Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/16707/14 14.10.14

За позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до 1) Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2,

2) Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання недійсним
правочину, додаткової угоди до
договору

Суддя Бондаренко Г.П.

Представники :

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: ОСОБА_4 (дов. № 2028
від 02.12.2013)

від відповідача 2: ОСОБА_5 (дов № 941 від
05.06.2014)

Відповідно до ст. 85 ГПК України, в
судовому засіданні 14.10.2014 оголошено
вступну та резолютивну частину рішення
суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі
по тексту - позивач) звернувся до
Господарського суду м. Києва з позовною
заявою до Фізичної особи -підприємця
ОСОБА_2 (далі за текстом - відповідач - 1)
та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
(далі по тексту - відповідач - 2) про
визнання недійсним правочину -
додаткової угоди №1 до договору №1/010412
оренди нежитлового приміщення від
01.04.2012 укладену між позивачем та
відповідачами - 1, 2.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 14.08.2014 позовну заяву прийнято до
розгляду, порушено провадження у
справі № 910/16707/14, розгляд справи
призначено на 30.09.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.09.2014 розгляд справи у
відповідності до ст. 77 ГПК України
відкладено на 14.10.2014.

В судове засідання 14.10.2014 представник
позивача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Представники відповідачів - 1, 2 в судове
засідання з'явились. Відповідач - 1 в
усному порядку визнав позовні вимоги в
повному обсязі. Відповідач - 2 проти
задоволення позовних вимог заперечив.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
тристороння додаткова угода № 1 до
договору № 1/010412 оренди нежитлового
приміщення від 01.04.2012 не підписувалася
відповідачем - 1, при цьому позивачем
така угода була підписана за умови
підписання її відповідачем - 1, а також
позивач зазначає, що зазначена угода не
є укладеною, оскільки не підписана
одним із її учасників.

Відповідач - 1 в усному порядку позовні
вимоги визнав, письмового відзиву на
позовну заяву не надав.

Відповідач - 2 проти задоволення
позовних вимог заперечує, з підстав
відсутності законодавчо визначених
підстав для визнання угоди недійсною,
оскільки вона підписана всіма її
учасниками та скріплена печатками
відповідачів -1, 2.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників відповідачів - 1, 2,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між відповідачем - 2, як орендодавцем,
позивачем, як орендарем - 1 та
відповідачем - 1, як орендарем - 2 було
укладено договір № 1010412 оренди
нежитлового приміщення від 01.04.2012 (далі
за текстом - договір), предметом, якого є
оренда нежитлового приміщення, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею
156, 50 кв. м., з яких орендар - 1 орендує 78, 25
кв. м., орендар - 2 - 78, 25 кв. м.

Пунктом 4.1. договору визначено, що
термін дії договору починається з
01.04.2012 («дата початку оренди»), та
закінчується 01.03.2015 , включаючи обидві
дати.

Згідно викладеного в п. 5.1. договору
розмір оренди за все приміщення
становить 12 520, 00 грн. в місяць без ПДВ,
що еквівалентно 1 565, 00 доларам США за
курсом НБУ на день підписання договору
(1 долар США = 7, 99 грн.).

При цьому, орендар - 1 сплачує 50 %
(відповідно до площі, що орендується)
вищезгаданої орендної плати, що
складає 6 260, 00 грн. на місяць без ПДВ,
що еквівалентно 782, 50 доларам США за
курсом НБУ на день підписання договору
.

Орендар - 2 сплачує 50 % (відповідно до
площі, що орендується) вищезгаданої
орендної плати, що складає 6 260, 00 грн.
на місяць без ПДВ, що еквівалентно 782, 50
доларам США за курсом НБУ на день
підписання договору.

Пунктом 13.2 договору сторони визначили,
що будь-які зміни та доповнення до
договору дійсні тільки за умови, що
вони зроблені в письмовій формі шляхом
підписання сторонами додаткової угоди.

Розділ договору «Юридичні адреси та
реквізити сторін» містить підписи
сторін (позивача, відповідачів - 1, 2) та
відтиски печаток відповідачів - 1, 2.

Сторонами, також, було укладено
додаткову угоду № 1 до договору від
01.10.2013, відповідно до якої були внесені
зміни до п. 5.1. договору, та викладено
вказаний пункт в наступній редакції:
«п. 5.1. розмір орендної плати за все
приміщення становить 100 034, 80 грн. на
місяць, без ПДВ, що еквівалентно12 520
доларам США за курсом 1 долар США = 7, 99
грн. та підлягає коригуванню згідно з п.
5.3. Орендар - 1 сплачує 50 % (відповідно до
площі, що орендується) вищезгаданої
орендної плати, що складає 50 017, 40 грн.
на місяць без ПДВ, що еквівалентно 6 260,
00 доларам США за курсом НБУ на день
підписання договору і підлягає
коригуванню згідно з п. 5.3.

Орендар - 2 сплачує 50 % (відповідно до
площі, що орендується)вищезгаданої
орендної плати, що складає 50 017, 40 грн.
на місяць без ПДВ, що еквівалентно 6 260,
00 доларам США за курсом НБУ на день
підписання договору і підлягає
коригуванню згідно з п. 5.3.

Розділ додаткової угоди № 1 до договору
«Юридичні адреси та реквізити сторін»
містить підписи сторін (позивача,
відповідачів - 1, 2) та відтиски печаток
відповідачів - 1, 2.

Згідно викладеного позивачем в
позовній заяві, додаткова угода № 1 до
договору не була підписана
відповідачем - 1, на підтвердження чого
позивачем надано в матеріали справи
копію висновку № 1 - 28/03 експертного
почеркознавчого дослідження від 28.03.2014
зробленого спеціалістом О. П.
Кривошеїна Українського центру
судових експертиз.

