ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2339/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова
С.В., суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Сиренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з"явився

відповідача - Бегенчев М.Х, дов б/н від
22.09.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Агрофірма Семенівка",
с.Семенівка (вх.№2662 Х/3-10) на рішення
господарського суду Запорізької
області від 07.08.2014 року у справі №908/2339/14

за позовом Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка", с.Семенівка
Мелітопольський район Запорізької
області

до Приватного підприємства
"Молокозавод - ОЛКОМ", м. Мелітополь

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги №35 від
23.09.2013 р.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 07.08.2014 року по
справі №908/2339/14 (суддя С.А.Гончаренко) в
позові відмовлено.

Позивач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився,
звернувся до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій вважає, що судом при
прийнятті оскаржуваного рішення не в
повному обсязі з'ясовані обставини, які
мають значення для справи, невірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати, та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Відповідач відзив на апеляційну
скаргу не надав, однак його представник
в судовому засіданні зазначив, що
рішення господарського суду
Запорізької області було винесено з
урахуванням всіх доказів поданих
сторонами, та доказів, які були
витребувані судом. Просить залишити
рішення суду без змін, а апеляційну
скаргу позивача - без задоволення.

Позивач свого представника в судове
засідання не направив, про причини
неявки суд не сповістив, клопотань про
відкладення розгляду справи не
подавав, про час та місце розгляду
скарги належним чином повідомлявся,
про що свідчить штамп на зворотному
боці ухвали про призначення до
розгляду апеляційної скарги, яка є
належним доказом повідомлення
учасників справи про дату, час та місце
судового засідання відповідно до
пунктів 2.6.1, 2.6.11, 2.6.15 Інструкції з
діловодства в господарських судах
України та відповідно до пункту 3.9.1.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Крім того, матеріали справи містять
поштове повідомлення від 16.09.2014 року
про вручення позивачу 23.09.2014 року
рекомендованого поштового
відправлення.

Зважаючи на належне повідомлення
позивача про час та місце розгляду
справи, виходячи з того, що явка
позивача не визнавалася обов'язковою
судом, а участь в засіданні суду (як і
інші права передбачені ст. 22 ГПК
України) є правом, а не обов'язком
сторони, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги по суті за
відсутності представника позивача, за
наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

23.09.2013 року між Приватним підприємством
"Молокозавод-ОЛКОМ" (сторона 1,
відповідач у справі) та Приватним
підприємством "Агрофірмою "Семенівка"
(сторона 2, позивач у справі) укладено
договір зворотної фінансової допомоги
№ 35, за умовами якого відповідач надає
позивачу зворотну фінансову допомогу в
розмірі, встановленому п. 2.1 даного
договору, а позивач зобов'язується
повернути відповідачу отриману
фінансову допомогу у повному розмірі і
в строк, встановлений у п. 5.1 даного
договору.

Розмір фінансової допомоги, згідно з
п. 2.1 договору, складає 70000,00 грн.
Відповідно до п. 2.2 договору фінансова
допомога за даним договором є
зворотною та безпроцентною. Проценти
за даним договором не нараховуються та
не сплачуються.

У п. 3.1 сторони встановили, що сторона
1 перераховує суму фінансової допомоги
в розмірі, встановленому в п. 2.1 даного
договору, в безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок сторони 2 не
пізніше 25.09.2013 року.

Датою повернення фінансової
допомоги є 31.12.2013 року (п. 5.1 договору).
Згідно з п.5.2 договору сторона 2
зобов'язується повернути всю суму
фінансової допомоги (чи неповернуту її
частину в разі дострокового повернення
частини суми фінансової допомоги) не
пізніше строку, встановленого п. 5.1
даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договір вступає в
силу з моменту його підписання та діє
до повного виконання стороною 2 своїх
зобов'язань згідно з даним договором.

На виконання умов договору відповідач
перерахував на розрахунковий рахунок
позивача обумовлену суму фінансової
допомоги в розмірі 70000,00 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 4123 від 23.09.2013 року.

Господарський суд першої інстанції,
враховуючи положення ст.1046 ЦК України
та п.14.1.257 Податкового кодексу України,
визнав позовні вимоги позивача такими,
що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів повність погоджується
з висновками суду першої інстанції.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

У відповідності до ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір, що оспорюється позивачем, за
своєю правовою природою є договором
позики.

