ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2014 р.
Справа № 914/2466/13

За позовом:Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль», м. Київ;до відповідача:Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, Львівська
обл., с. Черлянське
Передмістя;про:стягнення 598602,77 грн.
заборгованості за Договором оренди
(фінансового лізингу) №L2833-08/08 від
29.07.2008р. за зустрічним позовом:Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, Львівська
обл., с. Черлянське Передмістя;до
відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль», м. Київ;про: стягнення 303824,24
грн., визнання недійсним частини
договору фінансового лізингу та
зобов'язання провести перерахунок
Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Яслик
Н.М.Представники сторін:від позивача
(за первісним позовом):Луцик М.Б. -
представник (довіреність №12-05/14-9 від
12.05.2014р.);від відповідача (за первісним
позовом):ОСОБА_5 - представник
(довіреність б/н від 05.07.2013р.);

Представникам сторін роз'яснено права
та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК
України. Заяв про відвід судді та
здійснення технічної фіксації
судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

20.06.2013р. ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль»
звернулося з позовною заявою до
господарського суду Львівської
області, відповідно до якої просило суд
стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 598602,77 грн. заборгованості за
Договором оренди (фінансового лізингу)
№L2833-08/08 від 29.07.2008р. 20.07.2013р.
відповідачем подано зустрічну позовну
заяву до ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль»
про стягнення 303824,24 грн., визнання
недійсним частини договору
фінансового лізингу та зобов'язання
провести перерахунок.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 25.02.2014р. у справі
№ 914/2466/13 (залишеним без змін постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 06.05.2014р.)
первісний та зустрічний позов
задоволено частково.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.07.2014р. зазначені рішення у
справі 914/2466/13 скасовано, а справу
передано на новий розгляд до
господарського суду Львівської
області.

Скасовуючи рішення в даній справі, ВГСУ
зазначив, що судами попередніх
інстанцій не було в повному обсязі
досліджено обставини справи та не
враховано положень законодавства, що
регулюють питання спливу строку
позовної давності та його поновлення, а
також норм права застосування яких
пов'язане з визнанням недійсним
правочину або його частини, у зв'язку з
чим суди прийшли до передчасних
висновків у справі.

Внаслідок автоматизованого розподілу,
проведеного у відповідності до ст. 2-1
ГПК України, справу передано на розгляд
судді Крупника Р.В.

Ухвалою від 08.08.2014р. суд прийняв справу
до розгляду, сам розгляд справи
призначив на 27.08.2014р. В судовому
засіданні 27.08.2014р., 29.09.2014р.
оголошувалася перерва. На підставі
клопотання представника відповідача
суд ухвалою від 06.10.2014р. продовжив строк
розгляду справи до 21.10.2014р., її розгляд
призначив на 20.10.2014р.

Представник позивача в судове
засідання 20.10.2014р. з'явився, позовні
вимоги підтримав, просив суд позов
задоволити повністю з підстав,
викладених у позовній заяві та
письмових поясненнях до неї.

Позовні вимоги мотивує тим, що 29.07.2008р.
між позивачем та відповідачем було
укладено Договір оренди (фінансового
лізингу) №L2833-08/08, відповідно до п. 1.1
якого лізингодавець (позивач) на
підставі договору купівлі-продажу
(поставки) №Р2831-08/08 від 29.07.2008р.
зобов'язався придбати у свою власність
і передати на умовах фінансового
лізингу, без надання послуг з
управління та технічної експлуатації,
у тимчасове володіння та користування
за плату майно, найменування, технічний
опис, модель, рік випуску, ціна одиниці,
кількість і загальна вартість якого
зазначаються в Специфікації, а
лізингоодержувач (відповідач)
зобов'язувався прийняти предмет
лізингу та сплачувати лізингові
платежі на умовах, визначених
договором. На виконання умов договору
позивачем було передано, а
відповідачем прийнято предмет лізингу.
У зв'язку з наявністю у відповідача
заборгованості, сторони дійшли згоди
внести зміни та доповнення до договору,
які були викладені у відповідній угоді
від 01.07.2009р. За умовами п. 2 угоди від
01.07.2009р. сторони погодили внести зміни
до договору, погодивши його додатки 1, 2,
4 в новій редакції. Вказана угода
набрала чинності з дня її підписання,
натомість з підписанням цієї угоди та
договору в новій редакції, попередня
редакція договору втратила чинність.
01.07.2009р. між позивачем та відповідачем
було укладено договір оренди
(фінансового лізингу) №L2833-08/08 в новій
редакції, згідно п. 1.8. якого сторони
передбачили, що додатково до
зобов'язання у гривні визначити
зобов'язання у грошовому еквіваленті
іноземної валюти, а саме долара США. За
умовами договору, відповідач
зобов'язувався щомісяця авансом до 8
числа поточного місяця сплачувати
лізингові платежі згідно погодженого
графіка. У зв'язку з тим, що своїх
зобов'язань за договором (в частині
своєчасного внесення лізингових
платежів) відповідач не виконав, листом
від 30.01.2012р. позивач повідомив ФОП
ОСОБА_3 про відмову від договору та
зобов'язав останнього повернути
предмет лізингу. Так як предмет лізингу
повернений відповідачем не був, 16.02.2012р.
приватним нотаріусом вчинено
виконавчий напис про повернення
предмета лізингу, а сам предмет лізингу
повернений позивачу. Проте, на думку
представника, у зв'язку з неналежним
виконанням лізингоодержувачем умов
договору та його достроковим
розірванням, відповідач повинен
сплатити на користь позивача 316609,27 грн.
вартості предмета лізингу, 346085,89 грн.
курсової різниці, 15904,68 грн. комісії
лізингодавця в розмірі 2% від суми
непогашеної вартості предмета лізингу,
180266,36 грн. комісії лізингодавця (боргу
за виставленими рахунками на дату
вилучення предмета лізингу), 112465,28 грн.
в якості відшкодування вартості
предмета лізингу, 19885,71 грн. втрат,
понесених позивачем на страхування
предмета лізингу, 15498,56 грн. інших
витрат, а саме витрат пов'язаних зі
зберіганням страхуванням та
транспортуванням предмета лізингу.
Крім цього, позивач вважає, що за
неналежне виконання умов договору,
відповідач зобов'язаний йому сплатити
10126,87 грн. три відсотки річних та 1760,15
грн. інфляційних втрат.

