КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2014 р. Справа№ 5011-71/10472-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Федорчука Р.В.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
27.08.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України на ухвалу
господарського суду міста Києва від
09.07.2014 року

у справі №5011-71/10472-2012 (головуючий суддя
Нечай О.В., судді Бондарчук В.В., Цюкало
Ю.В.)

за скаргою публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» на
дії (бездіяльність) органу державної
виконавчої служби

за позовом публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільний завод
«Віпос»

2. Приватного акціонерного товариства
«Автомобільна група «Віпос»

про стягнення 21 284 349,55 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 року у справі
№5011-71/10472-2012 задоволено скаргу
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» на дії
(бездіяльність) органу державної
виконавчої служби.

Визнано незаконними дії головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Сіщука В.В. щодо відмови у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.
Визнано недійсною постанову від 14.04.2014
року головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Сіщука В.В. про відмову у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.
Зобов'язано Державну виконавчу службу
України відкрити виконавче
провадження з виконання наказу
господарського суду міста Києва від
15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою
суду, Державна виконавча служба
України звернулась до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
ухвалу господарського суду міста Києва
від 09.07.2014 року скасувати та відмовити
публічному акціонерному товариству
«Райффайзен Банк Аваль» в задоволенні
скарги на дії (бездіяльність) органу
державної виконавчої служби.

В обґрунтування апеляційної скарги
заявник стверджує, що оскаржувана
ухвала не відповідає вимогам чинного
законодавства України, місцевим
господарським судом неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для справи
та неправильно застосовані норми
матеріального і процесуального права.

Ухвалою від 14.08.2014 року Київським
апеляційним господарським судом
прийнято до провадження вказану вище
апеляційну скаргу та призначено
розгляд справи №5011-71/10472-2012 у судовому
засіданні за участю повноважних
представників учасників судового
процесу.

У судовому засіданні представник
скаржника надав свої пояснення та
просив апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України
задовольнити, ухвалу господарського
суду міста Києва від 09.07.2014 року
скасувати та відмовити публічному
акціонерному товариству «Райффайзен
Банк Аваль» в задоволенні скарги на дії
(бездіяльність) органу державної
виконавчої служби.

Представник боржника-2 надав свої
пояснення та підтримав доводи
Державної виконавчої служби України,
які викладені в апеляційній скарзі,
просив ухвалу господарського суду
міста Києва від 09.07.2014 року скасувати та
відмовити ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
в задоволенні скарги на дії
(бездіяльність) органу державної
виконавчої служби.

Представник стягувача у судовому
засіданні надав свої пояснення,
заперечив проти доводів вкладених в
апеляційній скарзі та просив ухвалу
господарського суду міста Києві від
09.07.2014 року залишити без змін.

В судове засідання повноважні
представники боржника-1 не з'явилися,
про причини неявки суд не повідомили,
хоча про час та місце судового
засідання були повідомлені належним
чином. Враховуючи те, що в матеріалах
справи містяться докази належного
повідомлення всіх учасників судового
процесу про час та місце проведення
судового засідання про розгляд
апеляційної скарги, а також приймаючи
до уваги те, що ухвалою про призначення
справи до розгляду учасників судового
процесу було попереджено, що неявка їх
представників без поважних причин у
судове засідання не є перешкодою для
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів апеляційного господарського
суду вважає за можливе розглянути
апеляційну скаргу та справу без участі
представників боржника-1.