З положень ст. 1046 ЦК України вбачається,
що за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Операції з надання в позику коштів
оформляються відповідно до вимог глави
71 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається в письмовій
формі, за винятком випадків, коли
позикодавцем є фізична особа, а сума
договору позики при цьому не перевищує
десятикратний розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян.

Приписами 1048 ЦК України встановлено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника відсотків від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому якщо
договором не встановлений розмір
відсотків, їхній розмір визначається
на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, якщо позика є
безпроцентною, це необхідно зазначити
в договорі. Такий договір вважається
безпроцентним.

Необхідно зазначити, що вимоги
Цивільного кодексу України не
встановлюють обмежень для юридичних
осіб відносно можливості бути
позикодавцем. Сторонами договору
позики можуть бути будь-які суб'єкти
цивільного права, незалежно від їх
правового статусу.

Нормами ст. 215 ЦК України передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу, згідно з якою зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1 ст. 203); особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3
ст. 203); правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч. 4 ст. 203);
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована сторона
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним (ч.3
ст. 215 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
договір зворотної фінансової допомоги
№35 на суму 700000,00 грн. укладений 23.09.2013
року між ПП «Молокозавод-ОЛКОМ» в особі
директора Куценко Є.М., що діяв на
підставі Статуту, та ПП «Агрофірма
«Семенівка» в особі директора
Олексенко Т.О., що діяв на підставі
Статуту (а.с. 8).

Колегією суддів встановлено, що
підписання спірного договору, за
викладеними в ньому умовами,
здійснювалося за вільним вибором
сторін (позивача та відповідача по
справі), що свідчить про досягнення
останніми згоди з усіх істотних умов
договору, підписаного уповноваженими
представниками сторін та скріпленого
печатками підприємств.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного
кодексу України судом може бути
визнаний недійсним правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії).

У п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України
"Про ліцензування певних видів
господарської діяльності" встановлено,
що ліцензуванню підлягає, зокрема,
господарська діяльність із надання
фінансових послуг.

Види господарської діяльності,
не передбачені у статті 9 цього Закону,
не підлягають ліцензуванню (ст. 2 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності").

Тобто, належить встановити право
юридичної особи - відповідача на
надання послуги, визначеної договором
зворотної фінансової допомоги № 35 від
23.09.2013 року та визначити чи є по суті
передача відповідачем грошових коштів
позивачу на підставі оспорюваного
договору фінансовою послугою.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг" (в
редакції станом на день укладення
оспорюваного правочину) (далі - Закон)
фінансова послуга - операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Фінансовим кредитом, відповідно до
п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону, є кошти, які
надаються у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк та
під процент.

Надання коштів у позику віднесено у ст.
4 даного Закону до різновиду фінансових
послуг та передбачає спеціальний
суб'єктний склад осіб, які надають такі
послуги. Визначальною ознакою надання
позики, як фінансової послуги, є
здійснення її з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості активів.

Так, частиною 1 статті 5 Закону
визначено, що фінансові послуги
надаються фінансовими установами, а
також, якщо інше не передбачено
законом, фізичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
фінансовою установою є юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
кодексом України.

Кредитною установою відповідно до п. 2
ч. 1 ст. 1 Закону є фінансова установа,
яка відповідно до закону має право за
рахунок залучених коштів надавати
фінансові кредити на власний ризик.

Статтею 34 Закону визначено
обов'язковість ліцензування
здійснення фінансовими установами: 1)
страхової діяльності; 2) діяльності з
надання послуг накопичувального
пенсійного забезпечення; 3) надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів; 4) діяльності з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб.

Отже, дана стаття передбачає
ліцензування діяльності саме
фінансових установ (в розумінні п. 1 ч. 1
ст. 1 Закону), а не всіх учасників ринку
фінансових послуг.