Проти зустрічного позову заперечив,
просив суд відмовити в його
задоволенні повністю.

Представник відповідача в судове
засідання 20.10.2014р. з'явився, проти
первісного позову заперечив, просив
суд в задоволенні первісних позовних
вимог відмовити повністю з підстав,
викладених у відзиві на позовну заяву
та додаткових поясненнях по справі.
Через канцелярію суду повторно подав
заяву, в якій зазначив, що відповідач
(позивач за зустрічним позовом)
відмовляється від зустрічних позовних
вимог в частині визнання недійсними п.
6.3., ч. 5 п. 10.3.2. договору.

Заперечуючи проти первісних позовних
вимог представник відповідача
зазначає, що нарахування позивачем
лізингових платежів після припинення
дії договору є безпідставним в силу
положень ч. ст. 16 ЗУ «Про фінансовий
лізинг», ч. 1 ст. 292 ГК України, ч. 1 ст. 762,
ч. 2 ст. 806 ЦК України. Також додав, що у
зв'язку з вилученням предмета лізингу,
підстав для відшкодування вартості
предмета лізингу немає, оскільки така
вимога прямо суперечить законодавству.
Відшкодування частини вартості
предмета лізингу є необґрунтованим,
так як позивачем збільшено суму
курсової різниці на суму ПДВ, адже
такий не був передбачений договором.
Крім цього, за перерахунком
відповідача розмір комісії
лізингодавця (боргу на дату вилучення)
складає 76686,69 грн., в той час як
позивачем заявлено суму в розмірі 103579,67
грн. З приводу нарахування додаткових
витрат, вартості продажу предмета
лізингу представник також заперечив,
оскільки долучені до позовної заяви
документи не підтверджують понесення
позивачем таких витрат. Разом з тим
вказав, що інфляційні втрати та три
відсотки підлягають перерахуванню у
зв'язку з невірним визначенням
основного боргу.

Зустрічні позовні вимоги щодо
стягнення з позивача (відповідача за
первісним позовом) 303824,24 грн. підтримав,
просив суд їх задоволити повністю.

Заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.07.2008р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль» (надалі - Лізингодавець) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
(надалі - Лізингоодержувач) було
укладено договір оренди (фінансового
лізингу) №L2833-08/08 (надалі - Договір
фінансового лізингу), відповідно до п.
1.1 якого Лізингодавець на підставі
договору купівлі-продажу (поставки)
№Р2831-08/08 від 29.07.2008р. зобов'язався
придбати у свою власність і передати на
умовах фінансового лізингу, без
надання послуг з управління та
технічної експлуатації, у тимчасове
володіння та користування за плату
майно, найменування, технічний опис,
модель, рік випуску, ціна одиниці,
кількість і загальна вартість якого
зазначаються в Специфікації (Додаток
№2 до цього Договору), а
Лізингоодержувач зобов'язався
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах договору.

На виконання умов Договору фінансового
лізингу позивачем 21.10.2008р. було
передано, а відповідачем прийнято
предмет лізингу, а саме: сідловий тягач
DAF FTI05XF460SC 2008р., що підтверджується Актом
приймання-передачі предмета лізингу
від вказаної дати.

У зв'язку з наявністю у відповідача
заборгованості за Договором в розмірі
290991,73 грн., сторони вирішили здійснити
її реструктуризацію, у зв'язку з чим
між ними 01.07.2009р. було укладено
відповідну угоду.

