КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р. Справа№ 910/24496/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 22.10.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
приватного акціонерного товариства
«Дніпровська пристань» на рішення
господарського суду міста Києва від
12.08.2014 року

у справі № 910/24496/13 (суддя - Ломака
В.С., судді Босий В.П.,

Марченко О.В.)

за позовом приватного акціонерного
товариства «Дніпровська пристань»

до Компанії «Актсіасельтс КХ
Енергія-Консульт» («Aktsiaselts KH

Energia-Konsult»)

про визнання договору
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 12.08.2014 року по справі № 910/24496/13
у задоволенні позовних вимог
приватного акціонерного товариства
«Дніпровська пристань» до Компанії
«Актсіасельтс КХ Енергія-Консульт»
(«Aktsiaselts KH Energia-Konsult») про визнання
договору недійсним - відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 12.08.2014 року, приватне
акціонерне товариство «Дніпровська
пристань» звернулось до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
12.08.2014 року по справі № 910/24496/13
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити. В
обґрунтування апеляційної скарги
скаржник, посилається на неповне
з'ясування обставин судом першої
інстанції, що мають значення для
вирішення справи та порушення останнім
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою апеляційного господарського
суду від 08.09.2014 року апеляційну скаргу
приватного акціонерного товариства
«Дніпровська пристань» на рішення
господарського суду міста Києва від
12.08.2014 року по справі № 910/24496/13 прийнято
до провадження та призначено до
розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу
Компанія «Актсіасельтс КХ
Енергія-Консульт» («Aktsiaselts KH Energia-Konsult»)
вважає подану апеляційну скаргу
позивача безпідставною та
необґрунтованою, а рішення суду першої
інстанції законним та таким що
винесене без порушень норм
матеріального та процесуального права,
позивач просить суд апеляційної
інстанції залишити оскаржуване
рішення суду без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

У судових засіданнях 13.10.2014 року та
22.10.2014 року представники приватного
акціонерного товариства «Дніпровська
пристань» надали суду свої пояснення
по справі в яких підтримали подану
апеляційну скаргу на підставі доводів
зазначених у ній та просили суд
апеляційної інстанції скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення суду яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Представник Компанії «Актсіасельтс КХ
Енергія-Консульт» («Aktsiaselts KH Energia-Konsult»)
у судові засідання суду апеляційної
інстанції 13.10.2014 року та 22.10.2014 року не
з'явився. Про час та місце розгляду
справи представник відповідача -
Михайлова В.В. був повідомлений
належним чином. При цьому, представник,
звертався до суду апеляційної
інстанції з клопотанням про
відкладення розгляду справи, яке судом
було задоволене.

Враховуючи викладене, заслухавши думку
представників скаржника, що з'явилися
у судове засідання, колегія суддів
апеляційного господарського суду з
урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами, оскільки
представник Компанії «Актсіасельтс КХ
Енергія-Консульт» («Aktsiaselts KH Energia-Konsult») -
Михайлова В.В. про дату та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, участь представника
відповідача у судовому засіданні 22.10.2014
року, судом обов'язковою не
визнавалась, клопотань про
витребування письмових доказів не
надходило. В матеріалах справи
міститься достатньо доказів для
прийняття рішення по справі. При цьому,
колегією суддів враховано, що
представник відповідача, знайомився з
матеріалами справи у суді апеляційної
інстанції, подав відзив на апеляційну
скаргу в якому висловив свої
заперечення на подану скаргу, які судом
прийняті до уваги. Крім того, суд
апеляційної інстанції вже відкладав
розгляд справи за клопотанням
представника відповідача.

Також, колегія суддів апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК
України суд апеляційної інстанції
обмежений строком розгляду
апеляційної скарги на рішення
місцевого господарського суду, а
продовження зазначеного строку
розгляду справи у відповідності до ч. 3
ст. 69 ГПК України без клопотання
сторони по справі, не передбачено ГПК
України.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явились в судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

01.10.2009 року між позивачем (пойменований
замовником) та відповідачем
(пойменований виконавцем) було
укладено договір комісії на виконання
будівельних робіт, відповідно до п. 1.1,
якого замовник на умовах договору
доручив виконавцю забезпечити на
належному замовнику об'єкті
будівництва (2-га черга будівництва
житлових будинків з об'єктами
соціально-культурного та побутового
призначення, транспортної розв'язки та
тягової підстанції по проспекту
Генерала Ватутіна в Дніпровському та
Деснянському районах міста Києва,
Україна - торгово-розважальний центр),
виконання будівельних робіт,
визначених договором, включаючи
поставку матеріалів для таких робіт, а
замовник зобов'язався прийняти
виконані по договору роботи, виплатити
виконавцю винагороду та компенсувати
всі витрати, пов'язані з виконанням
договору.

