ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2327/14

Колегія суддів у складі: головуючого
судді Бородіної Л.І., судді Гетьмана
Р.А., судді Лакізи В.В.,

при секретарі Катренко І.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Пакіна О.М. - за
довіреністю від 22.09.2014р.;

розглянувши апеляційну Приватного
підприємства «Агрофірма Семенівка»,
Запорізька область,

на рішення господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014р.

у справі № 908/2327/14

за позовом: Приватного підприємства
«Агрофірма Семенівка», Запорізька
область,

до відповідача: Приватного
підприємства «Молокозавод - ОЛКОМ», м.
Мелітополь, Запорізька область

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги від
30.08.2013р. №31

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014р. у
справі № 908/2327/14 (суддя
Мойсеєнко Т.В.) в задоволенні позову ПП
«Агрофірма Семенівка» до ПП
«Молокозавод - ОЛКОМ» про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги від 30.08.2013р. №31
відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду
з посиланням на ст.ст.202,203,215,227,627,1046,1048
ЦК України, ст.ст.179,180ГК України, ст.ст.2,9
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності», ст.ст.1,4,5,34 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»
мотивоване тим, що ПП«Молокозавод -
ОЛКОМ» не є фінансовою установою,
спірний договір укладений без мети
отримання прибутку, а отже місцевий
господарський суд дійшов висновку про
необґрунтованість доводів позивача
про необхідність наявності ліцензії у
відповідача при укладення спірного
договору.

Приватне підприємство «Агрофірма
Семенівка» з рішенням господарського
суду першої інстанції не погодилось та
звернулось до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014р. у
справі №908/2327/14 та прийняти нове
рішення, яким визнати недійсним
договір зворотної фінансової допомоги
від 30.08.2013р.№ 31, укладений між ПП
«Агрофірма Семенівка» ПП та
«Молокозавод - ОЛКОМ».

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги скаржник вказує на те, що
відповідач не включений до реєстру
фінансових установ та не набув статусу
фінансової установи, а отже відповідно
до вимог чинного законодавства не має
права надавати фінансові послуги. За
таких обставин, на думку скаржника,
договір зворотної фінансової допомоги
укладений з порушенням вимог статті 9
Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» та відповідно до вимог
статей 203,227 ЦК України підлягає
визнанню недійсним.

Приватне спеціалізоване підприємство
«Молокозавод - ОЛКОМ» (відповідач у
справі) заперечує проти доводів
апеляційної скарги та просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, рішення господарського
суду Запорізької області від 19.08.2014р. у
справі №908/2327/14 - без змін з підстав
встановлення судом всіх обставин
справи та дотримання норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, зазначає, що відповідачем
виконані умови спірного договору та
перераховано на розрахунковий рахунок
фінансову допомогу у розмірі 130000грн.,
однак позивач не повернув кошти у
строк, визначений договором, та
ухиляється від їх повернення. Також
зазначає, що фінансова послуга- це
операція з метою отримання прибутку, а
операція з надання безпроцентної
позики таким критеріям не відповідає, а
отже не є фінансовою послугою, і
відповідно, може надаватись не
фінансовою установою.

Розпорядженням секретаря судової
палати Харківського апеляційного
господарського суду від 26.09.2014р. для
розгляду даної справи сформовано
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Бородіна Л.І., суддя Лакіза В.В.,
суддя Гетьман Р.А. (а.с.66).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник відповідача
заперечив проти вимог апеляційної
скарги з підстав, наведених у відзиві,
та просив рішення місцевого
господарського суду залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи належне повідомлення
позивача про час та місце засідання
суду, а також те, що явка представників
сторін не була визнана судом
обов'язковою, колегія суддів вважає за
можливе розглянути апеляційну скаргу
за відсутності представника позивача
за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

Між Приватним підприємством
«Молокозавод - ОЛКОМ» (позикодавцем) та
Приватним підприємством «Агрофірма
Семенівка» (позичальником) укладений
договір поворотної фінансової
допомоги від 30.08.2013р. №31, п.1.1 якого
встановлено, що позикодавець надає
позичальнику поворотну фінансову
допомогу у розмірі, встановленому п.2.1
цього договору, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві фінансову допомогу у
повному розмірі у строк, встановлений
п.5.1 даного договору (а.с.8).