На підставі вказаної угоди сторони
погодили внести зміни до Договору
фінансового лізингу, погодивши
викласти його та додатки 1, 2, 4 до нього в
новій редакції.

01.07.2009р. між позивачем та відповідачем
укладений інший Договір оренди
(фінансового лізингу) №LC2833-08/08. (надалі -
Договір), у зв'язку з укладенням котрого
попередній Договір фінансового
лізингу втратив чинність.

За умовами п. 1.3. Договору зобов'язання
лізингодавця по придбанню предмета
лізингу виникають після сплати
лізингоодержувачем авансового
лізингового платежу та
адміністративної комісії згідно цього
Договору та додатків до нього.

Строк лізингу складається з періодів у
кількості 64 місяців, починаючи з
першого періоду лізингу, визначеного
за правилами цього Договору та
додатків до нього (п. 1.7. Договору).

Підписуючи новий Договір сторони
домовилися доповнити його положення п.
1.8., згідно якого на підставі ч. 2 ст. 524 ЦК
України додатково до визначення
зобов'язання у гривні, визначено
зобов'язання в грошовому еквіваленті
іноземній валюті - долар США.

Відповідно до п. 5.2. Загальних умов
фінансового лізингу (Додатку №4 до
Договору, лізингоодержувач
зобов'язувався щомісяця авансом до 8
числа поточного місяця, на підставі
рахунку лізингодавця, сплачувати
поточні лізингові платежі.

В пункті 4.2. Договору сторони погодили,
що лізингоодержувач взяв на себе
зобов'язання сплачувати відсотки за
фінансування придбання предмета
лізингу у період з моменту підписання
даного договору до повної виплати
лізингоодержувачем заборгованості
лізингодавцю, визначеної за ставкою LIBOR
3M плюс 10,289218% від всієї суми
заборгованості визначеної в порядку п.
3.1. цього договору. Сума відсотків в
грошовому еквіваленті іноземної
валюти підлягає перерахунку в гривню
за курсом продажу, крім того ПДВ.

Положеннями п. 4.3. Договору передбачено,
що лізингоодержувач зобов'язався також
протягом строку лізингу щомісяця
сплачувати лізингодацю авансом
поточні лізингові платежі, які
розраховуються на перший робочий день
кожного лізингового періоду за
поточний місяць та складаються з суми,
що ставиться в погашення вартості
предмета лізингу та комісії
лізингодавця.

В пункті 4.4. Договору сторони погодили,
що розмір комісії для кожного періоду
лізингу розраховується за ставкою,
визначеною в п. 4.2. цього договору, від
заборгованості лізингоодержувача у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти для відповідного періоду
лізингу згідно графіку.

Сторони дійшли згоди, що перерахунок
лізингових платежів, розрахованих у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти, здійснюється лізингодавцем за
курсом розрахунку платежів плюс ставка
збору до пенсійного фонду з купівлі
іноземної валюти, що діє на момент
виставлення рахунку, та комісія АТ
«Райффайзен Банк Аваль» з купівлі
валюти, згідно офіційного сайту
лізингодавця за адресою в мережі
Інтернет: http://www.rla.com.ua (пункт 4.5.
Договору).

У зв'язку з порушенням відповідачем
умов Договору в частині сплати
лізингових платежів, позивач листом
від 24.01.2012р. №177-01/12 вимагав від
відповідача погасити існуючу
заборгованість протягом 3-ох днів та
попередив останнього про наслідки
дострокового припинення договору (Т.1
а.с.54).

Оскільки заборгованість по лізингових
платежах відповідачем сплачена не
була, позивач листами №234-01/12 від 30.01.2012
р. та №235-01/12 від 30.01.2012 р. повідомив
лізингоодержувача про відмову від
Договору з 31.01.2012р. та вимагав в
добровільному порядку відповідно до
умов Договору повернути предмет
лізингу (Т. 1 а.с. 57-58).

16.02.2012р. приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_6 вчинено виконавчий напис про
повернення предмета лізингу його
власнику - ТОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль» (Т. 1 а.с. 67), а 02.04.2012р. предмет
лізингу був вилучений у ФОП ОСОБА_3 та
переданий позивачу, про що свідчить
наявний в матеріалах справи Акт
вилучення предмета лізингу в
односторонньому порядку від 02.04.2014р. (Т.1
а.с. 65).