Відповідно до п. 1.2 договору для
забезпечення виконання робіт
виконавець зобов'язується самостійно,
покладаючись на свій професійний
досвід та знання, обирати
спеціалізованих виконавців робіт та
постачальників матеріалів, визначати
умови договорів з ними, від свого імені
та за рахунок замовника укладати з ними
договори на виконання робіт, в тому
числі на забезпечення матеріалами для
виконання таких робіт, своєчасно
передавати замовнику все виконане по
договору.

Згідно з п.п. 3.1.3, 3.1.4 договору було
визначено, що на виконавця
покладається обов'язок укладати від
свого імені необхідну кількість
договорів зі спеціалізованими
виконавцями робіт; укладати договори
на виконання робіт на умовах, найбільш
вигідних для замовника та у
відповідності з вказівками замовника.

Відповідно до п. 5.1 договору вартість
робіт по даному договору, включаючи
вартість матеріалів, з урахуванням ПДВ,
має складати не більше 4408000,00 дол. США.

Згідно з п. 5.2 договору, якщо виконавець
укладе договори зі спеціалізованими
виконавцями робіт на більш вигідних
для замовника умовах, чим це визначено
сторонами в даному договорі, вся
додатково отримана вигода належить
виконавцю. Винагорода виконавця
складає 160000,00 дол. США (п. 5.4 договору).

Відповідно до п. 5.5 договору його ціна
визначається як сума максимальної
вартості робіт по договору та
відповідної винагороди виконавця.

Згідно з п. 6.1 договору визначено, що
замовник сплачує виконавцю винагороду
по договору, включаючи суми додаткової
вигоди виконавця, а також компенсує
виконавцю всі витрати по виконанню
договору протягом 25 днів після
прийняття замовником робіт по договору
шляхом підписання відповідних актів та
отримання замовником від виконавця
документів, які підтверджують витрати
виконавця на виконання договору в
порядку, визначеному договором.

Розрахунки по договору здійснюються в
доларах США, в безготівковій формі,
шляхом перерахування відповідної суми
на банківський рахунок виконавця,
зазначений в договорі (п. 6.3 договору).

Відповідно до п. 9.1 договору він
вважається укладеним та вступає в силу
з моменту його підписання сторонами і
скріплення печатками сторін та діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за ним.

Так, у грудні 2013 року ПрАТ «Дніпровська
пристань» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Компанії «Актсіасельтс КХ
Енергія-Консульт» («Aktsiaselts KH Energia-Konsult»)
про визнання недійсним укладеного між
сторонами договору комісії на
виконання будівельних робіт від 01.10.2009
року.

На думку позивача, вказаний договір є
удаваним правочином, який вчинено для
приховування іншого правочину -
договору генерального підряду, у
зв'язку з чим до спірних правовідносин
мають застосовуватись положення щодо
генерального підряду в капітальному
будівництві. Відповідач не має
ліцензії на будівельну діяльність, а
отже, не має права проводити
діяльність, пов'язану з виконанням
будівельних робіт. Усвідомлюючи при
укладенні договору неспроможність
його виконання з боку відповідача,
сторони фактично уклали правочин без
наміру створення правових наслідків,
які ним обумовлені, що свідчить про
фіктивність договору. Позивач вважає,
що спірний договір суперечить ч. 2 ст. 877
ЦК України, оскільки не містить
визначення складу і змісту
проектно-кошторисної документації, а
також зобов'язаної за її надання
сторони, строку її надання тощо. Крім
того, позивач зазначає, що сторони
незаконно встановили обов'язок
виконання грошових зобов'язань за
договором в іноземній валюті.

