ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р.Справа № 922/3822/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання
Руденко О.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пластікс-Україна",
м.Київ, до Приватного підприємства
"Айстермо", м.Харків, про стягнення
84940,47 грн. за участю представників:

позивача - Зінов'єва І.А. (довіреність №
07/08-14 від 07.08.2014р.);

відповідача - Балинської А.В.
(довіреність № 1 від 25.09.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Пластікс-Україна",
м.Київ, звернувся до господарського
суду з позовною заявою про стягнення з
відповідача, Приватного підприємства
"Айстермо", м.Харків, заборгованості
Договором поставки № ХВ-112 від 08.09.2010р. в
розмірі 42525,27 грн.; пені в розмірі 6180,82
грн.; 36% річних у розмірі 8900,37 грн.;
курсової різниці в розмірі 27334,01 грн.
(всього - 84940,47 грн.). Позивач також
просить стягнути з відповідача судовий
збір у розмірі 2078,06 грн.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 11.09.2014р. за
вищевказаним позовом було порушено
провадження у справі № 922/3822/14 та
розгляд справи призначено на 06.10.2014р. об
11:00 год.

02.10.2014р. позивач на виконання ухвали
господарського суду від 11.09.2014р. надав
до канцелярії суду наступні документи:
копію витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців щодо позивача станом
на 30.09.2014р.; копію витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців щодо
відповідача станом на 30.09.2014р.;
нормативно-правове обґрунтування
заявлених позовних вимог; розрахунки
курсової різниці, пені та 36% річних;
копію довідки про поточні рахунки
позивача; копію довіреності на
представника позивача.

03.10.2014р. відповідач надав до канцелярії
суду відзив на позовну заяву, в якому
проти позову заперечував, посилаючись
на невірне визначення позивачем строку
оплати товару, у зв'язку з чим позивачем
безпідставно нараховано пеню та 36%
річних, а також помилкове трактування
позивачем умов п.п. 7.1., 7.2., 7.3. Договору
щодо нарахування курсової різниці.

Надані сторонами документи були
долучені судом до матеріалів справи.

У судове засідання, яке відбулося
06.10.2014р., представник відповідача
надала копії платіжних доручень на
підтвердження сплати суми основного
боргу в розмірі 42525,27 грн. та просила
припинити провадження у справі в цій
частині. В частині нарахування
штрафних санкцій представник
відповідача проти позову заперечувала
на підставах, викладених у відзиві на
позовну заяву.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги в частині штрафних
санкцій, щодо суми основного боргу,
просив припинити провадження у справі,
у зв'язку з погашенням заборгованості в
цій частині.

У судовому засіданні була оголошена
перерва до 13.10.2014р. до 11:00 год. для
надання позивачем уточненого
розрахунку штрафних санкцій.

Після перерви представник позивача
уточненого розрахунку позовних вимог
не надав; позовні вимоги підтримав
повністю у первісно заявленому розмірі
за виключенням суми основного боргу.

Представник відповідача проти періоду
нарахування штрафних санкцій
заперечувала, надала письмові
пояснення, в яких зазначила, що
претензія, яка була надіслана
відповідачу, не може бути визнана
вимогою у розумінні ст. 530 ЦК України,
оскільки у відповіді від 12.05.2014р. на
претензію позивача відповідач взяв на
себе зобов'язання оплатити суму, що
залишилась на той момент несплаченою, у
строк до 30.07.2014р. У зв'язку з цим,
відповідачем було зроблено новий
контррозрахунок пені та процентів
річних за період з 01.08.2014р. по 27.08.2014р.

Також представник відповідача
звернулась до суду з клопотанням про
долучення до матеріалів справи копії
акту звірки взаємних розрахунків за
період 2014 рік, а також копії
листа-відповіді на претензію, отриману
30.04.2014р. з доказами направлення її
позивачу.

Надані представником відповідача
документи були долучені судом до
матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд встановив наступне.

08.09.2010р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Пластікс-Україна"
(позивачем) та Приватним підприємством
"Айстермо" (відповідачем) було укладено
Договір поставки № ХВ-112, згідно п. 1.1.
якого позивач (постачальник),
відповідно до умов цього Договору,
здійснює поставку товару в асортименті
та кількості, відповідно до
специфікації, що є невід'ємною частиною
цього Договору, а відповідач (покупець)
зобов'язується прийняти вказаний товар
і оплатити його в повному обсязі та у
строк, зазначений у специфікації.

Відповідно до п. 5.2. Договору, передача
товару від постачальника покупцю
здійснюється за видатковою накладною,
в якій сторони зазначають найменування
товару, що постачається, кількість в
одиницях вимірювання, узгоджену ціну
товару та загальну вартість товару, що
постачається. Дата, визначена у
видатковій накладній про прийняття
товару, є датою поставки товару
постачальником. З цього моменту
постачальник вважається таким, що
виконав свої зобов'язання по передачі
товару покупцю.

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до умов Договору, позивач
передав відповідачу товар, а
відповідач прийняв від позивача товар,
що підтверджується видатковими
накладними:

- № 2975 від 22.01.2014р. на суму 85697,58 грн.;

- № 11451 від 28.02.2014р. на суму 19824,54 грн.

та довіреностями на отримання
торгівельно-матеріальних цінностей:

- № 34 від 22.01.2014р.;

- № 128 від 27.02.2014р.

Таким чином, позивач виконав свої
зобов'язання перед відповідачем у
повному обсязі, але відповідач
своєчасно не розраховувався за
поставлений товар, у зв'язку з чим у
нього утворилась заборгованість перед
позивачем, розмір якої станом на дату
подачі позову до суду склав 42525,27 грн.