Відповідно до пункту 2.1 цього договору
розмір фінансової допомоги становить
130000грн.

У пункті 2.2 даного договору зазначено,
що фінансова допомога є поворотною та
безпроцентною. Проценти за цим
договором не нараховуються та не
сплачуються.

Згідно із п.3.1 даного договору
позикодавець перераховує суму
фінансової допомоги у розмірі,
зазначеному у п.2.1 цього договору на
розрахунковий рахунок позичальника не
пізніше 02.09.2013р.

Дата повернення фінансової допомоги -
31.12.2013р. (п.5.1 договору).

Даний договір підписаний
уповноваженими представниками сторін
та скріплений печатками підприємств.

На виконання умов спірного договору
30.08.2013р. Приватним підприємством
«Молокозавод - ОЛКОМ» перераховано ПП
«Агрофірма Семенівка» грошові кошти у
розмірі 130000грн., про що свідчить
платіжне доручення від 30.08.2013р. №3620 з
призначенням платежу - «поворотна
фінансова допомога зг. дог. №31 від
30.08.2013р.» (а.с.9).

04.07.2014р. ПП «Агрофірма Семенівка»
звернулось до господарського суду
Запорізької області з позовом про
визнання недійсними договору про
визнання недійсним договору зворотної
фінансової допомоги від 30.08.2013р. №31.
Свої вимоги з посиланням на ст.ст. 203, 215,
227 ЦК України позивач обґрунтовує тим,
що спірний договір укладений позивачем
без наявності у нього ліцензії з
надання фінансових послуг, що є
підставою для визнання його недійсним.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014р. у даній
справі в задоволенні позову
відмовлено з підстав, наведених вище (
а.с.50-52).

Перевіривши матеріали справи,
правильність їх юридичної оцінки та
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Предметом даного спору є визнання
недійсними договору поворотної
фінансової допомоги від 30.08.2013р. №31.

У відповідності до вимог статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до приписів статті 202 ЦК
України в контексті зі статтею 626 ЦК
України під договором визнається
двосторонній правочин як погоджена дія
двох сторін, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Сторони вільні в укладені договору та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цивільного законодавства (стаття
627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість
сторін визначати зміст договору, який
вони укладають і формувати його
конкретні умови.

Відповідно до положень частини 1
статті 638 Цивільного кодексу України
та частини 2 статті 180 Господарського
кодексу України істотними умовами
цивільно-правового договору є умови
про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Крім того, відповідно до частини 3
статті 180 Господарського кодексу
України при укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 203 України
зазначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Частиною першою статті 227 ЦК України
встановлено, що правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним.

Згідно з вимогами пункту 3 частини 3
статті 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
ліцензуванню підлягає діяльність із
надання фінансових послуг.

Пунктом 5 частини 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
встановлено фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено,
що фінансовими вважаються такі
послуги, зокрема надання коштів у
позику, в тому числі і на умовах
фінансового кредиту.

З аналізу вищенаведених норм права
вбачається, що основними ознаками
фінансової послуги є отримання
фінансовою установою прибутку,
збереження реальної вартості активів.

У пункті 2.2 договору поворотної
фінансової допомоги від 30.08.2013р. №31
зазначено, що фінансова допомога є
поворотною та безпроцентною. Проценти
за цим договором не нараховуються та не
сплачуються.

Також даний договір не передбачає
інших нарахувань за користування чи
знецінення наданих коштів ПП
«Агрофірма Семенівка».

