ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2294/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В.
, суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Сиренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Ведмедь А.Є, дов.№1/27 від
31.12.2013 року

відповідача - не з"явився

третя особа - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Концерну "Міські
теплові мережі", м. Запоріжжя (вх. №2686
З/3-10) на рішення господарського суду
Запорізької області від 14.08.14 року у
справі №908/2294/14

за позовом Концерну "Міські теплові
мережі", м. Запоріжжя

до Головного управління Міністерства
внутрішніх справ в Запорізькій
області, м.Запоріжжя

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Запорізький юридичний
інститут Дніпропетровського
державного університету внутрішніх
справ, м. Запоріжжя

про стягнення 39511,95 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 14.08.2014 року по
справі №908/2294/14 (суддя Л.П. Гандюкова) у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, звернувся до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій вважає, що
судом при прийнятті оскаржуваного
рішення не в повному обсязі з'ясовані
обставини, які мають значення для
справи, невірно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати, та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити
повністю.

Відповідач в судове засідання
14.10.2014 року не з'явився, просить
розглядати справу без участі його
представника (заява від 13.10.2014 року вх.
№ 8929).

Крім того, відповідач через канцелярію
Харківського апеляційного
господарського суду надав відзив на
апеляційну скаргу, в якому проти
доводів викладених в апеляційній
скарзі заперечує, вважає, що
оскаржуване рішення суду першої
інстанції прийняте з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та всебічним
дослідженням обставин справи, просить
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

До Харківського апеляційного
господарського суду 25.09.2014 року
повернулась ухвала суду від 15.09.2014 року,
яка була направлена на адресу третьої
особи, з поштовою довідкою - відміткою
"за зазначеною адресою не проживає".

Відповідно до положень Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18 в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом (
абзац 3 п.3.9.1).

На підставі вищевикладеного колегія
суддів дійшла висновку про належне
повідомлення третьої особи про час та
місце судового засідання.

Враховуючи, що третя особа була
належним чином повідомлена про час та
місце розгляду апеляційної скарги,
проте не скористалась своїми правом
передбаченими ст. 22 ГПК України та
виходячи з того, що явка сторін та інших
учасників провадження не визнавалася
обов'язковою судом, а участь в
засіданні суду (як і інші права
передбачені ст. 22 ГПК України) є правом,
а не обов'язком сторони та інших
учасників провадження, колегія суддів
вважає за можливе розглядати
апеляційну скаргу по суті за
відсутності представника третьої
особи, за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши в судовому засіданні
представника позивача, перевіривши
повноту встановлених судом першої
інстанції обставин справи та доказів
на їх підтвердження, їх юридичну силу
та доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм процесуального права в межах
вимог, передбачених ст. 101 ГПК України,
колегія суддів встановила наступне.

Рішенням тридцять четвертої сесії
двадцять третього скликання
Запорізької міської ради від 11.01.2002
року № 17 «Про створення комунальних
підприємств теплових мереж» створено
Концерн «Міські теплові мережі».

Відповідно до п. 2.1 Статуту Концерну
«Міські теплові мережі», в третій
редакції, зареєстрованій 12.04.2013 року за
№ 000104, основною метою діяльності
Концерну «МТМ» (позивача у справі)
зокрема, є здійснення
виробничо-технічної діяльності,
спрямованої на надійне та безперебійне
забезпечення споживачів тепловою
енергією.

Згідно з пунктом 2.2 Статуту Концерну
«МТМ» предметом діяльності Концерну є
виробництво теплової енергії,
транспортування теплової енергії
магістральними та місцевими
(розподільчими) тепловими мережами,
постачання теплової енергії для потреб
населення для обігріву житла і
побутових потреб, комунально-побутових
потреб підприємств, бюджетних установ
та організацій, інших категорій
споживачів, її збут.

Як свідчать матеріали справи, 01.09.2006
року між Концерном «Міські теплові
мережі» та Запорізьким юридичним
інститутом ДДУУВС укладено договір №
501560 купівлі-продажу теплової енергії.

У зв'язку з ліквідацію Запорізьким
юридичним інститутом ДДУУВС його майно
було передано на баланс Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Запорізькій області.

За актом приймання-передачі від 31.10.2012
року нерухоме майно Запорізького
юридичного інституту передано на
баланс Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Запорізькій області, в тому числі
будівлю гуртожитку, що розташована за
адресою: вул. Луначарського, 7 в м.
Запоріжжя.

У зв'язку з передачею гуртожитку,
розташованого за адресою вул.
Луначарського, 7 на баланс ГУМВС
України в Запорізькій області 28.12.2012
року між сторонами договору №501560 -
Концерном «Міські теплові мережі» та
Запорізьким юридичним інститутом
ДДУУВС укладено угоду про розірвання
договору купівлі-продажу теплової
енергії з 31.10.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач 12.12.2012 року звернувся до
позивача з листом №14/726 «Про укладення
договору», в якому просив останнього
укласти договір купівлі-продажу
теплової енергії на потреби опалення
гуртожитку за адресою вул.
Луначарського, 7 в м. Запоріжжя на
умовах дії попереднього договору

Позивач 10.01.2013 року надсилав на адресу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Запорізькій
області лист № 23 «Про укладення
договору», який містив два примірника
підписаного і відповідним чином
оформленого договору купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді № 515525
від 10.01.2013 року.

