ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2326/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя
Івакіна В.О. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - Пакіної О.М. (довіреність
бн від 22.09.2014 р.);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Приватного
підприємства "Агрофірма "Семенівка", с.
Семенівка Мелітопольського району
Запорізької області (вх. № 2909 З/1-6) на
рішення господарського суду
Запорізької області від 22 липня 2014 року
по справі №908/2326/14

за позовом Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка", с. Семенівка
Мелітопольського району Запорізької
області

до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", м. Мелітополь
Запорізької області

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року Приватне підприємство
"Агрофірма "Семенівка" звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовною заявою до
Приватного підприємства "Молокозавод -
ОЛКОМ" про визнання недійсним Договору
зворотної фінансової допомоги №21 від 07
червня 2013 року.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 22 липня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач - Приватне підприємство
"Агрофірма "Семенівка" з рішенням суду
першої інстанції не погодився, подав до
Донецького апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення господарського
суду Запорізької області від 22 липня 2014
року по справі № 908/2326/14 скасувати,
прийняте нове рішення, яким визнати
недійсним договір зворотної
фінансової допомоги №21 від 07 червня 2013
року, укладений між Приватним
підприємством "Агрофірма "Семенівка" та
Приватним підприємством "Молокозавод -
ОЛКОМ". В апеляційній скарзі позивач
посилається на невідповідність
прийнятого у даній справі рішення
вимогам чинного законодавства.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги позивач зазначив, що відповідач
не набув відповідно до законодавства
України статусу фінансової установи, а
також не має повноважень на надання
фінансових послуг, а тому згідно зі
статтею 203 Господарського кодексу
України, статті 227 Цивільного кодексу
України були підстави вважати, що
укладення відповідачем договору
зворотної фінансової допомоги є
порушенням в частині господарської
компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладення
позастатутних угод, а саме, угод про
надання фінансових послуг без
відповідного дозволу.

Розпорядженням голови суду від 15
жовтня 2014 року, для розгляду справи №
908/2326/14 сформовано колегію суддів у
складі: головуючий суддя Камишева Л.М.,
суддя Івакіна В.О., суддя Медуниця О.Є.

Відповідач відзиву на апеляційну
скаргу не надав, його уповноважений
представник - Пакіна О.М. у судовому
засіданні 16 жовтня 2014 року вважає
рішення суду законним та
обґрунтованим, прийнятим відповідно до
норм чинного законодавства, просить
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Представник позивача у призначене
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, про що свідчить поштове
повідомлення про вручення поштового
відправлення, яке міститься в
матеріалах справи (а.с. 56).

У зв'язку з відсутністю представника
позивача, який належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, не повідомив суд апеляційної
інстанції про поважність причин
неявки, судова колегія дійшла висновку
про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, вислухавши в судовому
засіданні представника відповідача,
розглянувши справу відповідно до вимог
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
місцевим господарським судом обставин,
що мають значення для справи та
правильність застосування норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного .

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, місцевий господарський суд
дійшов висновку, що договір зворотної
фінансової допомоги № 21 від 07 червня 2013
року не суперечить приписам статей 6,
202-205, 207-208 Цивільного кодексу України,
був спрямований реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
та виконаний у повному обсязі
Приватним підприємством «Молокозавод -
ОЛКОМ», у визначені Договором строки.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновками місцевого
господарського суду та зазначає
наступне.

Як убачається із матеріалів справи, 07
червня 2013 між Приватним підприємством
"Агрофірма "Семенівка", с. Семенівка
Мелітопольського району Запорізької
області та Приватним підприємством
"Молокозавод-ОЛКОМ" був укладений
договір зворотної фінансової допомоги
за № 21 (далі - Договір), відповідно до
пункту 1.1. якого відповідач
зобов'язався надати позивачеві
зворотну фінансову допомогу у розмірі,
встановленому в пункті 2.1 Договору в
розмірі 200000,00 грн., а позивач, в свою
чергу, зобов'язався повернути
відповідачеві отриману фінансову
допомогу у повному розмірі та в строк,
встановлений пунктом 5.1 Договору - до 31
грудня 2013 року (а.с. 8).

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що
фінансова допомога є поворотною та
безвідсотковою. Відсотки за даним
договором не нараховуються та не
сплачуються.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 Цивільного кодексу України ).

На виконання умов договору відповідач
платіжним дорученням № 2180 від 07 червня
2013 року перерахував на розрахунковий
рахунок позивача обумовлену договором
суму фінансової допомоги в розмірі
200000,00 грн. (а.с. 9).

Позивач своє зобов'язання, визначене
умовами Договору не виконав, та у
встановлений Договором термін
фінансову допомогу не повернув,
звернувся до господарського суду із
позовом про визнання спірного Договору
недійсним.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29 травня 2013 року № 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, розглядаючи питання про визнання
угод недійсними, необхідно насамперед
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків: відповідність змісту угоди
вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Вказані обставини належить
з'ясувати на момент укладення угоди.

Відповідно до пункту 2.9. зазначеної
вище Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені у статті 203 Цивільного
кодексу України, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
закріплено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу .

Отже, оскільки відповідач, на виконання
умов договору за платіжним дорученням
№ 2180 від 07 червня 2013 року перерахував, а
позивач отримав грошові кошти в сумі
200000,00 грн., то за таких обставин,
господарський суд дійшов вірного
висновку, що позивачем не було
доведено, що оспорюваний договір не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені цим
правочином, а відтак і наявності
підстав, передбачених статтею 203
Цивільного кодексу України, для
визнання договору недійсним.

