ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2014 року Справа №
912/1142/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді Величко Н.Л.
(доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Подобєда І.М.

при секретарі судового засідання:
Погорєловій Ю.А.

за участю представників сторін

від позивача: Мартинець О.В.
представник, довіреність №б/н від
07.04.14;

від відповідача: ОСОБА_2 представник,
довіреність №1630 від 29.09.14;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3, на рішення господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014 року
у справі № 912/1142/14

за позовом Комунального підприємства
"Олександрійський центральний ринок",
м.Олександрія

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,
м. Олександрія

про стягнення 92566,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад суті рішення місцевого
господарського суду.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014 у
справі №912/1142/14 (суддя Наливайко Є.М.)
позовні вимоги задоволено частково,
стягнуто з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 на користь комунального
підприємства "Олександрійський
центральний ринок" заборгованість в
сумі 86 590,00 грн., з яких: 86 558,00 грн.
попередньої оплати за товар та 32,00 грн.
помилково перерахованих грошових
коштів, а також 1827,00 грн. судового збору.
У задоволенні позовних вимог в іншій
частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивоване тим, що відповідачем не
виконано умови договору з поставки
оплаченого товару за попередньою
оплатою, що надає позивачу право
вимагати повернення суми попередньої
оплати за недопоставлений товар.

2. Підстави, з яких порушено питання про
перегляд рішення.

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
подано апеляційну скаргу про
скасування рішення господарського
суду Кіровоградської області від 20.05.2014
у справі №912/1142/14 та про відмову у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що вказане рішення
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В своїй апеляційній скарзі, апелянт
зазначає, що відповідно до п.п. 2.2; 2.4; 2.5
договору, постачальник поставляє товар
партіями згідно заявок покупця, заявка
покупця повинна містити найменування,
асортимент та кількість товару та
надсилатись у формі, що дозволяє
зафіксувати замовлення, а також
постачальник зобов'язаний протягом
одного дня з моменту отримання заявки
погодити її в той спосіб, в який вона
була отримана від покупця та передати
її покупцю. Посилається на те, що в
порушення даних умов договору, позивач
не звертався з заявками про постачання
товару, в наслідок чого відповідач був
позбавлений можливості поставити
товар.

Також, зазначає про те, що у
відповідності до п. 6.1 договору, на
момент винесення оскаржуваного
рішення, вказаний договір є діючим,
оскільки жодна із сторін в визначений
термін не заявила про його розірвання.

Представник відповідача у судовому
засіданні підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі.

3. Доводи викладені у відзиві на
апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
з доводами та вимогами не згоден,
просить залишити апеляційну скаргу без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції в силі з огляду на наступне.

Факт виставлення апелянтом
рахунку-фактури до оплати, свідчить про
отримання та погодження ним
замовлення. Інформація, яка повинна
міститись в заявках (найменування,
асортимент, кількість товару)
міститься в рахунках-фактури
виставлених апелянтом до оплати, з чого
вбачається що, сторони дійшли згоди
щодо всіх умов стосовно товару.

Факт отримання грошових коштів апелянт
не заперечує. Отже на час подання
позову до суду минули всі строки
поставки визначені п. 2.3 договору, а
тому суд першої інстанції правомірно
застосував до спірних правовідносин ч.
2 ст. 693 ЦК України.

В додаткових поясненнях посилається на
ст.ст. 180, 181 ГК України, п.п. 1.2., 4.1.
договору та зазначає, що враховуючи
твердження апелянта про не укладення
сторонами відповідних додатків до
договору та специфікацій, які повинні
містити інформацію про предмет та ціну
договору (істотні умови), а також
відсутність в рахунках-фактури
посилань на спірний договір, свідчить
про виставлення відповідачем таких
рахунків та отримання коштів від
позивача поза межами договору, що
зумовлює необхідність стягнення
коштів за приписами ст. 1212 ЦК України,
як таких, що отримані без достатніх
правових підстав.

Представник позивача у судовому
засіданні надав аналогічні пояснення.

Також, позивачем заявлено клопотання
про витребування в ПАТ КБ «Приватбанк»
інформацію про дати зарахування коштів
на рахунок відповідача отриманих від
позивача.

Враховуючи відсутність заперечень з
боку відповідача з приводу дати
отримання ним коштів, а також, що
зарахування коштів відбувається
протягом операційного дня в день їх
сплати, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення клопотання.

У судовому засіданні 20.10.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

4. Дослідивши матеріали справи,
апеляційний господарський встановив
наступні обставини:

20.09.2013р. між комунальним підприємством
"Олександрійський центральний ринок"
(покупець) та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 (постачальник) був
укладений договір № 20-09-2013 (далі -
Договір), згідно з умовами якого
постачальник зобов'язується
систематично постачати і передавати у
власність покупця товар, а покупець
зобов'язується приймати цей товар та
своєчасно здійснювати його оплату на
умовах даного договору (пункт 1.1
Договору).