Відповідно до статті 106 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційні скарги на ухвали місцевого
господарського суду розглядаються в
порядку, передбаченому для розгляду
апеляційних скарг на рішення місцевого
господарського суду. Окремо від
рішення місцевого господарського суду
можуть бути оскаржені в апеляційному
порядку ухвали місцевого
господарського суду, зокрема, про
розгляд скарг на дії (бездіяльність)
органів Державної виконавчої служби.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

При цьому, апеляційною інстанцією
враховуються вимоги частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої апеляційна
скарга на ухвалу місцевого
господарського суду розглядається
протягом п'ятнадцяти днів з дня
постановлення ухвали про прийняття
апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи та
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення і доводи представників ДВС,
стягувача та боржника-2, перевіривши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
встановила наступне.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 28.11.2012 року позовні вимоги
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» задоволено
повністю, стягнуто солідарно з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Автомобільний завод
«Віпос» та приватного акціонерного
товариства «Автомобільна група
«Віпос» на користь публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» заборгованість за
Генеральною кредитною угодою №010/03-022/032
від 26.04.2007 року, кредитними договорами
№010/03-022/032/012 від 04.02.2008 року та
№010/03-022/032-1 від 26.04.2007 року у загальній
сумі, що за офіційним курсом НБУ станом
на 02.07.2012 року складає 21 284 349,55 грн., та
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 64 380,00 грн.

15.03.2013 року господарським судом міста
Києва було видано наказ на примусове
виконання рішення у справі №5011-71/10472-2012.

29.04.2014 року до господарського суду
міста Києва від ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» надійшла скарга на дії
(бездіяльність) органу державної
виконавчої служби, в якій позивач
просить визнати незаконними дії
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Сіщука В.В. щодо відмови у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 15.03.2014 року №5011-71/10472-2012.
Визнати недійсною постанову від 14.04.2014
року головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Сіщука В.В. про відмову у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 15.03.1013 року №5011-71/10472-2012.
Зобов'язати ДВС України відкрити
виконавче провадження з виконання
наказу господарського суду міста Києва
від 15.03.1013 року №5011-71/10472-2012 про
солідарне стягнення з ТОВ
«Автомобільний завод «Віпос» та ПАТ
«Автомобільна група «Віпос» на користь
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за Генеральною
кредитною угодою №010/03-022/032 від 26.04.2007
року, кредитними договорами
№010/03-022/032/012 від 04.02.2008 року та
№010/03-022/032-1 від 26.04.2007 року у загальній
сумі, що за офіційним курсом НБУ станом
на 02.07.2012 року складає 21 284 349,55 грн. та
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 64 380,00 грн.

В обґрунтування вимог скарги стягувач
зазначив, що постанова ДВС України є
незаконною, винесеною з порушенням
вимог п. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче
провадження» та неправильним
застосуванням п. 7 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про
виконавче провадження».

Державною виконавчою службою України у
запереченні на вказану вище скаргу
зазначено, що державний виконавець
діяв в межах у спосіб та в порядку,
встановленому Законом. Зокрема, згідно
з доводами ДВС, оскільки нормами ст.26 ЗУ
«Про виконавче провадження»
встановлено обов'язок державного
виконавця винести постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження у разі якщо виконавчий
документ повернуто стягувачу за його
заявою, крім виконавчих документів про
стягнення аліментів та інших
періодичних платежів, а тому, на думку
ДВС України, відсутні підстави для
скасування постанови ДВС про відмову у
відкритті виконавчого провадження від
14.04.2014 року ВП №42934097.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 року у справі
№5011-71/10472-2012 задоволено скаргу
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» на дії
(бездіяльність) органу державної
виконавчої служби. Визнано незаконними
дії головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Сіщука В.В. щодо відмови у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.
Визнано недійсною постанову від 14.04.2014
року головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Сіщука В.В. про відмову у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання наказу господарського суду
міста Києва від 15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.
Зобов'язано Державну виконавчу службу
України відкрити виконавче
провадження з виконання наказу
господарського суду міста Києва від
15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою
суду, Державна виконавча служба
України звернулась до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
ухвалу господарського суду міста Києва
від 09.07.2014 року скасувати та відмовити
публічному акціонерному товариству
«Райффайзен Банк Аваль» в задоволенні
скарги на дії (бездіяльність) органу
державної виконавчої служби.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, дійшла висновку
про те, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а оскаржувану
ухвалу місцевого господарського суду
слід залишити без змін з наступних
підстав.