Надалі, 14.01.2013 року відповідач направив
на адресу позивача лист №65/5, в якому
пропонував Концерну "Міські теплові
мережі" (позивач у справі) внести у
проект договору певні зміни.

29.01.2013 року відповідачу направлено
від позивача два проекти договору
купівлі-продажу теплової енергії № 515525
від 01.01.2013 року, з внесеними змінами,
запропонованими Головним управлінням
Міністерства внутрішніх справ в
Запорізькій області (відповідач у
справі).

Проте, договір купівлі-продажу
теплової енергії укладено не було, про
що сторони не заперечують.

В період з листопада 2012 року по грудень
2012 року позивач відпустив відповідачу
теплову енергію на суму 39511,92 коп., що
підтверджується актами
приймання-передачі теплової енергії:
за листопад 2012 р. - на суму 10965,64 грн. та
за грудень 2012 р. - на суму 28546, 28 грн.
Вказані акти направлено відповідачу,
але останнім не підписані та не
повернуті.

У зв'язку з тим, що відповідач, фактично
отримавши теплову енергію за листопад
та грудень 2012 року на опалення об'єкту,
який знаходиться на балансі ГУМВС
України в Запорізькій області, не
здійснив її оплати, позивачем було
направлено вимогу від 21.02.2013 року за
№13-пр про погашення заборгованості за
відпущену теплову енергію.

Не отримавши відповіді на
вищезазначену претензію, позивач
вдруге 02.06.2014 року звернувся до
відповідача з вимогою про погашення
заборгованості у сумі 39511,92 грн. (лист за
№2966/27).

Як стверджує позивач,
відповідач відповіді на вказані
претензії не надав, заборгованість за
відпуск теплової енергії на будівлю
гуртожитку за спірний період не
погасив.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд попередньої інстанцій
послався на недоведеність позивачем
безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями відповідача та
негативними наслідками для позивача.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції.

Суть спірних правовідносин полягає у
вирішенні питання щодо правомірності
нарахування та стягнення з відповідача
суми боргу за теплову енергію.

Спірні правовідносини регулюються
Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України,
Законом України «Про теплопостачання»,
Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004
року, Правилами користування тепловою
енергією, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 03.10.2007
року № 1198.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
теплопостачання» теплова енергія -
товарна продукція, що виробляється на
об'єктах сфери теплопостачання для
опалення, підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу.

Пунктом 4 ст. 19 Закону України «Про
теплопостачання» передбачено, що тепло
генеруюча організація має право
постачати вироблену теплову енергію
безпосередньо споживачу згідно з
договором купівлі-продажу.

Основним обов'язком споживача теплової
енергії є своєчасне укладення договору
з теплопостачальною організацією на
постачання теплової енергії (ст.24
Закону України "Про теплопостачання").

Відповідно до п.3 ст.20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
споживач зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Стаття 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачає, що відношення між
учасниками договірних відношень у
сфері житлово-комунальних послуг
здійснюється виключно на договірних
началах.

Правила користування тепловою
енергією затверджені Постановою
Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р.
№1198 та визначають взаємовідносини між
теплопостачальними організаціями та
споживачами теплової енергії (далі -
Правила).

Пунктом 3 цих Правил передбачено, що
споживач теплової енергії - це фізична
особа, яка є власником будівлі або
суб'єктом підприємницької діяльності,
чи юридична особа, яка використовує
теплову енергію відповідно до
договору.

Користування тепловою енергією
допускається лише на підставі договору
купівлі - продажу теплової енергії,
укладеного між споживачем і
теплопостачальною організацією (п. 4
Правил).

Пунктом 3 ст.179 ГК України, зазначено, що
укладення господарського договору є
обов'язковим для сторін, якщо він
заснований на державному замовленні,
виконання якого є обов'язковим для
суб'єкта господарювання у випадках,
передбаченим законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ст. 275 ГК України
споживання теплової енергії
допускається тільки на підставі
договору, укладеного між
теплопостачальною організацією та
споживачем.

Абзацом 5 п. 5 зазначених Правил
встановлено, що теплопостачальна
організація укладає договори з
власниками (балансоутримувачами)
теплових мереж на транспортування
теплової енергії за тарифами,
встановленими відповідно до
законодавства.

До обов'язків споживача теплової
енергії, зокрема, належить вчасно
проводити розрахунки за спожиту
теплову енергію та здійснювати інші
платежі відповідно до умов договору та
цих Правил (абзац 6 п. 40 Правил)

Таким чином, наявність договірних
відносин між сторонами у даному
випадку є обов'язковою та такою, що
передбачена нормами чинного
законодавства.

Однак, матеріали справи свідчать, що
договір купівлі-продажу теплової
енергії, в період заявлений позивачем в
позовній заяві (листопад-грудень 2012
року), між сторонами не укладався.