Відповідно до зазначеного висновку,
два підписи від імені ОСОБА_3,
зображення яких містяться в графах
«Орендар - 2» в розділі «юридичні адреси
та реквізити сторін» електрофотокопії
додаткової угоди № 1 від 01.10.2013 до
договору виконані не ОСОБА_3, а іншою
особою з наслідуванням справжньому
підпису ОСОБА_3

В той же час, в заяві від 30.09.2014 (вх. №
06-20/30437/14 позивач, в особі свого
представника, зазначив, що фактично
оспорюваний правочин було підписано
позивачем не 01.10.2013, а 01.04.2012 без
проставлення дати його підписання і
лише у одному примірнику як гарантія
ухилення відповідача - 1 від сплати
податків від реальної суми орендної
плати. Дата на оспорюваному правочині
була проставлена відповідачем - 1 після
звернення до останньої із пропозицією
розірвати договір оренди через
неможливість подальшого ведення
підприємницької діяльності.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд
виходить з того, що угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину
згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України, на яку посилається позивач, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Так, виходячи із
вимог частини першої вказаної статті
правочин не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними".

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
правочин є чинним за умови дотримання
його сторонами наступних вимог: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1); особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.
3); правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (ч. 6).

Згідно із ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

За ст. 638 Цивільного кодексу України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Як вже зазначалося судом,
обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
посилається на ч. 3 ст. 203 ЦК України, а
отже заявляє про брак його
волевиявлення при укладанні правочину
- додаткової угоди № 1 до договору.

Судом встановлено, що додаткова угода
№ 1 до договору укладена в тій самій
формі, що і договір (проста письмова
форма), містить підписи сторін, а також
скріплена круглими печатками
відповідача - 1 та відповідача - 2.

Згідно висновку № 1 - 28/03 експертного
почеркознавчого дослідження від 28.03.2014,
два підписи від імені ОСОБА_3,
зображення яких містяться в графах
«Орендар - 2» в розділі «юридичні адреси
та реквізити сторін» електрофотокопії
додаткової угоди № 1 від 01.10.2013 до
договору виконані не ОСОБА_3, а іншою
особою з наслідуванням справжньому
підпису ОСОБА_3

При цьому, на додатковій угоді
міститься відтиск круглої печатки
відповідача - 1, і матеріали справи не
містять жодних доказів, які б
спростовували факт скріплення
відповідачем - 1 додаткової угоди № 1
своєю печаткою (викрадення, втрату,
неправомірне заволодіння третіми
особами печаткою відповідача - 1).

Крім того, в ході розгляду справи самим
позивачем вказано, що фактично
оспорюваний правочин було підписано
позивачем не 01.10.2013, а 01.04.2012 без
проставлення дати його підписання і
лише у одному примірнику як гарантія
ухилення відповідача - 1 від сплати
податків від реальної суми орендної
плати.

Таким чином, позивачем були
спростовані його твердження, що
додаткова угода № 1 до договору
укладена ним з браком волі, та що така
додаткова угода не була підписана з
боку відповідача - 1.

Статтею 229 ЦК України визначено, що якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Враховуючи викладене позивачем в заяві
від 30.09.2014 ані помилки з боку позивача,
ані омани з боку відповідача - 2, в
розумінні вищезазначених норм
Цивільного кодексу України, при
укладання сторонами додаткової угоди
№ 1 до договору не було, адже всі
сторони, в тому числі і позивач, і
відповідач - 1 усвідомлювали дійсну
(реальну) ціну оренди, і, як вбачається
із заяви від 30.09.2014, сплачували її.

Додаткова угода № 1 до договору
підписана з боку орендодавця, орендаря
- 1 та орендаря - 2, скріплена печатками
відповідачів - 1, 2, що свідчить про
волевиявлення його сторін щодо
викладених в ній умов та змісту
договору в цілому.

За таких обставин, зважаючи на
положення ст.ст. 627, 628, 638 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 42, 180
Господарського кодексу України, з яких
випливає, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства, зважаючи на факт
виконання сторонами зобов'язань по
договору (додатковій угоді), про що
сторонами не заперечується, суд дійшов
до висновку про укладення між
сторонами додаткової угоди № 1 до
договору з погодженням всіх її умов,
які нею обумовлені, при вільному
волевиявленні її сторін.

Наявність передбачених законом
підстав для визнання додаткової угоди
№ 1 до договору недійсною позивачем в
позовній заяві не доведено, а під час
розгляду справи судом не встановлено.

Так само судом не встановлено факту
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів позивача внаслідок
укладення спірного правочину.

Враховуючи вищевикладене, позовні
вимоги не підлягають задоволенню, як
недоведені та не обґрунтовані.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

За приписами ст. 90 ГПК України, якщо при
вирішенні господарського спору
господарський суд виявить у діяльності
працівників підприємств та
організацій порушення законності, що
містять ознаки кримінального
правопорушення, господарський суд
надсилає про цей факт повідомлення
прокурору або органу досудового
розслідування.

Судом встановлено, що при укладанні
договору сторони фактично приховали
реальну (дійсну) ціну оренди, що має
ознаки кримінального правопорушення
визначеного ст. 212 КК України, що є
підставою для направлення в порядку ст.
90 ГПК України відповідного
повідомлення до Головного відділу
державної податкової інспекції
Шевченківського району Головного
управління Міндоходів у м. Києві.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. ст. 4, 49, 75, 82-85, 89 ГПК кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 21.10.2014.

Суддя
Г.П.
Бондаренко