ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2014 р.
Справа № 915/1360/14

Господарський суд Львівської області в
складі судді Козак І.Б.

при секретарі Фартушку Н.Б.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Публічного акціонерного товариства
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача: Міського державного
комунального підприємства
«Миколаївтеплокомуненерго», Львівська
область, Миколаївський район,
м.Миколаїв,

про: стягнення 551 230 грн. 78 коп. суми
основної заборгованості, 39 412 грн. 40
коп. пені, 66 007 грн. 50 коп. інфляційних
втрат, 22 440 грн. 98 коп. трьох відсотків
річних та стягнення судових витрат.

За участю представників:

Від позивача: Козак Н.В. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права
та обов'язки, передбачені статтею 22 ГПК
України, зокрема, підстави відводу
судді відповідно до статті 20 ГПК
України. Заяв та клопотань про відвід
судді не подано. Представник позивача
не наполягає на фіксації судового
процесу технічними засобами.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» до
Міського державного комунального
підприємства
«Миколаївтеплокомуненерго» про
стягнення 551 230 грн. 78 коп. суми основної
заборгованості, 39 412 грн. 40 коп. пені, 66
007 грн. 50 коп. інфляційних втрат, 22 440
грн. 98 коп. трьох відсотків річних та
стягнення судових витрат.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 29.08.2014 року
матеріали справи №915/1360/14 направлено до
господарського суду Львівської
області за встановленою
територіальною підсудністю.

Ухвалою суду від 08.09.2014 року порушено
провадження у справі та розгляд справи
призначено на 30.09.2014 року, про що
сторони були належним чином
повідомлені під розписку: позивач -
11.09.2014 року рекомендованою поштою №01 1, відповідач - 12.09.2014 року
рекомендованою поштою №81 7
(оригінали повідомлень про вручення
поштових відправлень в матеріалах
справи).

Розгляд справи 30.09.2014 року відкладено
на 14.10.2014 року з підстав, викладених в
відповідній ухвалі суду у справі.

Представник позивача в судове
засідання 14.10.2014 року з'явився, подав
заперечення на відмову належних до
стягнення штрафних санкцій (вх. 343444/14), у
якому просить суд відмовити
відповідачу в задоволенні клопотання
про зменшення розміру штрафних санкцій
за порушення порядку і строку оплати
поставленого за договором природного
газу, позовні вимоги підтримав
повністю з підстав, викладених у
позовній заяві та запереченні, подав
для огляду в судовому засіданні
оригінали документів, які
витребовувалися господарським судом
(копії - у справі), надав усні пояснення,
аналогічні викладеним у позовній заяві
та запереченні.

14.10.2014 року позивачем подано клопотання
(вх. №43446/14), у якому просить суд
долучити до матеріалів справи
документи згідно переліку.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, 29.09.2014 року подав
відзив на позовну заяву (вх. №41556/14), у
якому визнає суму основної
заборгованості за договором, заперечує
проти нарахування штрафу в розмірі 7
відсотків, просить суд зменшити розмір
нарахованих трьох відсотків річних і
відстрочити виконання судового
рішення у справі на 12 місяців.

Позивач у своїх запереченнях на
відмову належних до стягнення штрафних
санкцій за неналежне виконання умов
договору, поданих до суду 14.10.2014 року за
вх. №43444/14, проти поданих відповідачем
клопотань заперечує з наступних
підстав.

Сторонами у пунктах 7.2. укладеного
28.12.2012 року Договору купівлі-продажу
природного газу №13/28963-ТЕ-21 визначено,
що у разі порушення покупцем
(відповідачем у справі) пункту 6.1.
договору, він у безспірному порядку
зобов'язується окрім суми
заборгованості сплатити пеню в розмірі
подвійної облікової стави НБУ, що діяла
в період, за який планується пеня, від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочки.

Позивач зазначає про те, що відповідач,
укладаючи вищевказаний договір,
погодив стягнення пені у випадку
порушення строку оплати поставленого
газу. Протокол розбіжностей до
договору відповідачем не подавався,
вказаний пункт договору в судовому
порядку недійсним не визнавався.