Лише після порушення провадження у
справі відповідачем було погашено
заборгованість за поставлений товар,
що підтверджується платіжними
дорученнями № 929 від 01.10.2014р., № 930 від
02.10.2014р. та № 933 від 03.10.2014р.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вищевказаної статті
визначено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 зазначеної статті
передбачено, якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Згідно п. 7.4. Договору поставки № ХВ-112
від 08.09.2010р., строк та порядок оплати
вказується у специфікації. Проте, судом
встановлено, що до поставок за спірними
видатковими накладними № 2975 від
22.01.2014р. та № 11451 від 28.02.2014р.
специфікації між постачальником та
покупцем не укладалися.

Таким чином, суд дійшов висновку про
правомірність застосування у даному
випадку приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України
та, враховуючи, що претензію позивача з
вимогою оплатити поставлений товар
було отримано відповідачем 30.04.2014р.
(докази отримання - арк. 67 справи),
встановив, що останнім днем строку
оплати товару є 07.05.2014р.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
встановлює, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, передбачених законом, а
також відмова від виконання або
відстрочка виконання з мотиву, що
зобов'язання другої сторони за іншим
договором не було виконано належним
чином, не допускаються.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Частиною 1 ст. 624 ЦК України встановлено:
якщо за порушення зобов'язання
встановлено неустойку, то вона
підлягає стягненню у повному розмірі,
незалежно від відшкодування збитків.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно п. 8.2. Договору, за несвоєчасну
оплату товару, що постачається
відповідно до договору, покупець
сплачує постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої
суми за кожний день прострочення
виконання зобов'язання, яка
нараховується до повної сплати суми
боргу, та сплачує суму заборгованості з
урахуванням індексу інфляції.

Згідно п. 8.4. Договору, відповідно до ст.
625 Цивільного кодексу України, за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання за цим Договором покупець
сплачує постачальнику 36% річних від
суми боргу за весь час прострочення.

Оскільки позивачем було невірно
визначено строк оплати товару,
розрахунок пені в розмірі 6180,82 грн. та 36%
річних в розмірі 8900,37 грн. було
здійснено ним за періоди, починаючи з
дат отримання товару за видатковими
накладними № 2975 та № 11451, тобто, з
22.01.2014р. та 28.02.2014р., відповідно.

Проте, враховуючи, що суд визначив
останнім днем строку оплати товару -
07.05.2014р., початком періоду прострочення
оплати товару слід вважати - 08.05.2014р.

Перерахувавши пеню та 36% річних,
належним чином, за період з 08.05.2014р. по
27.08.2014р., включно, суд визнав
обґрунтованим розмір пені - 2772,88 грн. та
розмір 36% річних - 4697,59 грн.

Крім того, позивачем було здійснено
нарахування курсової різниці в розмірі
27334,01 грн. на підставі п. 7.1., 7.2., 7.3.
Договору.

Суд вважає таке нарахування
безпідставним, оскільки пунктом 7.1.
Договору визначено, що у випадку якщо
на момент остаточних розрахунків
сталося збільшення офіційного курсу
НБУ гривні до EUR від 2% та вище, вартість
несплаченої частини товару може бути
перерахована відповідно до такої
зміни.

Проте, з наданого позивачем
роздрукованого скріншоту з офіційного
сайту НБУ щодо офіційних курсів валют),
збільшення курсу НБУ гривні відносно
до EUR з моменту поставки товару
відповідачу до моменту звернення до
суду, не відбулося. Навпаки, за цей час
курс гривні, за даними НБУ,
зменшився/знецінився відносно до EUR.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Пластік-Україна" в частині стягнення з
відповідача пені в розмірі 2772,88 грн. та
36% річних в розмірі 4697,59 грн.
обґрунтовані, підтверджуються
наявними у матеріалах справи доказами
та підлягають задоволенню.

В частині стягнення 42525,27 грн. основного
боргу суд вважає за необхідне
припинити провадження у справі за
відсутністю предмету спору, у зв'язку з
погашенням заборгованості в цій
частині.

В частині стягнення 3407,94 грн. пені, 4202,78
грн. - 36% річних та 27334,01 грн. курсової
різниці суд відмовляє у задоволенні
позову як необґрунтованому.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати покладаються на обидві
сторони, пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. При цьому,
судовий збір у розмірі, пропорційному
частині позовних вимог, провадження за
якими припинено, покладається на
відповідача, оскільки заборгованість в
цій частині позовних вимог було
погашено після порушення провадження у
справі.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 612, 624, 625, 692, 712
Цивільного кодексу України, ст. 193
Господарського кодексу України, ст.ст.
1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст.
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства
"Айстермо" (61064, м.Харків,
вул.Профспілковий, 64, кв. 96; п/р 6670 в
ХВФ АКБ "Укрсоцбанк", МФО 351016; ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Пластікс-Україна" (04655, м.Київ,
вул.Межигірська, 82-а; ;
п/р 6427 в АТ ""ОТП Банк" м.Київ, МФО
300528) - 2772,88 грн. пені; 4697,59 грн. - 36% річних;
999,91 грн. витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення 42525,27 грн. основного
боргу провадження у справі припинити
за відсутністю предмету спору.

В частині стягнення 3407,94 грн. пені, 4202,78
грн. - 36% річних та 27334,01 грн. курсової
різниці у позові відмовити.

Повне рішення складено 16.10.2014 р.

Суддя Н.М. Кухар