У свою чергу, відповідач заперечив
проти вказаних доводів позивача,
посилаючись на те, що зі змісту
договору чітко вбачається, що він є
договором комісії, сторони виконували
його і відповідно про фіктивність
такого правочину не може йти мова. Крім
того, відповідач звертає увагу на те, що
він безпосередньо не виконував
будівельних робіт, а тому не потребував
ліцензування своєї діяльності. Також,
зазначає, що є нерезидентом, а отже, за
спірною угодою допускається
проведення розрахунків в іноземній
валюті.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
12.08.2014 року по справі № 910/24496/13 у
задоволенні позовних вимог ПрАТ
«Дніпровська пристань» до Компанії
«Актсіасельтс КХ Енергія-Консульт»
(«Aktsiaselts KH Energia-Konsult») про визнання
договору недійсним - відмовлено
повністю.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
вказаним висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
даного позову, виходячи з наступного.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних правових
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що позивачем, ні під час розгляду
справи у суді першої інстанції, ні під
час розгляду справи у суді апеляційної
інстанції не доведено наявності
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочинів, та настання
відповідних наслідків щодо
оспорюваного договору. Таких обставин
не було встановлено й судом
апеляційної інстанції.

При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки, як вірно
вказав суд першої інстанції є
надуманими та не узгоджуються з
приписами чинного законодавства та
матеріалами справи.

Так, договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК
України). Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК
України сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Як вбачається зі змісту
оспорюваного договору, він за своєю
правовою природою є договором комісії.

Зокрема, слід звернути увагу на те, що
за змістом п. 1.2 договору визначено, що
для забезпечення виконання робіт
виконавець зобов'язується самостійно
обирати спеціалізованих виконавців
робіт та постачальників матеріалів,
визначати умови договорів з ними, від
свого імені та за рахунок замовника
укладати з ними договори на виконання
робіт, в тому числі на забезпечення
матеріалами для виконання таких робіт.

Також, умовами договору (п. 5.1) визначено
окремо вартість робіт по даному
договору, включаючи вартість
матеріалів, з урахуванням ПДВ, в межах
якої мали бути профінансовані та
виконані відповідні роботи, та окремо
визначено винагороду виконавця (п. 5.4
договору) за надані ним послуги з
укладання від свого імені та за рахунок
замовника зі спеціалізованими
виконавцями робіт та постачальниками
матеріалів, договорів, в тому числі на
виконання робіт та забезпечення
матеріалами.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за
договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента. Комітент повинен
виплатити комісіонерові плату в
розмірі та порядку, встановлених у
договорі комісії (ч. 1 ст. 1013 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1014 ЦК України
комісіонер зобов'язаний вчиняти
правочини на умовах, найбільш вигідних
для комітента, і відповідно до його
вказівок. Якщо у договорі комісії таких
вказівок немає, комісіонер
зобов'язаний вчиняти правочини
відповідно до звичаїв ділового обороту
або вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 1014 ЦК України, якщо
комісіонер вчинив правочин на умовах
більш вигідних, ніж ті, що були
визначені комітентом, додатково
одержана вигода належить комітентові.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено судом
апеляційної інстанції, зазначені
приписи чинного законодавства
відображені сторонами в п. п. 4.1.1, 3.1.4, 5.2
договору.

Таким чином, місцевим господарським
судом правомірно було відхилено доводи
позивача про те, що оспорюваний договір
є удаваним і відноситься до договору
генерального підряду, оскільки такі
висновки позивача суперечать змісту
вказаного договору.

Судом першої інстанції також вірно
відхилені доводи скаржника про те, що
спірний договір не містить визначення
складу і змісту проектно-кошторисної
документації, а також зобов'язаної за
її надання сторони, строку її надання
тощо. Судова колегія зазначає, що
відсутність в договорі істотної умови
є підставою для висновку про його
неукладеність, що виключає можливість
визнання його недійсним. Водночас, як
вірно вказав господарський суд міста
Києва, спірний договір є договором
комісії і необхідності дотримання
приписів ст. 877 ЦК України у сторін не
було.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції, що
безпідставними є посилання скаржника
на відсутність у відповідача ліцензії
на провадження господарської
діяльності з виконання будівельних
робіт. Як вірно вказав суд першої
інстанції, незалежно від того, яким за
правовою природою є оспорюваний
договір, законодавство про
ліцензування певних видів
господарської діяльності передбачає
необхідність ліцензування саме
діяльності господарюючих суб'єктів (що
опосередковується укладенням
договорів), а не самого укладення
певних видів правочинів. Такої ж
правової позиції дотримується й Вищий
господарський суд України, зокрема у
постанові від 01.09.2009 року по справі №
4/414/08.