Суд звертає увагу відповідача на те, що
позовна вимога про стягнення штрафу в
розмірі 7 відсотків від суми
поставленого та неоплаченого
відповідачем природного газу
позивачем не ставилась.

Щодо зменшення розміру трьох відсотків
річних на 50 відсотків в порядку статтей
232 та 233 ГК України суд зазначає
наступне.

Відповідно до пункту 2.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням господарського суду (частина
третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК
України, пункт 3 статті 83 ГПК).

У вирішенні пов'язаних з цим питань
господарському суду слід враховувати
викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17
пункту 3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» (з подальшими
змінами), а також в абзацах першому -
четвертому пункту 9 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України» (з
подальшими змінами).

Пунктом 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» визначено, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі ГПК йдеться про
можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум
збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України).

Таким чином, процесуальним
законодавством передбачена можливість
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені) за порушення умов договору, а не
розміру трьох відсотків річних,
передбачених статтею 625 ЦК України.

Щодо відстрочення виконання рішення у
справі на 12 місяців, суд вказує на
наступне.

Приписами пункту 6 частини першої
статті 83 ГПК України визначено, що,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом. Підставою для відстрочки,
розстрочки, зміни способу та порядку
виконання рішення можуть бути
конкретні обставини, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у визначений строк або
встановленим господарським судом
способом. Проте, вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
року «Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України»).

Відповідно до частини першої статті 121
ГПК України та пункту 6 Інформаційного
листа Вищого арбітражного суду України
від 11.12.2000 року №01-8/739 ухвала про
відстрочку або розстрочку виконання
рішення, ухвали, постанови може бути
винесена лише у виняткових випадках за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання судового акта або роблять
його виконання неможливим. Такі
обставини визначаються господарським
судом з огляду на матеріали конкретної
справи, у тому числі доводи сторін та
подані ними докази.

Пунктом 2 роз'яснення Вищого
Арбітражного Суду України від 12.09.1996
року №02-5/333 «Про деякі питання практики
застосування статті 121 Господарського
процесуального Кодексу України»
вказано, що, вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи.

Відповідачем не підтверджено
належними та допустимими доказами
винятковості обставин, що ускладнюють
виконання рішення суду.

Заслухавши пояснення представника
позивача, оглянувши і дослідивши
матеріали справи, суд дійшов до
висновку про те, що викладені
відповідачем у відзиві на позовну
заяву заперечення проти нарахування
штрафу в розмірі 7 відсотків, а також
клопотання про зменшення розміру
нарахованих трьох відсотків річних і
відстрочення виконання судового
рішення у справі на 12 місяців є
безпідставними та необґрунтованими,
тому в їх задоволенні слід відмовити.

В ході розгляду справи встановлено:

Позивач: Публічне акціонерне
товариство «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» є
юридичною особою, йому присвоєно код
ЄДРЮО та ФОП 20077720, знаходиться за
адресою: 01601, м. Київ, вул. Богдана
Хмельницького, буд. 6, що
підтверджується долученими до
матеріалів справи Випискою з ЄДРЮО та
ФОП серії АД №497836 та Витягом з ЄДРЮО та
ФОП від 05.08.2014 року №19105319 (докази в
матеріалах справи).

Відповідач: Міське державне комунальне
підприємство
«Миколаївтеплокомуненерго» є
юридичною особою, йому присвоєно код
ЄДРЮО та ФОП 30492187, знаходиться за
адресою: 81600, Львівська область,
Миколаївський район, м. Миколаїв, просп.
Грушевського, буд. 1, що підтверджується
долученою до матеріалів справи
Довідкою Головного управління
Регіональної статистики з ЄДРЮО та ФОП
від 29.04.2014 року №23-07/857-13 (докази в
матеріалах справи).

