КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2014 р. Справа№ 910/11881/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Авдеєва П.В.

суддів: Куксова В.В.

Шаптали Є.Ю.

За участю представників:

від позивача: представник не з'явився,

від відповідача: Маркова Т.Л. -
представник за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Завод опоряджувальних матеріалів»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014р.

у справі №910/11881/14 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Укркомплексбуд»

до Публічного акціонерного товариства
«Завод опоряджувальних матеріалів»

про стягнення 15 326,71 грн.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Укркомплексбуд» (далі-позивач)
звернулося до Господарського суду
м.Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Завод
опоряджувальних матеріалів»
(далі-відповідач) про стягнення 13 766,40
грн. основного боргу, 156,14 грн. 3% річних, 1
404,17 грн. інфляційних нарахувань.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 року у справі №910/11881/14
позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Публічного
акціонерного товариства "Завод
опоряджувальних матеріалів" на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Укркомплексбуд" 13 766,40 грн. - суму
основної заборгованості, 156,14 грн. - 3%
річних, 1 404,17 грн. - інфляційних
нарахувань та 1827,00 грн. - судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції від 13.08.2014р.,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати зазначене рішення суду та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин господарським судом, що мають
значення для вирішення справи;
неправильне застосування останнім
норм матеріального та процесуального
права.

Позивач не скористався своїм правом
згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав
суду відзив на апеляційну скаргу, що
згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає
перегляду рішення суду першої
інстанції.

Учасники процесу були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання, про що свідчать наявні в
матеріалах справи докази. Однак,
позивач наданим йому процесуальним
правом не скористався та в судове
засідання не з'явився, своїх
повноважних представників не направив,
про причини своєї неявки суд не
повідомив.

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення учасників
судового процесу про дату, час та місце
судового засідання з розгляду
апеляційної скарги, судова колегія
вважає за можливе розглянути подану
апеляційну скаргу за відсутності
представника позивача.

Судова колегія, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення представника відповідача,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду, дійшла до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції не
підлягає скасуванню чи зміні з
наступних підстав.

У відповідності до ст.509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу
України договір - є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

У відповідності до положень ст.ст. 638, 639
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Договір може укладатися
у будь-якій формі, якщо вимоги щодо
форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти
договір у певній формі, він вважається
укладеним з моменту надання йому цієї
форми, навіть якщо законом ця форма для
даного виду договорів не вимагалася.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
визначено поняття договору, яким є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Стаття 181 Господарського кодексу
України визначає загальний порядок
укладання господарських договорів,
зокрема у ч. 1 цієї статті йдеться, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження до виконання замовлення,
якщо законом не встановлено спеціальні
вимоги до форми та порядку укладення
даного виду договорів.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
15.08.2011р. позивачем було сплачено
відповідачу, згідно виставленого
рахунку-фактури № 396 від 12.08.2011р.,
грошову суму в розмірі 17 640,00 грн., у
якості попередньої оплати за поставку
будівельних матеріалів - блоків
перегородочних бетонних та піддонів.

Відповідачем було відвантажено,
відповідно до видаткової накладної №47
від 07.10.2011р., матеріали на суму 3 873,60 грн.

Невиконаними залишилися зобов'язання з
поставки товару на суму 13766,40 грн.

26.12.2013р. позивачем було направлено
вимогу за № б/н від 24.12.2013р., про
повернення суми попередньої оплати, на
яку не було поставлено продукцію, у
строк, що не перевищує семи календарних
днів з моменту отримання листа.

Проте відповідач на вказану вимогу не
відповів, суму попередньої оплати не
повернув.

З урахуванням викладеного, судова
колегія вважає, що між сторонами було
укладено усний договір поставки,
відповідно до якого відповідач
зобов'язується відвантажити товар, а
позивач отримати і оплатити такі
послуги.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст.265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму".

У відповідності до ст.193 Господарського
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання
недопустима.

Таким чином, шляхом виставлення та
оплати рахунку, між сторонами укладено
договір поставки на загальну суму 17 640,00
грн.

У зв'язку з викладеним в частині
стягнення основного боргу в розмірі 13
766,40 грн., судовою колегією позовні
вимоги визнаються обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідача інфляційних збитків та 3%
річних, судова колегія також
погоджується з висновком суду першої
інстанції в цій частині, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.598 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

У відповідності до ст.625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Враховуючи встановлене вище
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання та приписи вказаних
правових норм, з останнього судом
першої інстанції правомірно стягнуто
інфляційні витрати в розмірі 1 404,17 грн.
та 3% річних в розмірі 156,14 грн.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів, які б спростовували вище
встановлені обставини, сторонами не
надано.

Доводи, наведені відповідачем в
апеляційній скарзі, судовою колегією
до уваги не приймаються з огляду на те,
що вони є необґрунтованими та такими,
що спростовуються матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції, яким задоволено
позовні вимоги, відповідає чинному
законодавству та матеріалам справи.
Судова колегія не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування чи зміні оскаржуваного
рішення суду.

Судові витрати покладаються на
підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Завод
опоряджувальних матеріалів» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014р. у справі №910/11881/14
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 13.08.2014 року у справі
№910/11881/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11881/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку.

Дата підписання повного тексту
постанови 27.10.2014р.

Головуючий суддя
П.В. Авдеєв

Судді
В.В. Куксов

Є.Ю. Шаптала