Предметом поставки є наступний товар:
торгівельні модулі. Детальне
найменування, асортимент,
номенклатура, ціна та кількість товару
кожного разу вказується в
Специфікаціях, які є невід'ємною
частиною цього Договору (п. 1.2 Договору).

Відповідно до пункту 1.3 Договору, право
власності на товар переходить до
покупця з моменту підписання
уповноваженими представниками сторін
накладної, яка засвідчує момент
передачі товару (дата поставки).

Пунктом 2.3 Договору, передбачено, що
поставка товару здійснюється у строк,
який становить 60 календарних днів з
дати отримання передплати від покупця.

Згідно з пунктом 4.1 Договору, ціна на
товар визначена сторонами у Додатку № 1
до цього договору. Ціни на кожну окрему
партію товару вказуються в
Специфікаціях, які є невід'ємною
частиною цього Договору. Будь - які
зміни ціни оформлюються відповідними
додатковими угодами до Договору, які є
його невід'ємними частинами.

Відповідно до пункту 4.5 Договору,
моментом виконання покупцем своїх
зобов'язань по здійсненню розрахунків
за поставлений товар є дата
перерахування відповідної суми на
банківський рахунок постачальника.

Пунктом 4.6 Договору сторони погодили,
що по результатах кожного місяця
постачальник буде готувати акти
звіряння розрахунків та направляти їх
покупцеві. Покупець повинен протягом
одного тижня з моменту отримання акту
звіряння розрахунків підписати його та
надіслати постачальникові чи заявити
письмові вмотивовані зауваження.

Пунктом 8.4. договору сторони
передбачили, що у випадку несвоєчасної
поставки товару або поставки товару
неналежної якості на користь покупця
постачальником сплачується штраф у
розмірі 3% від суми
непоставленого/недопоставленого
товару.

Договір набирає чинності з моменту
підписання його сторонами і діє до
31.12.2013р. Якщо за місяць до закінчення
терміну діючого договору, жодна із
сторін не заявить про його розірвання,
договір вважається пролонгованим на
один рік на таких самих умовах (п. 6.1.
Договору).

Відповідачем було виставлено позивачу
наступні рахунки - фактури:

№ 90 від 27.09.2013р. на суму 32 000,00 грн.;

№ 91 від 27.09.2013р. на суму 42 000,00 грн.;

№ 92 від 08.10.2013р. на суму 32 000,00 грн.;

№ 93р. від 22.10.2013 на суму 160 000,00 грн.,
всього на загальну суму 266 000,00 грн. на
оплату торгових модулів . В рахунках
відсутнє посилання на договір як
підставу для здійснення оплати (а.с.
14-17).

Позивачем здійснено перерахування
коштів з посиланням на рахунки
наступними платіжними дорученнями:

№ 337 від 27.09.2013 на суму 32 000,00 грн.
призначення платежу «павільйон,
рахунок № 90 від 05.07.2013»;

№ 339 від 27.09.2013 на суму 42 000,00 грн.
призначення платежу «павільйони,
рахунок № 91 від 27.09.2013»;

№ 354 від 08.10.2013 на суму 32 000,00 грн.
призначення платежу «торгівельні
модулі, рахунок №93 від 08.10.2013»;

№ 401 від 22.10.2013 на суму 160 000,00 грн.
призначення платежу «павільйон,
рахунок № 90 від 05.07.2013»;

№ 336 від 26.09.2013 на суму 32,00 грн.
призначення платежу «модулі, рахунок
№1/09 від 26.09.2013» (а.с. 18-22).

З метою досудового врегулювання спору
позивачем відповідачу було направлено
претензію №24 від 17.03.2014р.,в якій
зазначалось про порушення
відповідачем пю4.5,2.3договору №20-09-2013
від 20.09.2013р.,про часткове виконання
зобов'язання з поставки товару на суму
192032,0 грн. З посиланням на ч.2 ст.693ЦК
України позивач вимагав повернення
здійсненої передоплати на суму 74000 грн.
та сплати суми штрафу 2220,0 грн. Вказана
претензія залишена відповідачем без
відповіді та задоволення.

На вимогу суду позивачем в листі № 60
від 05.05.2014р. надані пояснення, що
рахунки № 90 від 05.07.2013р., № 93 від 08.10.2013р.,
№ 1/09 від 26.09.2013р. у підприємства
відсутні, та вказані рахунки, зазначені
в платіжних дорученнях помилково,
зокрема, рахунок № 90 від 05.07.2013р.
зазначений замість рахунку № 90 від
27.09.2013р. (Платіжне доручення № 337 від
27.09.2013р. на суму 32 000, 00 грн.), а також,
замість рахунку № 93 від 22.10.2013р.
(Платіжне доручення № 401 від 22.10.2013 р. на
суму 160 000, 00 грн.)