Таким чином, надана відповідачем
поворотна фінансова допомога у
розмірі, визначеному спірним
договором, не характеризується
ознаками фінансової послуги, оскільки
надана без мети отримання прибутку та
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Відповідно до пункту 1 Розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 31.03.2006 р.
№5555 "Про можливість надання юридичними
особами - суб'єктами господарювання,
які за своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, фінансових
послуг з надання коштів у позику та
надання поручительств", яке
зареєстроване в Міністерстві юстиції
України 25.04.2006 р. за №477/12351, юридичні
особи - суб'єкти господарювання, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, надають
фінансові послуги з надання коштів у
позику (крім на умовах фінансового
кредиту) та поручительств відповідно
до вимог цивільного законодавства та з
урахуванням вимог законодавства
України щодо запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Згідно з підпунктом 14.1.257 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
поворотна фінансова допомога - сума
коштів, що надійшла платнику податків у
користування за договором, який не
передбачає нарахування процентів або
надання інших видів компенсацій у
вигляді плати за користування такими
коштами, та є обов'язковою до
повернення.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

З аналізу змісту договору поворотної
фінансової допомоги від 30.08.2013р. №31
вбачається, що даний договір за своєю
правовою природою є договором позики, а
відповідно його укладення не потребує
наявності у позикодавця статусу
фінансової установи та ліцензії.

Частиною другою статті 2 Закону України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності»
встановлено, що види господарської
діяльності, не передбачені у статті 9
цього Закону, не підлягають
ліцензуванню.

Статєю 9 даного Закону визначений
вичерпний перелік видів діяльності,
які підлягають ліцензуванню, до якого
не входять послуги з надання
безпроцентної позики (безповоротної
фінансової допомоги).

Отже, суд апеляційної інстанції на
підставі правової оцінки умов спірного
договору, укладеного між сторонами у
справі, погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що договір
поворотної фінансової допомоги від
30.08.2013р. №31 укладений у відповідності
до вимог чинного законодавства та не
суперечить вимогам статті 227 ЦК України
та статті 9 Закону України Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності».

Крім того, слід зазначити, що у пункті 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 №9 «Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
згідно зі статтею 227 ЦК України є
оспорюваним. Вимоги про визнання
такого правочину недійсним можуть
заявлятися як сторонами правочину, так
і будь-якою заінтересованою особою в
разі, якщо таким правочином порушено її
права чи законні інтереси, а також
органами державної влади, які
відповідно до закону здійснюють
контроль за видом діяльності, яка
потребує ліцензування.

Відповідно до статті 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з частиною 7 статті 20 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» контроль за
наявністю ліцензії у суб'єктів
господарювання здійснюють органи
виконавчої влади, державні колегіальні
органи, на які згідно із законом
покладено функції контролю за
наявністю ліцензій, шляхом проведення
планових та позапланових перевірок.

З наведених норм вбачається, що
безумовне право на звернення до суду у
разі недотримання вимог законодавства
щодо обов'язковості отримання ліцензії
для здійснення певного виду
господарського діяльності належить
органам, на які згідно із законом
покладено функції контролю за
наявністю ліцензій. Позивач до таких
органів не відноситься (Інформаційний
лист ВГСУ від 15.01.2010р. № 01-08/12, постанова
Верховного Суду України від 17.11.2009р.
№2/179пд).

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із статтею 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Позивачем при поданні позовної заяви
та при розгляді справі у суді першої та
апеляційної інстанції не надано
доказів та не доведено, якім чином
договір поворотної фінансової
допомоги від 30.08.2013р. №31 порушує його
права та охоронювальні законом
інтереси.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не знайшли свого підтвердження при
перегляді оскаржуваного рішення в
апеляційному порядку та відхиляються
судовою колегією апеляційної
інстанції за необґрунтованістю.

З огляду на викладене, апеляційна
скарга Приватного підприємства
«Агрофірма Семенівка» не підлягає до
задоволення, рішення господарського
суду відповідає фактичним обставинам
справи, нормам матеріального та
процесуального права і скасуванню не
підлягає.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати
за подання апеляційної скарги
покладаються на заявника апеляційної
скарги - Приватне підприємства
«Агрофірма Семенівка».

Керуючись ст.ст. 91, 101, ч. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, Харківський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Агрофірма Семенівка», с.
Семенівка Мелітопольського району
Запорізької області залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Запорізької області від 19.08.2014р. у
справі № 908/2327/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складений
20.10.2014р.

Головуючий суддя
Бородіна Л.І.

Суддя
Гетьман Р.А

Суддя
Лакіза В.В.