Відповідно до п. 6 розділу 1 Положення
про Державний реєстр фінансових
установ, затвердженого Державною
комісією з регулювання ринку
фінансових послуг України від 28.08.2003 р.
№ 41, юридична особа набуває статусу
фінансової установи з дати внесення
відповідного запису про неї до Реєстру.
Датою внесення відповідного запису до
Реєстру для набуття юридичною особою
статусу фінансової установи є дата
прийняття Нацкомфінпослуг рішення про
внесення фінансової установи до
Реєстру.

У пунктах 1, 3 розділу 19 вказаного
Положення зазначено, що інформація, що
міститься в Єдиному державному
реєстрі, є відкритою і
загальнодоступною, за винятком
персональних даних. Юридичні і фізичні
особи можуть одержати інформацію з
Реєстру шляхом звернення до
Нацкомфінпослуг або безпосереднього
доступу до інформації, розміщеної на
офіційному сайті Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 2 розділу 1 даного
Положення фінансова установа -
ліцензіат - фінансова установа, яка
може надавати фінансову послугу тільки
після отримання відповідної ліцензії
Нацкомфінпослуг і діяльність щодо
надання такої фінансової послуги є
виключним видом діяльності фінансової
установи

Як вбачається зі статуту ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ" та Витягу з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
стосовно ПП "Молокозавод -ОЛКОМ",
надавання фінансових послуг не є
виключним видом діяльності юридичної
особи. Так, пунктом 1.4 статуту ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ", визначено, що
предметом діяльності підприємства,
зокрема, є фінансові операції, надання
порук фінансовими активами, фінансові
послуги з фінансового лізингу,
фінансові послуги з надання позик
фінансовими активами та надання інших
фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій. Відповідно до п.
1.5 статуту види діяльності, які
вимагають спеціального дозволу,
підприємство вправі здійснювати
тільки після одержання відповідного
дозволу (ліцензії тощо).

Таким чином, враховуючи викладене,
вбачається, що ПП "Молокозавод - ОЛКОМ"
не є фінансовою установою в розумінні
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг" та, відповідно, не
підлягає внесенню як така до
Державного реєстру фінансових установ.

Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 31.03.2006 р. № 5555 відповідно до
частини четвертої статті 5 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", з метою
удосконалення державного регулювання
діяльності з надання фінансових послуг
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами
постановлено, що юридичні особи -
суб'єкти господарювання, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, надають фінансові послуги
з надання коштів у позику (крім на
умовах фінансового кредиту) та
поручительств відповідно до вимог
цивільного законодавства та з
урахуванням вимог законодавства
України щодо запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Як вбачається зі змісту договору
зворотної фінансової допомоги № 35 від
23.09.2013 року, даний договір є
безпроцентним, оскільки пунктом 2.2
договору прямо визначено, що фінансова
допомога згідно з даним договором є
зворотною та безпроцентною. Проценти
по даному договору не нараховуються та
не сплачуються.

У зв'язку з викладеним вбачається, що
договір зворотної фінансової допомоги
№ 35 був укладений відповідачем з
позивачем не з метою отримання
прибутку (оскільки є безпроцентним), а
дана обставина є визначальною ознакою
для означення чи являється надавана
відповідачем послуга фінансовою в
розумінні Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".
Тобто, юридична особа - відповідач не є
фінансовою установою в розумінні
статті 1 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг".

Таким чином, доводи позивача в
матеріалах апеляційної скарги про
необхідність ліцензування послуги, яка
надана відповідачем за оспорюваним
договором, є помилковими та такими, що
не підтверджені жодними доказами та
матеріалами справи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 2.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", в силу припису статті 204 ЦК
України правомірність правочину
презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Згідно статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті
обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

На підставі викладено, колегія суддів
зазначає, що скаржником не доведені
заявлені апеляційні вимоги та не
надано належних доказів, які б
об'єктивно і у визначеному законом
порядку підтвердили його позицію, що
має наслідком відмову в задоволенні
апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що при прийнятті оскаржуваного
рішення господарський суд Запорізької
області забезпечив дотримання вимог
чинного законодавства щодо всебічного,
повного та об'єктивного дослідження
усіх фактичних обставин справи, надав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, через що
його рішення підлягає залишенню без
змін.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103,
статтями 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Агрофірма Семенівка",
с.Семенівка залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 07.08.2014 року у
справі №908/2339/14 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 16 жовтня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Горбачова Л.П.