Згідно зі статтею 124 Конституції
України, всі судові рішення
ухвалюються іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням господарського суду м. Києва
від 28.11.2012 року у справі №5011-71/10472-2012
позов публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»
задоволено повністю (а.с. 52-61 т. 2).

Згідно з ст. 116 ГПК України виконання
рішення господарського суду
провадиться на підставі виданого ним
наказу, який є виконавчим документом.
Наказ видається стягувачеві або
надсилається йому після набрання
судовим рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про виконавче
провадження», у виконавчому документі
повинна бути зазначена резолютивна
частина рішення.

15.03.2013 року на виконання, зокрема п. 2
резолютивної частини рішення
господарського суду міста Києва від
28.11.2012 року у справі №5011-71/10472-2012 було
видано відповідний наказ про солідарне
стягнення з відповідачів
заборгованості.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню, у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, регламентуються ЗУ «Про
виконавче провадження». Вказаний
нормативний акт є спеціальним по
відношенню до інших нормативних актів
при вирішенні питання щодо оцінки дій
державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано
порядок та особливості проведення
кожної стадії (дії) виконавчого
провадження і відповідних дій
державних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЗУ «Про
виконавче провадження», примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче
провадження» передбачено, що виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

При цьому слід зазначити, що у справах
за скаргами на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
інших посадових осіб державної
виконавчої служби предметом судового
розгляду можуть бути рішення, дії або
бездіяльність органів державної
виконавчої служби щодо виконання
рішень господарських судів.

Отже, згідно положень ЗУ «Про виконавче
провадження», юридичним оформленням
сукупності дій уповноваженої особи,
направлених на виконання рішення суду
є постанова державного виконавця.

Відповідно до статті 6 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Статтею 11 ЗУ «Про виконавче
провадження» передбачено, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення у спосіб та в
порядку, встановленому виконавчим
документом і цим Законом.

Як визначено частиною 1 статті 5 ЗУ «Про
виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону, зокрема, за заявою стягувача
або його представника про примусове
виконання рішення.

30.07.2013 року стягувач звернувся до
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України із
заявою (№1400000/8/1351) про примусове
виконання наказу господарського суду
міста Києва №5011-71/10472-2012 від 15.03.2013 року.

Постановою старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Попіва Р.І. від 14.08.2013
року (ВП №39308943) було відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
наказу господарського суду міста Києва
№5011-71/10472-2012 від 15.03.2013 року.

19.08.2013 року до відділу примусового
виконання рішень департаменту
Державної виконавчої служби України
від стягувача надійшла заява про
повернення наказу господарського суду
м. Києва від 15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.

На підставі вищезазначеної заяви
постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Гречуха О.Я. від 18.12.2013
року зазначений наказ було повернуто
стягувачу.

15.03.2014 року стягувачем була повторно
подана заява про примусове виконання
наказу господарського суду міста Києва
від 15.03.2013 року №5011-71/10472-2012.

Постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби Сіщука В.В. від 14.04.2014 року
відмовлено у прийнятті до провадження
виконавчого документу та у відкритті
провадження з примусового виконання
наказу господарського суду м. Києва
№5011-71/10472-2012 від 15.03.2013 року у зв'язку з
тим, що виконавчий документ було
повернуто стягувачу за його заявою.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 25 ЗУ «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 47 Закону України «Про
виконавче провадження» повернення
виконавчого документу стягувану на
підставі його письмової заяви не
позбавляє стягувача права повторно
пред'явити виконавчий документ до
виконання протягом строків,
встановлених статтею 22 вказаного
закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону
України «Про виконавче провадження»
строк пред'явлення виконавчого
документа до виконання переривається
пред'явленням виконавчого документа до
виконання.