28.12.2012 року між Публічним акціонерним
товариством «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (надалі
позивач, продавець) та Міським
державним комунальним підприємством
«Миколаївтеплокомуненерго» (надалі -
відповідач, покупець) укладено Договір
купівлі-продажу природного газу
№13/2863-ТЕ-21 (надалі - договір), за умовами
якого продавець зобов'язувався
передати у власність покупця у 2013 році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз
України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00
00, а покупець зобов'язувався прийняти
та оплатити цей природний газ (надалі -
газ) на умовах, визначених договором.

Зазначений договір укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками двох
сторін за договором, їх підписи
засвідчено печатками сторін, що
відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), в силу статті 204 ЦК України, є
правомірним правочином.

За своєю правовою природою, основними
та другорядними (не основними)
ознаками, які визначені нормами
чинного цивільно-господарського
законодавства, зазначений договір є
договором купівлі-продажу відповідно
до статті 655 ЦК України.

Згідно статті 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до пункту 2.1. договору
продавець передає покупцеві з 01.01.2013
року по 31.12.2013 року газ обсягом до 742 000
м. куб

Згідно пункту 3.1. договору продавець
передає покупцю газ у пунктах
приймання-передачі газу на вхідній
запірній арматурі покупця.

Пунктом 5.2. договору встановлено ціну
за 1000 м. куб. природного газу становить 1
091 грн. 00 коп. з урахуванням збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
врегульованим тарифом та без
урахування податку на додану вартість.
До сплати за 1 000 м. куб. природного газу
- 1 091 грн. 00 коп., крім того, податок на
додану вартість - 218 грн. 20 коп., всього з
ПДВ - 1 309 грн. 20 коп.

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата
за газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом
стовідсоткової поточної оплати
протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до
чотирнадцятого числа місяця,
наступного за місяцем поставки газу.

Розділом 7 договору встановлено
відповідальність сторін, розділом 9 -
порядок вирішення спорів.

Так, відповідно до пункту 7.1. договору
за невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також договором.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у
разі невиконання покупцем умов пункту
6.1 договору покупець у безспірному
порядку зобов'язується крім суми
заборгованості сплатити пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення платежу.

Згідно пункту 9.3. договору строк, в межа
якого сторони можуть звернутися до
суду із вимогою про захист своїх прав
за цим договором (строк позовної
давності), у тому числі щодо стягнення
основної заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлюється тривалістю
в п'ять років.

Пунктом 11.1. договору сторони погодили,
що договір набуває чинності з дня його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, діє в
частині поставки газу до 31.12.2013 року, а в
частині розрахунків - до повного їх
здійснення.

Додатковою угодою від 01.11.2013 року до
договору сторони погодили викласти
пункт 4.1. договору в наступній редакції:

«Кількість газу, яка передається
покупцеві, визначається за показами
комерційних вузлів обліку газу
покупця». В решті умови договору
залишені без змін.

Вказану додаткову угоду підписано
повноважними представниками та
завірено відтисками печаток юридичних
осіб - сторін договору (належним чином
завірена копія додаткової угоди в
матеріалах справи).

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав належним чином, Актами
приймання-передачі природного газу від
31.01.2013 року б/н, від 28.02.2013 року б/н, від
31.03.2013 року б/н, від 30.04.2013 року б/н
передав, а відповідач прийняв
природний газ у кількості 422 454 м. куб. на
суму 553 076 грн. 77 коп. Вказані Акти
підписано повноважними представниками
та завірено відтисками печаток
юридичних осіб - сторін договору
(належним чином завірені копії Актів в
матеріалах справи).