Колегія суддів вважає, що посилання
позивача на порушення при укладанні
договору зворотної фінансової
допомоги норм Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
та Закону України "Про ліцензування
певних видів господарської діяльності"
безпідставні та спростовується
наступним.

Відповідно до статті 227 Цивільного
кодексу України правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним.

Ліцензія є необхідною для здійснення
деяких видів господарської діяльності,
зазначених, зокрема, у статті 9 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності".

Так, статтею 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" № 1775-ІІІ від
01 червня 2000 року передбачено, що
відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає, зокрема, вид
господарської діяльності із надання
фінансових послуг.

Відповідно до пункту 5 частини першої
статті 1 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" фінансовою послугою
є операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальності вартості
фінансових активів.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності", як вже
зазначалось вище, надання фінансових
послуг підлягає ліцензуванню, а
статтею 34 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" визначено види
діяльності, на які Держфінпослуг може
надавати фінансовим установам
ліцензії.

Разом з тим, за змістом преамбули Закон
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" встановлює загальні
правові засади у сфері надання
фінансових послуг, здійснення
регулятивних та наглядових функцій за
діяльністю з надання фінансових
послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави
вважати, що він належить до нормативних
актів спеціальної дії та регулює
відносини, пов'язані з функціонуванням
фінансових ринків та наданням
фінансових послуг споживачам. В Законі
зазначено, що його метою є створення
правових основ для захисту інтересів
споживачів фінансових послуг, правове
забезпечення діяльності і розвитку
конкурентоспроможного ринку
фінансових послуг в Україні, правове
забезпечення єдиної державної
політики у фінансовому секторі
України.

У частинах першій та другій статті 2
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг", які визначають
сферу його дії, вказано, що він регулює
відносини, що виникають між учасниками
ринків фінансових послуг під час
здійснення операцій з наданням
фінансових послуг. Фінансові установи
в Україні діють відповідно до цього
Закону з урахуванням норм законів
України, які встановлюють особливості
їх діяльності. Визначення фінансових
установ наведено у пункті 1 статті 1
Закону, а у пункті 7 статті 1 цього
Закону зазначено вичерпний перелік
суб'єктів, на яких поширюється дія
цього Закону. Це - учасники ринків
фінансових послуг, до яких відносяться
юридичні особи та фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які відповідно до закону мають право
здійснювати діяльність з надання
фінансових послуг на території України
та споживачі таких послуг. При цьому
даний Закон поширює свою дію не на усіх
юридичних осіб, а лише на тих, які є
професійними учасниками ринку
фінансових послуг.

Частиною четвертою статті 5 цього
Закону передбачено, що можливість та
порядок надання окремих фінансових
послуг юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та
ринків фінансових послуг, виданими в
межах їх компетенції. Визначення
фінансової послуги наведено у пункті 5
частини першої статті 1 Закону як
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

З аналізу зазначених правових норм
вбачається, що сфера дії Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
є обмеженою і не поширюється на
юридичних осіб, які за своїм статусом
не є фінансовими установами.

Відповідно до п.1.4. Статуту Приватного
підприємства "Молокозавод-ОЛКОМ",
предметом діяльності підприємства є,
зокрема, фінансові операції, надання
порук фінансовими активами, фінансові
послуги з фінансового лізингу,
фінансові послуги з надання позик
фінансовими активами та надання інших
фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій.

Оскільки згідно вказаного пункту
статуту здійснення фінансових
операцій та надання фінансових послуг
не є виключним видом діяльності
відповідача, останній не є фінансовою
установою в розумінні Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг",

Так як Приватне підприємство
"Молокозавод-ОЛКОМ" не відноситься до
суб'єктів, на яких поширюється дія
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" (не є учасником
ринку фінансових послуг), до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
відповідні норми Цивільного кодексу
України, які регулюють питання надання
коштів у позику.

Суд першої інстанції обґрунтовано
визначився, що спірний договір є
договором позики, так як у пункті 2.2
Договору зазначено, що фінансова
допомога є поворотною та
безвідсотковою; відсотки за даним
договором не нараховуються та не
сплачуються.

В пункті 1 Розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від 31
березня 2006 року "Про можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств",
зазначено, що юридична особа, що не є за
своїм правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту
(тобто під процент), але має право
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику відповідно до вимог
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 Цивільного
кодексу України, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Діючим законодавством не заборонено
юридичним особам, які не є фінансовими
установами, надавати фінансові послуги
з надання коштів у позику, для
укладання договору позики не потрібно
отримання ліцензії.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
та визнання договору зворотної
фінансової допомоги № 21 від 07 червня 2013
року недійсним, оскільки позивач не
надав жодних доказів порушення норм
частини 1 статті 203, частин 1, 3 статті 215,
статті 227 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, що позивачем
не виконано.

Стаття 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює правила допустимості
доказів і згідно вказаної норми закону
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладених обставин,
колегія суддів зазначає, що позивач ані
під час вирішення спору у
господарському суді Запорізької
області, ані в суді апеляційної
інстанції не надав належних доказів
обґрунтованості та правомірності
заявлених позовних вимог. Наведені ним
в апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права не знайшли свого
підтвердження та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України, судова
колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 22 липня 2014 року
у справі № 908/2326/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 17.10.2014р.

Головуючий суддя
Камишева Л.М.

Суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Медуниця О.Є.