ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2014 р.
Справа № 922/3094/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя
Терещенко О.І. , суддя Бондаренко В.П.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Репін В.М., Волочаєва О.В.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. №3139
Х/1-7) на рішення
господарського суду Харківської
області від 16.09.14 у справі

за позовом Фізико-технічного інституту
низьких температур імені Б.І.Вєркіна
Національної академії наук України, м.
Харків,

до Науково-виробничої фірми "Аріон" ТОВ
, м. Харків,

про стягнення 28 053,66 грн. ,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, фізико-технічний
інститут низьких температур імені
Б.І.Вєркіна Національної академії наук
України, звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом до
відповідача - Науково-виробничої фірми
"Аріон" ТОВ, про стягнення
заборгованості за договором оренди
нежитлових приміщень.

09 вересня 2014 року представником
позивача подано уточнення позовних
вимог, в яких останній роз'єднав
загальну суму позовних вимог та просив
суд стягнути з відповідача 26851 грн.
заборгованості з орендних платежів,
1202,66 грн. пені, та 1827 грн. судового збору.

15 вересня 2014 року представник
позивача надав уточнений розрахунок
ціни позову, в якому зазначив, що сума
боргу з орендної плати відповідача
складає 26851 грн., пеня - 1202 грн.

Від товариства з обмеженою
відповідальністю Науково-виробничої
фірми "Аріон" до господарського суду
подано зустрічний позов, в якому
останній просив суд стягнути з
відповідача 137367,44 грн.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 16.09.2014 року
(суддя Смірнова О.В.) відмовлено в
прийнятті зустрічного позову для
розгляду з первісним позовом.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 16.09.2014 року
(суддя Смірнова О.В.) позов задоволено
повністю, а саме: з відповідача
стягнуто 26851 грн. боргу, 1202,66 грн. пені та
1827 грн. судового збору на користь
позивача.

Відповідач із вказаним рішенням
місцевого господарського суду не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення
господарським судом першої інстанції
норм чинного законодавства, просить
рішення господарського суду
Харківської області скасувати, у
первісному позові відмовити, справу
для вирішення зустрічного позову
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції, витрати по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги стягнути з відповідача.

Від відповідача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи. Клопотання обґрунтовано тим, що
станом на 14.10.2014 року
Науково-виробничою фірмою "Аріон" ТОВ
не отримано копію ухвали Харківського
апеляційного господарського суду про
призначення справи до розгляду.

Колегія суддів відмовляє у
задоволенні клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до списку
згрупованих поштових відправлень
Харківського апеляційного
господарського суду від 10.10.2014 року
копія ухвали Харківського
апеляційного господарського суду від
09.10.2014 року про прийняття апеляційної
скарги відповідача на рішення
господарського суду Харківської
області від 16.09.2014 року до провадження
направлена на адресу відповідача 10.10.2014
року (п. 23 списку згрупованих
відправлень).

Згідно з списком №6585 (ф. 103) копія
ухвали Харківського апеляційного
господарського суду від 09.10.2014 року (п.23
списку згрупованих відправлень)
присвоєно штрихкодовий ідентифікатор
№270.

Відповідно до витягу з
результатів пошуку відстеження
пересилання поштових відправлень
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" отриманого
на сайті
http://services.ukrposhta.com/barcodesingle/DownloadInfo.aspx,
відправлення за №270 вручене за
довіреністю 14.10.2014 року.

Таким чином, ухвала Харківського
апеляційного господарського суду від
09.10.2014 року була вручена представнику
відповідача 14.10.2014 року, тобто
відповідач належним чином
повідомлений про дату, час та місце
проведення судового засідання, а
доводи щодо неотримання ним станом на
14.10.2014 року копії ухвали суду, покладені
в основу заявленого клопотання ,
спростовані вищевказаними
відомостями, у зв'язку з чим колегія
суддів не вбачає правових підстав для
задоволення клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи.

Відмітки на наявних в матеріалах
справи процесуальних документах
оформлені відповідно до пункту 3.5.11
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Вищого
господарського суду України від 10.12.2002
р. № 75 (з подальшими змінами), а тому
зазначеним підтверджується належне
надіслання копій процесуальних
документів сторонам судового процесу.
Водночас, до повноважень господарських
судів не відноситься з'ясування
фактичного місцезнаходження юридичних
осіб або місця проживання фізичних
осіб -учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Також, на адресу суду надійшло
клопотання ТОВ "Сказочний мир", в якому
останнє повідомляє про те, що ним
подано апеляційну скаргу на рішення
господарського суду від 16.09.2014 року по
цій справі, а тому просить зупинити
розгляд всіх апеляційних скарг по
справі.

Розглянувши зазначене
клопотання, колегія суддів зазначає
про те, що заявником до клопотання не
надано жодного доказу на підтвердження
подання ТОВ "Сладкий мир" апеляційної
скарги на рішення суду, а тому таке
клопотання задоволенню не підлягає.