Відповідач своїх зобов'язань із оплати
поставленого позивачем та прийнятого
відповідачем природного газу належним
чином не виконав, сплатив 1 845 грн. 99
коп., внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 551 230 грн. 78
коп.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем з оплати
поставленого за договором газу
становить 551 230 грн. 78 коп., станом на час
розгляду справи по суті доказів її
погашення сторонами суду не заявлено
та не подано.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 173 ГК України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що
господарські зобов'язання можуть
виникати: безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акта, що
регулює господарську діяльність; з
акту управління господарською
діяльністю; з господарського договору
та інших угод, передба чених законом, а
також з угод, не передбачених зако ном,
але таких, які йому не суперечать;
внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок ін шої особи без достатніх
на те підстав; у результаті створення
об'єктів інтелектуальної вла сності та
інших дій суб'єктів, а також внаслідок
подій, з якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

В даному випадку господарське
зобов'язання виникло між сторонами з
господарського Договору
купівлі-продажу природного газу від
28.12.2012 року №13/2863-ТЕ-21, що відповідає
вимогам статті 174 ГК України.

Статтею 175 ГК України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Окрім стягнення суми основної
заборгованості за договором позивач
просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача 39 412 грн. 40 коп. пені,
нарахованої у відповідності до пункту
7.2. договору (розрахунок суми пені в
матеріалах справи).

Стаття 218 ГК України передбачає, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання,
частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що Учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Статтею 219 ГК України визначено, що за
невиконання або неналежне виконання
господарських зобов'язань чи порушення
правил здійснення господарської
діяльності правопорушник відповідає
належним йому на праві власності або
закріпленим за ним на праві
господарського відання чи
оперативного управління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодексом та
іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до частини другої
статті 549 ЦК України штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання. частиною
третьою вказаної статті передбачено,
що пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Приписами частини третьої вказаної
статті визначено, що пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» із
змінами і доповненнями внесеними
Законом України від 10.01.2002 року №2921-111,
передбачено, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вищенаведеного Закону
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Приписами частини п'ятої статті 254 ЦК
України якщо останній день строку
припадає на вихідний, святковий або
інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

В судовому засіданні 14.10.2014 року
перераховано розмір пені, яку слід
стягнути з відповідача на користь
позивача і вона становить:

Сума боргу (грн)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір облікової ставки
НБУРозмір подвійної облікової ставки
НБУ в деньСума пені за період
прострочення168234.8115.02.2013 - 09.06.20131157.5000 %0.041
%*7950.82168234.8110.06.2013 - 30.07.2013517.0000 %0.038
%*3290.95166388.8231.07.2013 - 13.08.2013147.0000 %0.038
%*893.49154494.7715.03.2013 - 09.06.2013877.5000 %0.041
%*5523.72154494.7710.06.2013 - 12.08.2013647.0000 %0.038
%*3792.53154494.7713.08.2013 - 13.09.2013326.5000 %0.036
%*1760.82179935.1416.04.2013 - 09.06.2013557.5000 %0.041
%*4067.03179935.1410.06.2013 - 12.08.2013647.0000 %0.038
%*4417.04179935.1413.08.2013 - 13.10.2013626.5000 %0.036
%*3973.3650412.0515.05.2013 - 09.06.2013267.5000 %0.041
%*538.6550412.0510.06.2013 - 12.08.2013647.0000 %0.038
%*1237.5150412.0513.08.2013 - 13.11.2013936.5000 %0.036 %*1669.81

Так, загальна сума пені становить 39 115
грн. 73 коп. (7950,82 + 3290,95 + 893,49 + 5523,72 + 3792,53 +
1760,82 + 4067,03 + 4417,04 + 3973,36 + 538,65 + 1237, 51 + 1669,81).

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 39 412 грн. 40 коп. пені
підлягають до задоволення частково
шляхом стягнення з відповідача на
користь позивача 39 115 грн. 73 коп.

Також позивач просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача 22 440
грн. 98 коп. трьох відсотків річних та 66
007 грн. 50 коп. інфляційних втрат,
нарахованих у відповідності до статті
625 ЦК України (розрахунок трьох
відсотків річних та інфляційних втрат
в матеріалах справи).