Як вбачається з постанови про
відкриття виконавчого провадження від
14.08.2013 року ВП №39308943, наказ
господарського суду міста Києва
№5011-71/10472-2012 від 15.03.2013 року було
пред'явлено стягувачем до виконання
09.08.2013 року.

В свою чергу, відповідно до постанови
про відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документу) від
14.04.2014 року ВП №39308943, вищезазначений
наказ господарського суду м. Києва було
повторно пред'явлено стягувачем до
виконання 10.04.2014 року.

Таким чином, стягувачем при повторному
пред'явленні наказу господарського
суду міста Києва №5011-71/10472-2012 від 15.03.2013
року до виконання не було пропущено
строку, встановленого п. 2 ч. 1 ст. 22
Закону України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до п. 9.11 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України» від 17 жовтня 2012 року №9 у
розгляді скарг на дії органів
Державної виконавчої служби,
пов'язаних з відмовою у відкритті
виконавчого провадження на підставі
пункту 7 частини першої статті 26 Закону
України «Про виконавче провадження»,
господарському суду слід мати на увазі
таке. За змістом пункту 1 частини першої
і частини п'ятої статті 47 та положень
статті 26 в сукупності цих норм
повернення виконавчого документа
стягувачу за його заявою не означає
закриття виконавчого провадження, не
тягне за собою наслідків у вигляді
неможливості розпочати його знову та
не позбавляє стягувача права повторно
звернутися до органу Державної
виконавчої служби за виконанням
судового рішення.

Відповідно до п. 9.13 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів України» від 17.10.2012 року №9 за
результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє.

Відповідно до статті 13 Закону України
«Про державну виконавчу службу» дії
або бездіяльність державного
виконавця бути оскаржені до
вищестоящої посадової особи або до
суду у порядку, встановленому законом.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» № 14 від 26.12.2003 року
визначено, що у справах за скаргами на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи інших
посадових осіб державної виконавчої
служби предметом судового розгляду
можуть бути рішення, дії або
бездіяльність органів державної
виконавчої служби щодо виконання
рішень господарських судів.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає незаконними дії
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Сіщука В.В. щодо відмови у відкритті
виконавчого провадження по
примусовому виконанню наказу
господарського суду міста Києва
№5011-71/10472-2012 від 15.03.2013 року на підставі
того, що зазначений наказ було
повернуто стягувачу за його заявою, у
зв'язку з чим постанова про відмову у
відкритті виконавчого провадження від
14.04.2014 року, якою було відмовлено
стягувачу у прийнятті до провадження
виконавчого документу та у відкритті
провадження з примусового виконання
наказу господарського суду м. Києва
№5011-71/10472-2012 від 15.03.2013 року, підлягає
визнанню недійсною.

На переконання колегії суддів
апеляційного господарського суду,
місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку, що вимоги публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», які викладені у скарзі на
дії (бездіяльність) органу державної
виконавчої служби є обґрунтованими,
законними та такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Державною виконавчою службою України
не надано докази та належним чином не
доведено правомірність вимог
апеляційної скарги про скасування
ухвали місцевого господарського суду
від 09.07.2014 року.

Щодо інших доводів апеляційної скарги,
колегія не бере їх до уваги, оскільки
прийшла висновку про їх
необґрунтованість. Інших належних
доказів на підтвердження своїх доводів
та заперечень викладених в поданій
апеляційній скарзі, апелянтом не було
надано суду апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційну скаргу
Державної виконавчої служби України
слід залишити без задоволення, а ухвалу
господарського суду міста Києва від
09.07.2014 року у справі №5011-71/10472-2012
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-106, 121-2
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України на ухвалу
господарського суду міста Києва від
09.07.2014 року у справі №5011-71/10472-2012
залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду
міста Києва від 09.07.2014 року у справі
№5011-71/10472-2012 залишити без змін.

3. Матеріали справи №5011-71/10472-2012
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
Р.В. Федорчук

О.І. Лобань