Представники позивача у відзиві
на апеляційну скаргу та в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечували, просили залишити
її без задоволення, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
- без змін.

На думку суду обставини справи
свідчать про наявність у справі
матеріалів достатніх для її розгляду
та ухвалення законного і
обґрунтованого рішення. Крім того, суд
приймає до уваги, що судом сторонам
були створені належні умови для
надання усіх необхідних доказів
(надано достатньо часу для підготовки
до судового засідання, ознайомитись із
матеріалами справи, зняти з них копії,
надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доказування і подання
доказів покладено на сторони, суд
згідно за статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України
розглядає справу за наявними
матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, вислухавши пояснення
представників та перевіривши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів встановила наступне.

01 травня 2012 року між
Фізіко-технічним інститутом низьких
температур ім. Б. І. Вєркіна
Національної академії наук України
(позивач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю Науково-виробничої
фірми "Аріон" (відповідач) був укладений
договір оренди № 2-0-2012, у відповідності
до умов якого позивач передає, а
відповідач, в свою чергу, приймає в
строкове платне користування державне
майно - нежитлове приміщення, загальною
площею 191,8 кв. м., розміщене за адресою:
м. Харків, просп. Леніна, 47.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно п.1.2. Договору майно передається
в оренду з метою для використання під
виробництво.

Ч.1 ст.13 Закону України "Про оренду
державного та комунального майна"
визначено, що передача об'єкта оренди
орендодавцем орендареві здійснюється
у строки і на умовах, визначених у
договорі оренди.

Факт передачі нежитлового приміщення
(будівлі) підтверджується актом
приймання-передачі до орендного
користування нежитлового приміщення
(будівлі) від 01.05.2012 (а.с.18).

Згідно п. 10.1 Договору сторони визначили
строк його дії з 01.05.2012 р. до 31.12.2013 р.

Відповідно до п.10.4. Договору у разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну договору протягом
одного місяця після закінчення його
строку, договір вважається продовженим
на той самий термін і на тих самих
умовах.

Згідно ч.2 ст. 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" у разі відсутності заяви однієї
із сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного
місяця після закінчення терміну дії
договору він вважається продовженим на
той самий термін і на тих самих
умовах, які були передбачені
договором.

Вищезазначена норма права
узгоджується з положеннями ст. 764
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої, якщо наймач продовжує
користуватися майном після закінчення
строку договору найму, то, за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором.

Враховуючи те, що відповідач не надав
доказів повернення позивачу майна та
те, що позивач не надав доказів
наявності з його боку заперечень щодо
користування вищезазначеним
нежитловим приміщенням протягом
місяця після закінчення строку дії
спірного договору оренди нежитлового
приміщення, колегія суддів приходить
до висновку, що спірний договір станом
на момент розгляду справи не припинив
своєї дії.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна", орендар за користування
об'єктом оренди вносить орендну плату
незалежно від наслідків
господарської діяльності. Річна
орендна плата за користування
цілісним майновим комплексом
підприємства, його структурним
підрозділом не може перевищувати
десяти відсотків вартості
орендованого майна. У разі визначення
орендаря на конкурсних засадах
умовами конкурсу може бути
передбачено більший розмір орендної
плати.

Згідно п.3.1. Договору орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 01.10.1995 р. № 786 зі
змінами або за результатами конкурсу
на право оренди державного майна і
становить без ПДВ за перший місяць
оренди - березень 2012 р. -4612,32 грн.

Пунктом 3.4. Договору встановлено, що
орендна плата за орендоване майно
сплачується відповідачем щомісяця не
пізніше останнього числа поточного
місяця.

В розумінні ст. 286 ГК України, орендна
плата - це фіксований платіж, який
орендар сплачує орендодавцю незалежно
від наслідків своєї господарської
діяльності. Строки внесення орендної
плати визначаються в договорі.

Згідно п.3.3. Договору, орендна плата за
кожний наступний місяць визначається
шляхом коригування орендної плати на
попередній місяць на індекс інфляції
за наступний місяць.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач неналежним чином виконував
свої зобов`язання по сплаті орендної
плати, з урахуванням чого
заборгованість з орендної плати
становить 26851 грн. (за період з лютого 2014
року по червень 2014 року включно).

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач зазначив, що порушуючи
вимоги постанови КМУ від 04 жовтня 1995 р.
№ 786 позивач у 2008, 2009, 2010 та 2011 р.
нараховував орендну плату відповідачу
без застосування понижуючого
коефіцієнту 0,7, що призвело до зайвих
виплат відповідачем за вказані періоди
у сумі по рокам без урахування ПДВ: - 2008
р. - 18358,22 грн., 2009 р. - 13941,49 грн., 2010 р. - 11629,88
грн., 2011 р. - 29809,02 грн. Також відповідач
вказав, що розрахунок орендної плати за
базовий місяць не можна вважати
документально та нормативно
обґрунтованим із усіма наслідками.