Частиною другою статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Рекомендаціями Верховного Суду
України щодо порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ (Лист Верховного Суду України від
03.04.1997 року №62-97Р) встановлено, що сума,
внесена за період з першого по
п'ятнадцяте число відповідного місяця
індексується за період з врахуванням
індексу інфляції цього місяця, а якщо з
16 по 31 число, то розрахунок
розпочинається з наступного місяця. За
аналогією, якщо погашення
заборгованості відбулось з 1 по 15 число
відповідного місяця, то інфляційна
зміна розраховується без врахування
цього місяця, а якщо з 16 по 31 число
місяця - інфляційна зміна
розраховується з врахуванням індексу
інфляції цього місяця. Аналогічна
правова позиція викладена в Постанові
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань».

Абзацом 3 пункту 2 Інформаційного листа
від 17.07.2012 року №01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» визначено,
що сума боргу з урахуванням індексу
інфляції повинна розраховуватися,
виходячи з індексу інфляції за кожний
місяць прострочення, незалежно від
того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція).
Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Вищого господарського суду
України від 05.04.2011 року №23/466.

В судовому засіданні 14.10.2014 року
перераховано розмір трьох відсотків
річних та інфляційних втрат, які слід
стягнути з відповідача на користь
позивача і вони становлять:

три відсотки річних:

Сума боргу (грн)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір процентів
річнихЗагальна сума
процентів168234.8115.02.2013 - 30.07.20131663
%2295.37166388.8231.07.2013 - 28.07.20143633 %4964.31154494.7715.03.2013
- 28.07.20145013 %6361.80179935.1416.04.2013 - 28.07.20144693
%6936.1350412.0515.05.2013 - 28.07.20144403 %1823.12

інфляційні втрати:

Період заборгованостіСума боргу
(грн.)Сукупний індекс інфляції за
період?Інфляційне збільшення суми
боргу?Сума боргу з врахуванням індексу
інфляції?15.02.2013 -
30.07..810.999-168.40168066.4131.07.2013 -
30.06..821.12019981.41186370.2315.03.2013 -
30.06..771.12018552.89173047.6616.04.2013 -
30.06..141.12021607.96201543.1015.05.2013 -
30.06.201450412.051.1206053.8656465.91

Так, загальна сума трьох відсотків
річних, які слід стягнути з відповідача
на користь позивача, складає 22 380 грн. 73
коп. (2295,37 + 4964,31 + 6361,80 + 6936,13 + 1823,12),
інфляційних втрат - 66 027 грн. 72 коп. (-168,40 +
19981,41 + 18552,89 + 21607,96 + 6053,86).

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 22 440 грн. 98 коп. трьох відсотків
річних та 66 007 грн. 50 коп. інфляційних
втрат підлягають до задоволення
частково шляхом стягнення 22 380 грн. 73
коп. трьох відсотків річних та 66 007 грн.
50 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку, якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Заслухавши пояснення представника
позивача, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані сторонами
докази, суд оцінив їх в сукупності,
прийшов до висновку, що позов
документально та нормативно
обґрунтований, відповідачем не
спростований, підлягає до задоволення
частково.

Судові витрати покласти на сторони
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог у відповідності до
статті 49 ГПК України та стягнути з
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 13 574 грн. 69 коп.,
оскільки спір виник внаслідок
неправомірного ухилення відповідача
від взятих на себе договірних
зобов'язань з оплати поставленого за
договором газу.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 20, 21, 22, 32, 33 - 34, 43, 44, 49,
77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника: Міського
державного комунального підприємства
«Миколаївтеплокомуненерго» (81600,
Львівська область, Миколаївський
район, м. Миколаїв, просп. Грушевського,
буд. 1; код ЄДРЮО та ФОП 30492187) на користь
стягувача: Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (01601, м.
Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6;
код ЄДРЮО та ФОП 20077720) 551 230 грн. 78 коп.
суми основної заборгованості за
договором, 39 115 грн. 73 коп. пені, 22 380 грн.
73 коп. трьох відсотків річних, 66 007 грн. 50
коп. інфляційних втрат та 13 574 грн. 69 коп.
судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

14.10.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 17.10.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.