Як вбачається з матеріалів справи, факт
вилучення предмета лізингу
досліджувався господарським судом м.
Києва у справі №5011-41/11484-2012 за позовом
ФОП ОСОБА_3 до ТОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль» про визнання виконавчих написів
такими, що не підлягають виконанню та
повернення предметів лізингу.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 25.02.2013 р. у справі №5011-41/11484-2012 позов
ОСОБА_3 частково задоволено, визнано
такими, що не підлягають виконанню
виконавчі написи, вчинені нотаріусом, в
задоволенні позовної вимоги про
повернення предметів лізингу -
відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 23.05.2013р. у
справі №5011-41/11484-2012 апеляційну скаргу
ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль»
задоволено, рішення господарського
суду м. Києва від 25.02.2013р. в частині
визнання виконавчих написів такими, що
не підлягають виконанню скасовано,
прийнято в цій частині нове рішення,
яким в задоволенні даних позовних
вимог ФОП ОСОБА_3 відмовлено. Рішення
господарського суду м. Києва від
25.02.2013р. в частині відмови у поверненні
предметів лізингу залишено без змін.

В процесі розгляду справи судом було
з'ясовано і те, що рішенням
господарського суду м. Києва від
20.06.2011р. у справі №48/171, яке набрало
законної сили, відмовлено у
задоволенні позову про визнання
недійсними договорів фінансового
лізингу та зобов'язання повернути
кошти. Даним рішенням встановлено
правомірність визначення розміру
лізингових платежів у еквіваленті
іноземної валюти та відсутність
підстав для визнання договору в цій
частині недійсним.

Внаслідок дострокового припинення
договору лізингу, за умовами розділу 10
загальних умов, позивачем було
виставлено відповідачу рахунок
№LС2833-08/08/r1-066 від 29.10.2012р. на загальну
суму 586715,75 грн., з яких:

- 316609,27 грн. - відшкодування частини
вартості предмета лізингу (сума
непогашеної вартості);

- 346085,89 грн. - відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(сума курсової різниці);

- 15904,68 грн. - комісія лізингодавця
з ПДВ (комісія за дострокове розірвання
договору фінансового лізингу);

- 180266,36 грн. - комісія лізингодавця без
ПДВ (заборгованість по виставленим
рахункам на дату вилучення);

- 112465,28 грн. - відшкодування частини
вартості предмета лізингу
(заборгованість по виставленим
рахункам на дату вилучення);

- 19885,71 грн. - додаткові витрати з ПДВ
(заборгованість по виставленим
рахункам на дату вилучення);

- 15498,56 грн. - додаткові витрати з ПДВ
(суми, які відшкодовують витрати
лізингодавця та не були сплачені
лізингоодержувачем);

- за мінусом 420000,00 грн. - вартість
продажу предмета лізингу.

Таким чином, позивач (за первісним
позовом) просить стягнути з
відповідача вказану суму
заборгованості з урахуванням трьох
відсотків річних та інфляційних втрат.

Натомість з зустрічної позовної заяви
вбачається, що відповідач за первісним
позовом (позивач за зустрічним) просить
суд визнати недійсними п. 6.3. та ч. 5 ст.
10.3.2. Додатку №4 Договору, оскільки такі
суперечать приписам чинного
законодавства України, стягнути з ТОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» 303 824,24 грн.
сплачених в якості відшкодування
вартості предмета лізингу до моменту
розірвання договору та зобов'язати
провести перерахунок.

Встановивши наведені обставини справи,
суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 22 ГПК України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Господарський суд не приймає відмови
від позову, зменшення розміру позовних
вимог, визнання позову відповідачем,
якщо ці дії суперечать законодавству
або порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси.

За приписами п.4 ч.1 ст.80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

З матеріалів справи вбачається, що
представником відповідача подано
заяву вх. № 888/14 про відмову від частини
зустрічних позовних вимог, відповідно
до якої ФОП ОСОБА_3 в порядку ст. 78 ГПК
України відмовляється від зустрічного
позову в частині вимог про визнання
недійсними частин пункту 10.3.2. Додатку
№ 4 до Договору фінансового лізингу №
LC2833-08/08 від 01.07.2009 року та пункту 6.3.
Договору фінансового лізингу №LС2833-08/08
від 01.07.2009 року, в якій відповідач за
первісним позовом просить суд
припинити провадження у справі в цій
частині позовних вимог за зустрічним
позовом (Т.3 а.с.25).

20.10.2014 року представником ФОП ОСОБА_3
повторно подано заяву про відмову від
зустрічних позовних вимог про визнання
недійсними пунктів договору.

Розглянувши заяву представника
відповідача (позивача за зустрічним
позовом) про часткову відмову від
позову, перевіривши його повноваження
на вчинення таких процесуальних дій,
суд приходить до висновку, що подана
заява не суперечить законодавству, не
порушує чиїх-небудь прав і
охоронюваних законом інтересів, подана
до прийняття рішення по справі, а
відтак суд приймає заяву до розгляду та
припиняє провадження в частині
зустрічних позовних вимог про визнання
недійсними частин пункту 10.3.2. Додатку
№ 4 до Договору фінансового лізингу №
LC2833-08/08 від 01.07.2009 року та пункту 6.3.
Договору фінансового лізингу №LС2833-08/08
від 01.07.2009 року.

З приводу решти зустрічних вимог, то
такі вимоги не підлягають до
задоволення, а первісні позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом,
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж та положення про
договір поставки, якщо інше не
встановлено законом.