Сторонами не надано суду доказів
виконання договору , шляхом передачі
товару від продавця до покупця.

5. Мотиви, з яких виходила апеляційна
інстанція при винесенні постанови:

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, відповідно до статті 11
Цивільного кодексу України є, зокрема,
договори. Договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Пунктами 1-4 ст. 180 Господарського
кодексу України встановлено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови щодо яких на вимогу однієї зі
сторін повинна бути досягнута умова.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому
випадку погодити предмет ціну та строк
дії договору.

Умови про предмет у господарському
договорі повинні визначати
найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості.

У разі, якщо сторони не досягли згоди з
усіх істотних умов господарського
договору, такий договір вважається не
укладеним (таким, що не відбувся). Якщо
одна із сторін здійснила фактичні дії
щодо його виконання, правові наслідки
таких дій визначаються нормами
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона-постачальник
зобов'язується передати (поставити)
зумовлені строки (строк) другій
стороні-покупцеві товар (товари), а
покупець зобов'язується прийняти
вказаний товар (товари) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Статтею 266 ГК України визначено, що
предметом поставки є визначені
родовими ознаками продукція, вироби з
найменуванням, зазначеним у
стандартах, технічних умовах,
документації до зразків (еталонів),
прейскурантах чи товарознавчих
довідниках.

Загальна кількість товарів, що
підлягають поставці, їх часткове
співвідношення (асортимент, сортамент,
номенклатура) за сортами, групами,
підгрупами, видами, марками, типами,
розмірами визначаються специфікацією
за згодою сторін, якщо інше не
передбачено законом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і сплати
за нього певну грошову суму. До
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як вбачається зі змісту договору №
20-09-2013 від 20.09.2013р. він конкретно не
визначає істотні умови щодо предмету
договору, асортименту, номенклатури,
ціни та кількості товару, а відсилає до
специфікації, яка повинна
узгоджуватись сторонами та є
невід'ємною частиною договору (п.1.2
договору). Договором також встановлено,
що постачальник повинен поставляти
товар згідно заявок покупця
партіями(п.2.2 договору). Пунктом 4.1
договору встановлено, що ціна на товар
визначена сторонами у додатку №1 до
договору.

Підчас розгляду справи встановлено, що
сторони не укладали ні специфікацію до
договору, не підписували додаток
№1щодо узгодження ціни товару.

Таким чином, сторони не погодили
істотні умови договору поставки щодо
предмету договору, строків поставки та
його ціни і в силу п.8 ст.181 ГК України
договір № 20-09-2013 від 20.09.2013р.вважається
таким, що не укладений і не породжує для
сторін цивільні права та обов'язки.

Суд першої інстанції постановляючи
рішення та вірно встановивши, що
договір за своєю природою є договором
поставки, у порушення ст.43 ГПК України
не взяв до уваги, що сторони при
укладенні договору не погодили суттєві
умови необхідні для виконання даного
виду договору не застосував ч.8 ст.181 ГК
України та дійшов помилкового
висновку, що зазначений договір
породжує між сторонами права та
обов'язки.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги та
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Заявляючи позов позивач обґрунтовував
свої вимоги неналежним виконанням
відповідачем умов договору № 20-09-2013 від
20.09.2013 та невиконанням обов'язку щодо
постачання товару на всю суму
здійсненої у рамках даного договору
перед оплати.

Належними доказами для встановлення
фактичних обставин виконання стороною
зобов'язань за цим договором є:
специфікація, якою повинно бути
сторонами узгоджено найменування
товару, асортимент, номенклатура, його
кількість, строки постачання (п.1.2
договору), додаток №1 щодо погодження
ціни товару (п.4.1 договору), заявка
покупця з визначенням партії товару,
яка підлягає постачанню (п.2.2, 2.4
договору), накладні на передачу
товару(п.4.4, 5.2 договору), платіжні
документи.

Позивач у обґрунтування позову надав
суду тільки рахунки відповідача
(а.с.14-17), в яких відсутні посилання на
укладений договір, та платіжні
доручення позивача про перерахування
коштів відповідачу у загальній сумі
266000грн., в яких також відсутнє
посилання на договір та наявні не спів
падіння номерів та дат рахунків у
призначенні платежу зазначених у
платіжних дорученнях (а.с.18-22).

За зазначених обставин, у суду першої
інстанції були відсутні праві підстави
вважати, що рахунки та платіжні
доручення є належними доказами, які
підтверджують виконання позивачем
умов договору № 20-09-2013 від 20.09.2013р. щодо
перерахування передоплати.

