зарахування коштів, які
позивач вважає сплаченими, судами
вірно не досліджувались.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача пені, суди попередніх
інстанцій виходили з того, що
передбачене законом право кредитора
вимагати сплати індексу інфляції та
процентів річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Вищий господарський суд України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, з огляду на
наступне.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Пунктом 7.2 вищезазначеного договору
сторони погодили, що у разі невиконання
відповідачем умов п.6.1 договору
зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми прострочення платежу за кожен
день прострочення платежу.

У відповідності до ч.1 ст.ст. 546, 549
Цивільного кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно із п.6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи вищевикладене та
перевіривши розрахунок позивача, суди
вірно зазначили, що вимоги останнього в
частині стягнення пені за несвоєчасне
виконання відповідачем взятих на себе
грошовий зобов'язань в розмірі 688 228,14
грн. є обґрунтованими, нараховані
відповідно до законодавства.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача 3% річних, суд касаційної
інстанції також погоджується з
висновками судів в цій частині,
виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати індексу
інфляції та процентів річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання є способами захисту його
майнового права та інтересу, суть яких
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Системний аналіз законодавства
свідчить, що обов'язок боржника
відшкодувати кредитору причинені
інфляцією збитки з нарахуванням
процентів річних, випливає з вимог ст.
625 Цивільного кодексу України.

При цьому, застосування положень
частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України не передбачає наявність вини
боржника.

З огляду на вищезазначені правові
норми боржник не звільняється від
відповідальності за прострочення
грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, положення вказаних
правових норм та перевіривши
розрахунок позивача, з останнього
судами попередніх інстанції
правомірно стягнуто 3% річних в розмірі
173 648,47 грн.

Враховуючи наведене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що постанова апеляційного
господарського суду та рішення
місцевого господарського суду
ґрунтуються на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи, які мають суттєве значення для
вирішення спору, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
а доводи касаційної скарги не прийняті
судом до уваги, оскільки не
підтверджені матеріалами справи.

З огляду на викладене, доводи скаржника
не знайшли свого підтвердження, а тому
підстав для зміни чи скасування
прийнятих у справі судових рішень
Вищий господарський суд України не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 83, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11, 111-13
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "По
газопостачанню та газифікації
"Черкасигаз" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2014 р. у
справі № 925/630/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
Г.К.
Прокопанич

Судді:
І.В. Алєєва

С.В. Мирошниченко