Законодавцем в ст. 628 ЦК України
визначено, що сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний).
До відносин сторін у змішаному
договорі застосовуються у відповідних
частинах положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.

Із змісту договору фінансового лізингу
№LC2833-08/08 від 01.07.2009р. та Додатку №4
Загальні умови фінансового лізингу
вбачається, що укладений між сторонами
Договір поєднує в собі елементи
договорів оренди та купівлі-продажу.

Погодження сторонами умови про право
лізингоодержувача на викуп предмету
лізингу, а також узгодження віднесення
до складу лізингових платежів суми, яка
відшкодовує частину вартості предмету
лізингу є безумовною умовою
купівлі-продажу.

Отже, на правовідносини, що склалися
між сторонами в частині одержання
позивачем відшкодування частини
вартості предмета лізингу поширюються
загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Приписами ч. 2 ст. 653 ЦК України
встановлено, що у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, 31.01.2012р. Договір розірвано в
односторонньому порядку розірвано з
ініціативи лізингодавця, в зв'язку з
неналежним виконанням
лізингоодержувачем умов договору в
частині сплати лізингових платежів.

Частиною 1 ст. 665 ЦК України
встановлено, що у разі відмови
продавця передати проданий товар
покупець має право відмовитися від
договору купівлі-продажу.

В даному випадку, позивач розірвавши
договір лізингу відмовився від продажу
предмета лізингу, а отже відповідно до
приписів ч. 1 ст. 665 ЦК України втратив
право на отримання його вартості.

Аналогічна правова позиції викладена в
постанові Верховного Суду України від
01.10.2013 р. у справі №11/5005/2290/2012. При
аналогічних правовідносинах, які є
предметом розгляду у даній справі,
Верховний Суд України встановив, що
обов'язок сплатити певну грошову суму
за товар виникає у покупця тільки в
разі переходу до нього права власності
на товар. Натомість, у випадку якщо
договір лізингу розірвано і
лізингоодержувач повернув предмет
лізингу, то у лізингодавця відсутні
підстави вимагати сплати вартості
цього предмета.

В силу приписів положень ч. 1 ст. 111-28 ГПК
України, рішення Верховного суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

З огляду на викладені положення закону,
судову практику Верхового Суду України
в аналогічних справах, господарський
суд приходить до висновку, що відмова
лізингодавця від договору лізингу, є
відмовою продавця від договору
купівлі-продажу речі та припиненням
відносин. А тому, вимога лізингодавця в
частині відшкодування вартості
предмету лізингу після припинення
договірних відносин та повернення
предмету лізингу суперечить приписам
ст.665 ЦК України.

Стаття 6 ЦК України передбачає право
сторін укласти договір, який не
передбачено актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства; сторони мають право
відступити в договорі від положень
актів цивільного законодавства та
врегулювати свої відносини на власний
розсуд; сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
суті правовідносин сторін.

Нормами ст. 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1
ст. 215 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення його сторонами вимог, які
встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Згідно з п. 1 ст. 83 ГПК України, якщо у
вирішенні спору буде встановлено, що
зміст договору суперечить чинному
законодавству, то господарський суд
повинен за власною ініціативою визнати
цей договір недійсним повністю або у
певній частині. Про обов'язок
господарського суду за власною
ініціативою визнати договір недійсним
повністю або у певній частині при
встановленні невідповідності змісту
договору чинному законодавству
наголошено і в п. 7 інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
14.07.2004р. №01-8/1270 «Про деякі питання,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів».

Аналізуючи зміст договору в розрізі
наведених норм, господарський суд
прийшов до висновку про необхідність
визнання недійсними, в порядку п. 1 ст. 83
ГПК України, положення ч. 5 п. 10.3.2
Додатку №4 Загальні умови фінансового
лізингу Договору оренди (фінансового
лізингу) №LC2833-08/08 щодо встановлення
обов'язку для лізингоодержувача
сплатити частину невідшкодованої
вартості предмета лізингу при
достроковому розірванні договору
лізингодавцем, оскільки вони
суперечать приписам ч. 3 ст. 615, ч. 2 ст. 653,
ст. 655, ч. 1 ст. 665 ЦК України.

Так як недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216
ЦК України), то позовні вимоги про
стягнення 316609,27 грн. відшкодування
частини вартості предмета лізингу
(сума непогашеної вартості) та 112465,28грн.
відшкодування вартості предмета
лізингу (заборгованість по виставлених
рахунках на дату вилучення)
задоволенню не підлягають. Дані суми є
платежами на відшкодування вартості
предмета лізингу, які як встановлено
судом, не покладаються на
лізингоодержувача після розірвання
договору лізингу та вилучення його
предмету.