Згідно ст. 322 Цивільного кодексу
України, власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Нормами пункту 7 Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року
зі змінами та доповненнями
передбачено, що серед іншого, власник
квартири, житлового приміщення
зобов'язаний укласти договір на
надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем відповідно
до типового договору та оплачувати
надані житлово-комунальні послуги у
строки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про
теплопостачання», одним із основних
обов'язків споживача теплової енергії
є своєчасне укладання договору з
теплопостачальною організацією на
постачання теплової енергії.

Тобто, всупереч наведеним положенням
законодавства, відповідач договору на
постачання теплової енергії за спірний
період не уклав, хоча фактично споживав
теплову енергію, кошти, сплачені за
спожиту теплову енергію, відповідач
позивачу не компенсував.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Положення цієї статті застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача, самого
потерпілого чи третіх осіб. Несплата
послуг, якими фактично скористався
набувач (за відсутності договірних
відносин) є підставою для потерпілого
(як визначено у ст. 1212 ЦК України)
вимагати повернення збереженого майна.
Під "майном" зазначеною статтею
розуміються як предмети матеріального
світу, так і майнові або зобов'язальні
права.

Статтею 1213 Цивільного кодексу України
передбачено, що набувач зобов'язаний
повернути потерпілому безпідставно
набуте майно в натурі. У разі
неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Судова колегія зазначає, що факт
постачання позивачем теплової енергії
в приміщення гуртожитку вул.
Луначарського, 7 в м. Запоріжжя в період
опалюваного сезону (листопад-грудень
2012 року) підтверджується, зокрема,
наданими до справи копією рішення
Запорізької міської ради від 25.10.2012
року за № 388 про початок опалювального
сезону у м. Запоріжжя та актами
приймання-передачі теплової енергії,
які біли направлені на адресу
відповідача та залишились без
відповіді, будь-яких письмових
заперечень/зауважень стосовно
нарахування суми за оплату теплової
енергії в спірний період відповідач
позивачу не направляв.

Враховуючи викладене, а також те, що
сторони не перебувають в договірних
відносинах, які б регулювали відносини
щодо постачання теплової енергії, як
того вимагають норми чинного
законодавства України, колегія суддів
приходить до висновку, що поставлена
відповідачу теплова енергія є
безпідставно набутою, а отже, вимоги
позивача про відшкодування її вартості
у вигляді понесених позивачем збитків
є правомірними та такими, що підлягають
задоволенню.

Згідно розрахунку вартості теплової
енергії, безпідставно спожитої
відповідачем, вартість такої енергії
складає 39511,95 грн. Нарахування
відповідачу проводились на підставі
даних про кількість (обсяг) спожитої
теплової енергії в спірний період
згідно діючого тарифу, який
встановлений рішенням Виконавчого
комітету Запорізької міської ради №39
від 31.01.2011 року, яке є чинним та
відповідно до ст. 144 Конституції
України та ст. 73 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
обов'язковим до виконання на
відповідній території.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача збитків у розмірі 39511,95 грн.
є обґрунтованими, оскільки сам лише
факт не оформлення сторонами
письмового договору не звільняє
відповідача від обов'язку оплати
одержану теплову енергію, оскільки
відносини сторін мали позадоговірний
характер, у зв'язку з чим регулювалися
нормами чинного законодавства.

Зважаючи на встановлені факти,
враховуючи, що відповідач в
установленому законом порядку
обставини, які зазначені позивачем, не
спростував, апеляційний суд доходить
до висновку, що позовні вимоги в
частині стягнення збитків у розмірі
39511,95 грн. є такими, що підлягають
задоволенню.

Згідно статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті
обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
Запорізької області від 14.08.2014 року у
справі №908/2294/14 прийняте при не
належному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи та не у
відповідності до норм матеріального
права і наявні підстави для його
скасування, в зв'язку з чим, апеляційна
скарга позивача підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 ГПК України
стороні на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 2
статті 103, пункт 1 , 4 статті 104 статтею 105
Господарського процесуального кодексу
України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Концерну
"Міські теплові мережі", м. Запоріжжя
задовольнити.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 14.08.14 року у
справі №908/2294/14 скасувати та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Головного управління
Міністерства внутрішніх справ в
Запорізькій області, м.Запоріжжя (69057,
Запорізька область, м. Запоріжжя, вул.
Олександра Матросова,29, , р/р
0333 у ГУДКСУ у Запорізькій області,
МФО 813015) на користь Концерну "Міські
теплові мережі (69091 м. Запоріжжя, бул.
Гвардійський,137, , п/р зі
спеціальним режимом використання
№1951 у Філії - Запорізьке обласне
управління ПАТ «Державний ощадний банк
України», МФО 313957) суму збитків у
розмірі 39511,95 грн., витрати по сплаті
судового збору за подання позовної
заяви в розмірі 1827,00 грн. та 913,50 грн. за
подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Запорізької області видати
відповідний наказ.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 20 жовтня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Горбачова Л.П.