м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 5011-35/1539-2012 06.10.14
За позовом: Публічного акціонерного
до: Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
про: визнання договору
Головуючий суддя Літвінова М.Є.
Судді: Босий В.П., Сташків Р.Б.
Представники сторін:
від позивача: Бруль А.С.- представ. за
від відповідача: Мицько Р.М. - представ.
У судовому засіданні 06.10.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Азот» до Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
визнання договору №111-211-06/11-49 поставки
природного газу від 28.01.2011року
недійсним та стягнення судових витрат.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.02.2012 порушено провадження у
справі №5011-35/1539-2012, розгляд справи
призначено на 12.03.2012.

У відзиві на позов від 02.03.2012 відповідач
просив суд відмовити в задоволенні
позовних вимог позивача.

Позивач надав клопотання про зупинення
провадження у справі №5011-35/1539-2012 до
заміни ДК «Газ України» Національної
акціонерної компанії її
правонаступниками.

Відповідач надав клопотання №31/10-424 від
27.02.2012р. про зупинення провадження у
справі №5011-35/1539-2012 до заміни ДК «Газ
України» Національної акціонерної
компанії її правонаступниками.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.03.2012, на підставі ст.ст. 79, 86
Господарського процесуального кодексу
України, зупинено провадження у справі
№5011-35/1539-2012.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.03.2014, на підставі ст.ст.79, 86
Господарського процесуального кодексу
України, поновлено провадження по
справі, розгляд справи призначено на
16.04.2014.

Позивач надав клопотання про зупинення
провадження по справі до закінчення
реорганізації відповідача.

Ухвалою від 16.04.2014, на підставі ст.ст. 79,
86 господарського процесуального
кодексу України, зупинено провадження
у справі №5011-35/1539-2012 до завершення
реорганізації Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України".

Ухвалою від 03.09.2014, провадження у справі
поновлено.

Розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
03.09.2014 справу №5011-35/1539-2012 передано на
розгляд колегії суддів у наступному
складі: головуюча суддя Літвінова
М.Є., суддя Босий В.П., суддя Борисенко
І.І.

Ухвалою від 03.09.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначено на 06.10.2014.

У зв'язку з перебуванням судді
Борисенко І.І. у відпустці,
розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
06.10.2014, справу №5011-35/1539-2012 передано на
розгляд колегії суддів у наступному
складі: головуюча суддя Літвінова М.Є.,
суддя Босий В.П., суддя Сташків Р.Б.

Ухвалою від 06.10.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів, розгляд
справи призначений на 06.10.2014.

В судовому засіданні 06.10.2014 представник
позивача з'явився, підтримав позовні
вимоги. Представник відповідача
з'явився, заперечив проти задоволення
позовних вимог та зазначив, що сторони
спірного договору виступають
резиденти України, відповідно до
преамбули договору керуються
законодавством України, посилання на
норми законодавства інших країн
відсутні, тому необхідність
застосовувати правила Інкотермс у
спірному договорі відсутні.

В судовому засіданні 06.10.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, господарський суд
міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

28.01.2011 між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" (постачальник за договором,
відповідач) та ВАТ «Азот» (яке в
подальшому перейменоване на ПАТ "Азот")
(покупець за договором, позивач)
укладено договір №111-211-06/11-49 поставки
природного газу (далі -Договір).

За умовами цього Договору,
постачальник зобов'язується поставити
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець зобов'язується прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному у п. 1.2 цього договору. Газ,
що постачається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для власних потреб. Використання газу
покупцем для інших потреб не є
предметом цього договору.

До Договору сторони уклали додаткову
угоду №1 від 28.01.2011, яка наявна в
матеріалах справи.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем дійсності
договору - №111-211-06/11-49 від 28.01.2011.

Підставою для недійсності Договору
позивачем визначається:

- укладення договору в супереч вимогам
чинного законодавства.

З посиланням на норми ст.ст. 215, 265
Цивільного кодексу України, позивач
просить суд визнати спірний договір
недійсним.

У відзиві на позов, відповідач
заперечив проти задоволення позовних
вимог та зазначив, що сторони дійшли
згоди щодо всіх істотних умов договору,
а тому спірний договір є дійсним та
обов'язковим для виконання.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7 1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності" тощо.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29 травня 2013 року N11 (далі - Постанова
№11) вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з абз. 5 п. 3.11 Постанови № 11
ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 ЦК України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах (зокрема, реалізації за низьку
оплату майна, що має значну цінність),
під впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

Позивач у своїй позовній заяві
зазначає, що при укладанні договору
поставки природного газу №111-211-06/11-49
від 28.01.2011р. сторони порушили ст.265
Господарського Кодексу України та не
застосували про його укладені
Міжнародні правила щодо тлумачення
термінів «Інкотермс».

Сторонами спірного договору на
постачання природного газу №111-211-06/11-49
від 28.01.2011 виступають резиденти
України. Тобто відповідно до преамбули
договору, його сторони повинні
керуватися законодавством України.

Суд зазначає, що матеріали справи не
містять жодного доказу на
підтвердження доводів позивача,
враховуючи, що положення статті 33 ГПК
України, передбачають, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Лише посилання позивача в своїй
позовній заяві на те, що ним було
укладено спірний правочин під впливом
тяжкої обставини не є належним та
допустимим доказом на підтвердження
правової позиції позивача.

Крім того, слід зазначити, що згідно з
частинами 2, 3 статті 180 Господарського
кодексу України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Таким чином, сторони дійшли згоди щодо
всіх істотних умов спірного договору.

Щодо умов Договору, на думку позивача,
відповідно до яких обов'язки виникають
лише у покупця, суд зазначає, що згідно
із ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Позивач підписавши спірний договір
погодився з усіма його умовами.

Таким чином, позивачем, всупереч нормам
чинного законодавства України, не було
доведено суду належними та допустимими
доказами факту укладення спірного
правочину на вкрай невигідних для ПАТ
«Азот» та під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати
по сплаті судового збору покладаються
на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 13.10.2014.

Головуючий суддя

М.Є. Літвінова

Судді

В.П.Босий

Р.Б.Сташків