Оскільки договір № 20-09-2013 від 20.09.2013 є
таким, що не укладений (не відбувся) та
не породжує для сторін цивільних прав
та обов'язків, матеріалами справи не
підтверджено вчинення позивачем та
відповідачем дій на виконання цього
договору , тому у суду були відсутні
підстави для стягнення з відповідача
заборгованості за договором 86558,0грн.
саме у зв'язку з простроченням боржника
за договором.

З вище зазначених підстав не підлягали
задоволенню і позовні вимоги щодо
стягнення 2596,74 грн. штрафу за порушення
п.8.4 договору.

Між тим, позивач обґрунтовуючи позов
послався і на норми ст.1212 Цивільного
кодексу України та стверджував, що
відповідач набув майно безпідставно,
тому повинно бути повернено належному
власнику.

Згідно ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути це майно.
Особа зобов'язана повернути майно і
тоді, коли підстава на якій воно було
набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1214 особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
без достатньої правової підстави,
зобов'язана відшкодувати всі доходи,
які вона одержала або могла одержати
від цього майна з часу, коли ця особа
дізналася або могла дізнатися про
володіння цим майном без достатньої
правової підстави. З цього часу вона
відповідає також за допущене нею
погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла у
себе без достатньої правової підстави,
має право вимагати відшкодування
зроблених нею необхідних витрат на
майно від часу, з якого вона зобов'язана
повернути доходи.

У разі безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього кодексу).

Статтею 536 Цивільного кодексу
встановлено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачем на адресу відповідача була
направлена претензія №24 від 17.03.2014р., з
вимогою сплатити на поточний рахунок
суму попередньої оплати за товар у
розмірі 74000 грн. та сплатити штраф у
розмірі 2220 грн. згідно умов договору №
20-09-2013 від 20.09.2013р . з посиланням на
перерахування коштів 74032 грн.
27.09.2013р.,32000,0грн.-8.10.2013р.,160000,0- 22.10.2013р.
Згідно опису вкладення та квитанції
(а.с.24,25) претензія здана на відправку
поштовому відділенню 19.03.2014р.

Оскільки претензійна вимога позивача
про повернення грошових коштів
відповідачем не була розглянута, кошти
на рахунок позивача не повернуті , сума
86558 грн., яку вимагає повернути позивач
є безпідставно отриманими коштами та
32грн. помилково перерахованими
коштами, матеріалами справи ці
обставини підтверджені, тому судова
колегія дійшла висновку, про
задоволення позову у цій частині.

З наведеного у позовній заяві
розрахунку , позивачем нарахована на
суму боргу інфляційне збільшення за
період з січня 2014р. по березень
2014р.включно та 3% річних за період з
22.10.2013р. по 21.12.2013р. виходячи з положень
про ст.693,625 ЦК України у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
умов договору .

Оскільки нормами ст.1212,1224 ЦК України
передбачено нарахування процентів на
суму безпідставно отриманих коштів з
часу, коли особа дізналася або могла
дізнатися про володіння цим майном
без достатньої правової підстави,
матеріалами справи не доведено
виникнення між сторонами зобов'язань з
договору № 20-09-2013 від 20.09.2013р,тому у
стягненні інфляційного збільшення 2696,72
грн. та 3%річних у сумі 782,57грн. слід
відмовити.

З огляду встановлення підчас розгляду
справи обставин щодо не узгодження
сторонами істотних умов договору, які
необхідні для його виконання , колегія
суддів не приймає доводи апелянта, щодо
чинності договору, недотримання
позивачем умов договору щодо подання
заявки з зазначенням партії товару,
найменування продукції, що
унеможливило виконання обв'язку зі
сторони відповідача щодо поставки
продукції в рамках договору № 20-09-2013
від 20.09.2014р.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий
збір розподілити на сторони
пропорційно задоволених позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014 року
у справі №912/1142/14 - змінити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (28000, Кіровоградська область, м.
Олександрія, вул. Першотравнева, буд. 42,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь комунального підприємства
"Олександрійський центральний ринок"
(28008, Кіровоградська область, м.
Олександрія, вул. Семашка, 57,
ідентифікаційний код 23230033) грошові
кошти в сумі 86558,00 грн. як набуті без
достатньої правової підстави та 32,00
грн. помилково перерахованих. У
задоволенні позовних вимог в іншій
частині відмовити.

Перерозподілити господарські витрати
пропорційно розміру задоволених вимог.

Стягнути з фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3 (28000, Кіровоградська область, м.
Олександрія, вул. Першотравнева, буд. 42,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь комунального підприємства
"Олександрійський центральний ринок"
(28008, Кіровоградська область, м.
Олександрія, вул. Семашка, 57,
ідентифікаційний код 23230033) 1731грн. 80коп.
судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено
24.10.2014р.

Головуючий суддя
Н.Л. Величко

Суддя
О.Г. Іванов

Суддя
І.М.
Подобєд