Як вбачається з позовної заяви позивач
просить стягнути з відповідача 346085,89
грн. відшкодування частини вартості
предмета лізингу (суму курсової
різниці). Розглянувши вказану вимогу,
суд вважає її безпідставною, з огляду
на наступне.

Правова підстава для визначення
курсової різниці передбачена п.п. 1.8, 2.4
договору лізингу та п.п. 5.9, 5.11 додатку
№4 до Договору.

Згідно вказаних положень сторони
погодили додатково до визначення
зобов'язання у гривні, визначити
зобов'язання в грошовому еквіваленті
іноземної валюти - долар США.
Зобов'язання за цим договором
попередньо визначаються в еквіваленті
іноземної валюти та в подальшому
перераховуються у гривню за формулою:
грошовий еквівалент вартості предмета
лізингу в іноземній валюті множиться
на курс продажу. Таким чином, курсова
різниця визначається співвідношенням
заборгованості до вартості предмета
лізингу у гривні до валютної
заборгованості лізингоодержувача
після періоду, в якому мало місце
дострокове розірвання договору за
мінусом відшкодування частини
вартості предмета лізингу.

Так як позивач відмовився від Договору
та вилучив предмет лізингу, стягнення
вказаної суми є безпідставним з тих
самих підстав, що і стягнення інших
неоплачених сум відшкодування
вартості предмета лізингу.

Як прослідковується з позовної заяви,
позивачем нараховано відповідачу 180266,36
грн. комісії лізингодавця без ПДВ
(заборгованість по виставленим
рахункам до вилучення предмету
лізингу). Здійснивши перерахунок
заборгованості по комісії
лізингодавця без ПДВ, суд прийшов до
висновку про часткове задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача комісії у зв'язку з
наступним.

Комісія лізингодавця розраховується
за правилами п.п. 4.2, 4.3, 4.4 Договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору,
лізингоодержувач сплачує відсотки за
фінансування придбання предмета
лізингу у період з моменту підписання
цього договору до повної виплати
лізингоодержувачем заборгованості
лізингодавцю, визначеної за правилами
цього договору за ставкою LIBOR 3M плюс
10,289218 % від всієї суми заборгованості,
визначеної в порядку п. 3.1. цього
договору. Сума відсотків в грошовому
еквіваленті іноземної валюти підлягає
перерахунку у гривню за курсом продажу,
крім того ПДВ.

Разом з тим, в п. 4.4. Договору сторони
погодили, що розмір комісії для кожного
періоду лізингу розраховується за
ставкою, визначеною в п. 4.2 цього
договору від заборгованості
лізингоодержувача у грошовому
еквіваленті іноземної валюти для
відповідного періоду лізингу згідно
графіку (Додаток 1 до Договору).

З огляду на це, формула за якою
розраховується комісія лізингодавця у
еквіваленті іноземної валюти виглядає
наступним чином: заборгованість
лізингоодержувача у грошовому
еквіваленті іноземної валюти на
початок відповідного звітного періоду
множиться на LIBOR 3M плюс 10,289218 % ділиться
на 365 днів та множиться на кількість
днів у місяці. Отриманий результат
множиться на курс долара США та
множиться на 1,005 комісії банку.

Господарський суд, здійснивши
перерахунок комісії лізингодавця за
період з 01.02.2011р. по 31.01.2012р. констатує,
що розмір комісії становить 76686,69 грн.,
тоді як позивачем безпідставно
нараховано 180266,66 грн. Отже, вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
комісії в сумі 103579,67 грн. є
необґрунтованими, а відповідно і не
підлягають до задоволення.

Позивач просить стягнути з відповідача
додаткові витрати Лізингодавця
«додаткові витрати» з ПДВ (суми, які
відшкодовують витрати лізингодавця та
були сплачені лізингоодержувачем) на
суму 12915,47 грн. без ПДВ та 15498,56 грн. з ПДВ
(12915,47*1,2).

До таких витрат позивач відносить:

- витрати, пов'язані зі зберіганням
предмета лізингу (2790,00 грн. з ПДВ);

- витрати, пов'язані зі страхуванням
предмета лізингу (6993,09 грн. з ПДВ);

- витрати, пов'язані з вчинення
виконавчого напису нотаріусом (4498,80
грн.);

- витрати, пов'язані з транспортуванням
предмета лізингу (1216,67 грн. з ПДВ).

Господарський суд, за результатами
перевірки нарахувань у вказаній
частині позовних вимог дійшов висновку
про їх часткове задоволення, виходячи з
наступного.

Пунктом 6.4. та п. 6.6 Договору
передбачено, що у разі припинення або
розірвання цього договору всі витрати,
пов'язані з вилученням предмета
лізингу, його наступним перепродажем,
транспортуванням, збереженням, витрати
пов'язані із вчиненням виконавчого
напису нотаріуса та інші платежі
здійснюється за рахунок
лізингоодержувача або відшкодовуються
лізингодавцем в повному обсязі.

