ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2325/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя
Терещенко О.І. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - Пакіна О.М., за
довіреністю від 22.09.14 р., б/н,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 3025
З/1-7) на рішення
господарського суду Запорізької
області від 03.09.14 у справі

за позовом Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка, с.Семенівка,

до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", м.Мелітополь,

про визнання недійсним договору № 32
від 06.09.2013 р.,-

ВСТАНОВИЛА:

До господарського суду Запорізької
області звернулось ПП "Агрофірма
"Семенівка" з позовною заявою до ПП
"Молокозавод-ОЛКОМ" про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 32, укладеного
між ПП "Агрофірма "Семенівка" та ПП
"Молокозавод-ОЛКОМ" 06.09.2013 р.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 03.09.2014 року
(суддя Дроздова С.С.) у задоволенні
позовних вимог ПП "Агрофірма
"Семенівка" відмовлено.

Позивачем подано апеляційну скаргу на
зазначене рішення суду, в якій останній
просить його скасувати, прийняти нове,
яким визнати договір недійсним.

В судове засідання, яке відбулося 21
жовтня 2014 року - представник позивача
не з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, хоча був належним чином
повідомлений про час та місце слухання
справи, що підтверджується наявним в
матеріалах справи поштовим
повідомленням про вручення цінного
листа.

Представник відповідача в судовому
засіданні виступив зі своєю позицією
по справі, якою проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
залишити її без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

На думку суду обставини справи
свідчать про наявність у справі
матеріалів достатніх для її розгляду
та ухвалення законного і
обґрунтованого рішення. Крім того, суд
приймає до уваги, що судом сторонам
були створені належні умови для
надання усіх необхідних доказів
(надано достатньо часу для підготовки
до судового засідання, ознайомитись із
матеріалами справи, зняти з них копії,
надати нові докази тощо).

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, вислухавши пояснення
представника відповідача, та
перевіривши правильність застосування
місцевим господарським судом норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів встановила наступне.

06 вересня 2013 року між ПП "Агрофірма
"Семенівка" (апелянт, позивач по справі)
та ПП "Молокозавод - Олком" (відповідач
по справі) був укладений договір
зворотної фінансової допомоги № 32.
Відповідно до умов цього договору, а
саме п. 1.1. передбачено, що сторона ПП
"Молокозавод - Олком" надає стороні ПП
"Агрофірма "Семенівка" зворотню
фінансову допомогу у розмірі,
встановленому в п. 2.1. вказаного
договору, в той час як ПП ПП "Агрофірма
"Семенівка" зобов'язується повернути ПП
"Молокозавод - Олком" отриману
фінансову допомогу в повному розмірі,
та в строк , встановлений п. 5.1.
зазначеного договору. Згідно п. 2.1.
договору розмір фінансової допомоги
складає 100 000,0 гривень, та згідно п. 3.1.
вказана сума повинна бути перерахована
не пізніше 09.09.2013 року. Відповідно до
платіжного доручення № 3761 від 06.09.2013
року (копію якого 06 вересня 2013 року між
ПП "Агрофірма "Семенівка" сам і додав до
апеляційної скарги, і яке міститься в
матеріалах справи) вбачаємо, що
фінансова допомога, згідно договору, в
повному об'ємі була перерахована на
рахунок ПП "Агрофірма "Семенівка" 06.09.2013
року, а отже, в строк.

Позовні вимоги ПП "Агрофірма
"Семенівка" до ПП "Молокозавод - Олком"
про недійсність договору зворотної
фінансової допомоги з приводу не
набуття відповідачем статусу
фінансової установи, та неможливості
здійснювати фінансові послуги є
предметом судового розгляду у даній
справі.

Вирішуючи питання про наявність або
відсутність правових підстав для
задоволення позову та апеляційної
скарги, колегія суддів враховує
наступне.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, місцевий господарський
суд дійшов висновку, що спірний договір
зворотної фінансової допомоги не
суперечить приписам статей 6, 202-205, 207-208
Цивільного кодексу України, був
спрямований реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним та
виконаний у повному обсязі Приватним
підприємством «Молокозавод - ОЛКОМ», у
визначені Договором строки.

Колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується з висновками
місцевого господарського суду та
зазначає наступне.

Як убачається із матеріалів
справи, пунктом 2.2 Договору
передбачено, що фінансова допомога є
поворотною та безвідсотковою. Відсотки
за даним договором не нараховуються та
не сплачуються.

Статтею 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 Цивільного кодексу України ).

На виконання умов договору
відповідач перерахував на
розрахунковий рахунок позивача
обумовлену договором суму фінансової
допомоги.

Позивач своє зобов'язання,
визначене умовами Договору не виконав,
та у встановлений Договором термін
фінансову допомогу не повернув,
звернувся до господарського суду із
позовом про визнання спірного Договору
недійсним.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, розглядаючи питання про
визнання угод недійсними, необхідно
насамперед встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними та настання
відповідних наслідків: відповідність
змісту угоди вимогам закону,
додержання встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Вказані обставини належить
з'ясувати на момент укладення угоди.

Відповідно до пункту 2.9.
зазначеної вище Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Загальні вимоги, додержання яких
є необхідним для чинності правочину,
визначені у статті 203 Цивільного
кодексу України, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу
України закріплено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу .

Отже, оскільки відповідач, на
виконання умов договору перерахував, а
позивач отримав грошові кошти, то за
таких обставин, господарський суд
дійшов вірного висновку, що позивачем
не було доведено, що оспорюваний
договір не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені цим правочином, а відтак і
наявності підстав, передбачених
статтею 203 Цивільного кодексу України,
для визнання договору недійсним.

Колегія суддів вважає, що
посилання позивача на порушення при
укладанні договору зворотної
фінансової допомоги норм Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" та Закону України
"Про ліцензування певних видів
господарської діяльності"
безпідставні та спростовується
наступним.

Відповідно до статті 227
Цивільного кодексу України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним.

Ліцензія є необхідною для
здійснення деяких видів господарської
діяльності, зазначених, зокрема, у
статті 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності".

Так, статтею 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" № 1775-ІІІ від
01 червня 2000 року передбачено, що
відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає, зокрема, вид
господарської діяльності із надання
фінансових послуг.

Відповідно до пункту 5 частини
першої статті 1 Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
фінансовою послугою є операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальності
вартості фінансових активів.

Відповідно до пункту 3 частини
першої статті 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності", як вже
зазначалось вище, надання фінансових
послуг підлягає ліцензуванню, а
статтею 34 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" визначено види
діяльності, на які Держфінпослуг може
надавати фінансовим установам
ліцензії.

Разом з тим, за змістом преамбули
Закон України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" встановлює загальні
правові засади у сфері надання
фінансових послуг, здійснення
регулятивних та наглядових функцій за
діяльністю з надання фінансових
послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави
вважати, що він належить до нормативних
актів спеціальної дії та регулює
відносини, пов'язані з функціонуванням
фінансових ринків та наданням
фінансових послуг споживачам. В Законі
зазначено, що його метою є створення
правових основ для захисту інтересів
споживачів фінансових послуг, правове
забезпечення діяльності і розвитку
конкурентоспроможного ринку
фінансових послуг в Україні, правове
забезпечення єдиної державної
політики у фінансовому секторі
України.

У частинах першій та другій
статті 2 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг", які визначають
сферу його дії, вказано, що він регулює
відносини, що виникають між учасниками
ринків фінансових послуг під час
здійснення операцій з наданням
фінансових послуг. Фінансові установи
в Україні діють відповідно до цього
Закону з урахуванням норм законів
України, які встановлюють особливості
їх діяльності. Визначення фінансових
установ наведено у пункті 1 статті 1
Закону, а у пункті 7 статті 1 цього
Закону зазначено вичерпний перелік
суб'єктів, на яких поширюється дія
цього Закону. Це - учасники ринків
фінансових послуг, до яких відносяться
юридичні особи та фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які відповідно до закону мають право
здійснювати діяльність з надання
фінансових послуг на території України
та споживачі таких послуг. При цьому
даний Закон поширює свою дію не на усіх
юридичних осіб, а лише на тих, які є
професійними учасниками ринку
фінансових послуг.

Частиною четвертою статті 5 цього
Закону передбачено, що можливість та
порядок надання окремих фінансових
послуг юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та
ринків фінансових послуг, виданими в
межах їх компетенції. Визначення
фінансової послуги наведено у пункті 5
частини першої статті 1 Закону як
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

З аналізу зазначених правових
норм вбачається, що сфера дії Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" є обмеженою і не
поширюється на юридичних осіб, які за
своїм статусом не є фінансовими
установами.

Відповідно до п.1.4. Статуту
Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", предметом
діяльності підприємства є, зокрема,
фінансові операції, надання порук
фінансовими активами, фінансові
послуги з фінансового лізингу,
фінансові послуги з надання позик
фінансовими активами та надання інших
фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій.

Оскільки згідно вказаного пункту
статуту здійснення фінансових
операцій та надання фінансових послуг
не є виключним видом діяльності
відповідача, останній не є фінансовою
установою в розумінні Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг",

Так як Приватне підприємство
"Молокозавод-ОЛКОМ" не відноситься до
суб'єктів, на яких поширюється дія
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" (не є учасником
ринку фінансових послуг), до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
відповідні норми Цивільного кодексу
України, які регулюють питання надання
коштів у позику.

Суд першої інстанції
обґрунтовано визначився, що спірний
договір є договором позики, так як у
пункті 2.2 Договору зазначено, що
фінансова допомога є поворотною та
безвідсотковою; відсотки за даним
договором не нараховуються та не
сплачуються.

В пункті 1 Розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від 31
березня 2006 року "Про можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств",
зазначено, що юридична особа, що не є за
своїм правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту
(тобто під процент), але має право
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику відповідно до вимог
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046
Цивільного кодексу України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Діючим законодавством не
заборонено юридичним особам, які не є
фінансовими установами, надавати
фінансові послуги з надання коштів у
позику, для укладання договору позики
не потрібно отримання ліцензії.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
та визнання спірного договору
зворотної фінансової допомоги
недійсним, оскільки позивач не надав
жодних доказів порушення норм частини 1
статті 203, частин 1, 3 статті 215, статті 227
Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладених
обставин, колегія суддів зазначає, що
позивач ані під час вирішення спору у
господарському суді першої інстанції,
ані в суді апеляційної інстанції не
надав належних доказів
обґрунтованості та правомірності
заявлених позовних вимог. Наведені ним
в апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права не знайшли свого
підтвердження та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами.

Таким чином, колегія суддів
зазначає, що місцевий господарський
суд, приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 03.09.2014 року
залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено 27.10.2014
року.

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Терещенко О.І.

Суддя
Ільїн О.В.