Відповідно до п. 2.3 договору, передача
майна в оренду здійснюється за
вартістю, визначеною у звіті про
незалежну оцінку майна.

Як вірно зазначає місцевий
господарський суд, доводи відповідача
щодо незастосування позивачем
понижуючого коефіцієнту,
передбаченого Постановою КМУ від 01.10.1995
р. № 786, при визначенні орендної плати у
2008 - 2011 р., і, як наслідок, виникнення
переплати, наявність якої виключає
можливість стягнення заявленої
позивачем заборгованості, є
необґрунтованими, оскільки договірні
правовідносини, які є предметом
розгляду у даній справі, виникли на
підставі договору оренди № 2-0-2012, а тому
посилання відповідача про наявність
переплати в рамках інших договірних
правовідносин незалежно від часового
періоду їх існування, не можуть
впливати на правову оцінку наявного
між сторонами спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
в цій частині ґрунтуються на невірному
тлумаченні відповідачем норм чинного
законодавства.

Узгодження між сторонами договору ціни
користування предметом оренди
передбачає погодження оцінки вартості
предмету оренди, яка є основним
елементом визначення відповідної ціни,
а тому доводи відповідача про
незалежність оцінки вартості
орендованого майна, показники якої
сформували орендну плату, що була
погоджена, не підтверджені
необхідними доказами.

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вказані обставини та те, що
відповідач не надав суду жодного
доказу, який би спростовував наявність
заборгованості перед позивачем, свого
контррозрахунку суми позовних вимог,
доказів повернення спірного
приміщення, місцевий господарський суд
правомірно зазначив про те, що позовні
вимоги в частині стягнення
заборгованості з орендної плати в сумі
26851грн. (сума основного боргу)
підлягають задоволенню.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
розірвання договору; сплата неустойки.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно п. 3.6. Договору орендна плата,
перерахована несвоєчасно або не в
повному обсязі, стягується на користь
позивача відповідно до чинного
законодавства з урахуванням пені в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня за
кожний день прострочення (включаючи
день оплати).

Ч.6 ст. 232 Господарського кодексу
України передбачено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

В розумінні ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Враховуючи вищевикладене та те, що
відповідно до Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені не може перевищувати подвійної
облікової ставки НБУ та приймаючи до
уваги, що відповідач не виконав
прийнятий на себе обов'язок по оплаті в
термін, встановлений договором,
місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку про те, що позовні
вимоги в частині стягнення пені в сумі
1202,66 грн. відповідають вимогам договору
та діючому законодавству України, та
підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги в
частині порушення місцевим
господарським судом норм
процесуального права в частині відмови
у прийнятті позовної заяви та
прийняття уточнень позовної заяви,
колегія судді зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ухвалою господарського суду
Харківської області від 16.09.2014 року
(суддя Смірнова О.В.) відмовлено в
прийнятті зустрічного позову для
розгляду з первісним позовом.

На вказану ухвалу відповідачем подано
апеляційну скаргу до Харківського
апеляційного господарського суду.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 14.10.2014 року
апеляційна скарга відповідача на
ухвалу господарського суду
Харківської області від 16.09.2014 року
залишена без задоволення, а
оскаржувана ухвала - залишена без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги в
частині порушення, на думку
відповідача, господарським судом
першої інстанції норм процесуального
права при прийнятті заяв позивача від
09.09.2014 та 15.09.2014 року колегія суддів
зазначає, що права позивача до
прийняття рішення по справі змінити
підставу або предмет позову, збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
якщо це не порушує чиїх - небудь прав та
охоронюваних законом інтересів,
передбачені статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що законність ухвали
місцевого господарського суду від
16.09.2014 року перевірена в апеляційному
порядку, а доводи відповідача про
порушення місцевим господарським
судом норм процесуального права при
прийнятті заяв позивача - не знайшли
свого підтвердження, колегія суддів
зазначає про відсутність порушень норм
процесуального права з боку місцевого
господарського суду при прийнятті
оскаржуваного рішення.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до положень статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, котра з
сторін посилається на юридичні факти,
які обґрунтовують її вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

Колегія суддів зазначає, що рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги норм процесуального права і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, і при їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна
містити встановлені судом обставини,
які мають значення для справи, їх
юридичну оцінку, а також оцінку всіх
доказів.

Беручи до уваги всі наведені обставини
в їх сукупності, судова колегія дійшла
висновку, що під час розгляду справи
господарським судом першої інстанції
фактичні обставини справи встановлені
на основі всебічного, повного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, висновки суду відповідають
обставинам справи та їм надана
правильна юридична оцінка, прийняте
рішення відповідає нормам чинного
законодавства та підстав для його
скасування не вбачається.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ч. 1 ст. 49 ГПК
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Таким чином, судовий
збір за подання апеляційної скарги
залишається за відповідачем.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 16.09.2014 року
залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України..

Повний текст постанови складено 17.10.2014
року.

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Терещенко О.І.

Суддя
Бондаренко В.П.