Позивач нарахував відповідачу 2790,00 грн.
витрат, пов'язаних із зберіганням
предмета лізингу. Вказана сума витрат є
доведена належними доказами та
підлягає до задоволення в повному
обсязі. Відповідач вказану суму витрат
позивача не спростовував та не
заперечив.

В обґрунтування витрат в сумі 6993,09 грн.
(з ПДВ) по страхуванню предмета лізингу,
позивач покликається на страховий
сертифікат №300/200/000067 від 09.10.2009р.,
виставлені рахунки фактури:
№3000/200/000067-11 від 26.03.2012р.; №АВ/3037089-296 від
12.06.2012р.; №2000/290/000473 від 14.08.2012р. та на
відповідні платіжні доручення №17861 від
26.04.2012р., №19225 від 13.06.2012р., №21633 від
28.08.2012р.

Розглянувши вказану вимогу позивача
про стягнення 6993,09 грн. (з ПДВ),
господарський суд вважає її
необґрунтованою та такою, що не
підлягає до задоволення.

Відповідно до п.п. 7.1, 7.3 Додатку №4 до
Договору, лізингоодержувач
зобов'язується за свій рахунок
протягом строку лізингу забезпечити
страхування предмета лізингу в
страховій компанії згідно визначеного
лізингодавцем переліку.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір лізингу розірвано 31.01.2012р.,
предмет лізингу передано лізингодавцю
02.04.2012 р., що підтверджується Актом
вилучення. Отже, правовідносини на
умовах укладеного Договору між
сторонами припинились. Крім того, ні
законом, ні укладеним між сторонами
Договором не передбачено обов'язку
лізингоодержувача відшкодовувати
витрати по страхуванню предмета
лізингу після припинення дії договору.

Таким чином суд вважає, що позивачем
безпідставно нараховано суми
відшкодування страхових виплат поза
межами строку дії Договору.

Витрати позивача, пов'язані з вчиненням
виконавчого напису нотаріуса суд
вважає підставними та такими, що
підлягають до стягнення з відповідача.
Однак, господарський суд не
погоджується з позивачем стосовно
нарахування на вказану суму ПДВ в
розмірі 20%, а саме - 749,80 грн. Зокрема,
нарахування ПДВ не передбачено умовами
Договору, а відтак є безпідставним.
Відтак, до стягнення підлягає 3749,00 грн.
витрат, пов'язаних із вчиненням
виконавчого напису нотаріуса.

В якості підтвердження витрат на
транспортування предмета лізингу в
сумі 1216,67 грн. з ПДВ позивач надав суду
рахунок №514/06 та платіжне доручення
№19506. Однак, вказаний рахунок не є
належним доказом транспортування саме
предмета лізингу, оскільки з рахунку не
прослідковується, що саме
траспортувалось контрагентом
позивача, не ідентифіковано предмет
лізингу.

Отже, заявлена позивачем сума
понесених витрат на транспортування не
підтверджена належними доказами, а
тому не підлягає до задоволення.

При цьому, суд вважає обґрунтованими
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача 2% річних за розірвання
договору лізингу в сумі 13253,90 грн.
Зокрема, підставність нарахування
вказаної суми передбачається в ч. 1 п.
10.3.2. загальних умов фінансового
лізингу. Згідно вказаного пункту
лізингоодержувач зобов'язаний
сплатити лізингодавця комісію в
розмірі 2% від суми непогашеної
вартості предмета лізингу. Проте,
нарахування на вказану суму ПДВ 20% в
сумі 2650,76 грн. є безпідставним, з огляду
на відсутність такої вимоги в умовах
Договору.

Позивач також просить суд стягнути з
відповідача 19885,71 грн. додаткових
витрат з ПДВ (заборгованості по
виставленим рахункам на дату
вилучення) по страхуванню предмета
лізингу, яка виникла в останнього в
період дії Договору, а саме до 31.01.2012р.
Відповідач підтвердив законність
вимог позивача щодо стягнення
зазначеної суми. Господарський суд,
дану вимогу вважає обґрунтованою та
такою, що підлягає до стягнення з
відповідача.

Відтак, до стягнення з відповідача
підлягає 116365,30 грн., з яких: 76686,69 грн. -
комісія лізингодавця, 13253,90 грн. - 2%
комісії за розірвання договору
лізингу, 19885,71 грн. - додаткові витрати з
ПДВ по страхуванню предмета лізингу,
2790,00 грн. - витрати, пов'язані зі
зберіганням предмета лізингу, 3749,00 грн.
- витрати, пов'язані із вчиненням
виконавчого напису нотаріуса.

Крім заявлених вище позовних вимог,
позивач у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем умов Договору
нарахував останньому три відсотки
річних за період з 13.11.2012р. по 10.06.2013р. в
розмірі 10126,87 грн. та 1760,15 грн.
інфляційних втрат за період з 13.11.2012р.
по 10.06.2013р.