За змістом оспорюваного договору його
укладення та виконання (незалежно від
особи, що реально виконає конкретний
вид робіт) для відповідача
господарською діяльністю у сфері
будівельної діяльності, що підлягає
ліцензуванню, не є.

Судова колегія апеляційного
господарського суду вважає
безпідставними доводи скаржника, що
договір є недійсним так як між
сторонами проводилися розрахунки в
іноземній валюті, оскільки як
вбачається з матеріалів справи,
спірний договір укладено між
резидентом та нерезидентом, а
відповідно до статті 7 Декрету Кабінету
Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» у розрахунках між
резидентами і нерезидентами в межах
торговельного обороту
використовуються як засіб платежу
грошова одиниця України - гривня, так і
іноземна валюта.

Згідно зі статтею 1 Закону України № 959
від 16 квітня 1991 року «Про
зовнішньоекономічну діяльність» під
товаром слід розуміти будь-яку
продукцію, послуги, роботи, права
інтелектуальної власності та інші
немайнові права, призначені для
продажу (оплатної передачі).

Крім того, колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає хибними
висновки скаржника відносно того, що
оспорюваний договір є фіктивним,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до підпункту 3.11 пункту 3
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Як вірно вказав суд першої інстанції, в
даному випадку, суд позбавлений
правових підстав для висновку про
фіктивність оспорюваного договору,
оскільки жодним з учасників судового
процесу ні під час розгляду справи у
суді першої інстанції, ні під час
розгляду справи у суді апеляційної
інстанції не було надано доказів того,
що сторони такого договору не мали
наміру створити обумовлені ним правові
наслідки на момент його вчинення.

Більш того, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, спірний
договір виконувався сторонами.
Зазначене підтверджується актом
приймання-здачі робіт № 080-VK від 05.04.2010
року.

Згідно зі статтею 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 ГПК України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Тобто,
підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України. Положеннями ст. 16 ЦК України
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

В даному випадку, як вірно зазначив
місцевий господарський суд, позивач,
звернувшись з позовом про визнання
недійсним договору, укладеного між
сторонами, не лише не довів його
обставин, на які він посилався, але й не
обґрунтував належним чином, чим саме
такий договір порушує його права та
законні інтереси.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що позивачем, ні під час розгляду
справи у суді першої інстанції, ні під
час розгляду справи у суді апеляційної
інстанції не було надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів
відносно оспорюваного договору, у
зв'язку з чим позовні вимоги не можна
вважати обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не
встановлено наявність обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним, судова колегія
вважає, що місцевим господарським
судом було правомірно відмовлено у
задоволенні даного позову.

Що стосується заявленого відповідачем
клопотання про застосування строків
позовної давності, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом також було правомірно відмовлено
в його задоволенні, оскільки, як вірно
зазначив суд першої інстанції, правила
про позовну давність мають
застосовуватися лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Так, відповідно до п. 2.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати
позовну давність, господарський суд
повинен з'ясувати та зазначити в
судовому рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
господарського суду, що позовна вимога
приватного акціонерного товариства
«Дніпровська пристань» про визнання
договору комісії на виконання
будівельних робіт від 01.10.2009 року
укладеного між позивачем та
відповідачем недійсним, задоволенню не
підлягає, а тому правомірно була
відхилена судом. До того ж,
господарським судом міста Києва
правильно відмовлено у задоволенні
клопотання про застосування наслідків
спливу позовної давності, визначених в
ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки, як
встановлено судом вище, відсутні
підстави для задоволення позову.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції, позивачем не
було подано належних та переконливих
доказів в обґрунтування заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі приватного
акціонерного товариства «Дніпровська
пристань», на рішення суду першої
інстанції не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
12.08.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги приватного акціонерного
товариства «Дніпровська пристань»,
слід відмовити, а оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва від
12.08.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Дніпровська
пристань» на рішення господарського
суду міста Києва від 12.08.2014 року у
справі № 910/24496/13 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 12.08.2014 року у справі №
910/24496/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/24496/13
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 24.10.2014 року