Суд, здійснивши перерахунок
заборгованості відповідача за
первісним позовом дійшов висновку про
часткове задоволення позову в частині
стягнення 3% річних, а саме на суму 2008,50
грн., а в частині інфляційних втрат - на
суму 349,10 грн. В решті цих вимог суд
відмовляє.

Відтак, за первісним позовом до
стягнення з ФОП ОСОБА_3 підлягає 116365,30
грн. заборгованості, 2008,50 грн. три
відсотки річних та 349,10 грн. інфляційних
втрат.

З приводу зустрічних позовних вимог
ФОП ОСОБА_3 про стягнення з ТОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» 303824,24 грн. та
зобов'язання провести перерахунок,
господарський суд вважає їх такими, що
не підлягають до задоволення зважаючи
на таке.

В силу приписів ч. 4 ст. 653 ЦК України,
сторони не мають права вимагати
повернення того, що було виконане ними
за зобов'язанням до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлене договором або законом.

Здійснюючи правовий аналіз матеріалів
справи, суд зазначає, що 303824,24 грн.
сплачено відповідачу за зустрічним
позовом в період дії Договору, а саме до
31.01.2012р. До зазначеного періоду
лізингоодержувач користувався
предметом лізингу та зобов'язаний був
сплачувати всі передбачені договором
платежі. Тому, з урахуванням положень
вищенаведеної норми, зустрічні вимоги
в цій частині задоволенню не
підлягають. Відповідно не підлягає
задоволенню і похідна вимога
відповідача про проведення
перерахунку.

Направляючи дану справу на новий
розгляд, ВГСУ зазначив про
необхідність дослідження обставини
справи та врахування положень
законодавства, що регулюють питання
спливу строку позовної давності та
його поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи ТОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» подало заяву
№ 30032/13 від 26.07.2013 року про застосування
строку позовної давності до зустрічних
позовних вимог.

Виконуючи вказівки ВГСУ, суд зазначає,
що беручи до уваги факт припинення
провадження в частині зустрічних
позовних вимог про визнання недійсними
частин пункту 10.3.2. Додатку № 4 до
Договору фінансового лізингу № LC2833-08/08
від 01.07.2009 року та пункту 6.3. Договору
фінансового лізингу №LС2833-08/08 від 01.07.2009
року, в цій частині подана заява про
застосування строку позовної давності
втратила свою актуальність.

З приводу застосування спливу строку
позовної давності до зустрічних вимог
про стягнення з позивача (за первісним
позовом) 303824,24 грн. та зобов'язання
провести перерахунок, то така заява не
підлягає до задоволення, оскільки суд
не вбачає підстав для задоволення
зустрічних вимог про стягнення цих
коштів у зв'язку з їх безпідставністю, а
не внаслідок спливу строку позовної
давності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України судовий збір підлягає
стягненню з відповідача, пропорційно
задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
4-3, 12, 33, 34, 43, 49, п.1 ч.1 ст.83, ст.ст. 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Визнати недійсною ч. 5 пункту 10.3.2.
Додатку №4 до Договору фінансового
лізингу №LC2833-08/08 від 01.07.2009р.,
укладеного між ТОВ «Райффайзен Лізинг
Аваль» та ФОП ОСОБА_3

2. Первісні позовні вимоги
задоволити частково.

3. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1;
індивідуальний податковий номер
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Райффайзен Лізинг Аваль» (04073, м. Київ,
просп. Московський, 9, корп. 5, офіс 101; ) 76686,69 грн. - комісії
лізингодавця (без ПДВ), 13253,90 грн. - 2 %
комісії за розірвання договору лізингу
(без ПДВ), 19885,71 грн. - додаткові витрати з
ПДВ по страхуванню предмета лізингу,
2790,00 грн. - витрати, пов'язані зі
зберіганням предмета лізингу, 3749,00 грн.
- витрати, пов'язані із вчиненням
виконавчого напису нотаріуса, 2008,50 грн.
- 3 % річних, 349,10 грн. - інфляційні втрати,
а також 2374,46 грн. судового збору.

4. В частині позовних вимог ТОВ
«Райффайзен Лізинг Аваль» про
стягнення з ФОП ОСОБА_3 479879,87 грн. -
відмовити.

5. Провадження у справі в частині
зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_3
до ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» про
визнання п. 6.3., ч. 5 ст. 10.3.2. Додатку №4 до
Договору фінансового лізингу №LC2833-08/08
від 01.07.2009р. недійсними - припинити.

6. В задоволенні зустрічних
позовних вимог ФОП ОСОБА_3 про
стягнення з ТОВ Райффайзен Лізинг
Аваль» 303824,24 грн. та зобов'язання
провести перерахунок - відмовити.

7. Накази видати згідно ст. 116 ГПК
України.

8. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст. 85 ГПК України та може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93
ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення. Повний
текст рішення складено та підписано
27.10.2014 р.

Суддя
Крупник Р.В.