КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2014 р. Справа№ 910/15581/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Великородний А.О. -
представник за дов. № 108-1-4/38-Ю від 20.12.2013;

від відповідача: Кудрявський С.М. -
представник за дов. № ГО-13/283 від 11.12.2013;

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Страхова Група "ТАС"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 18.08.2014р.

у справі № 910/15581/14 (суддя Трофименко
Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "ГАРАНТ-АВТО" в особі
Дніпропетровської філії Публічного
акціонерного товариства "Українська
страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО"

до Приватного акціонерного
товариства "Страхова Група "ТАС"

про стягнення 5714,99 грн.

В судовому засіданні 21.10.2014 оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Українська страхова компанія
"ГАРАНТ-АВТО" в особі Дніпропетровської
філії Публічного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "ГАРАНТ-АВТО" (далі - ПАТ
"Українська страхова компанія
"ГАРАНТ-АВТО", позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
вимогою про стягнення страхового
відшкодування в порядку регресу з
Приватного акціонерного товариства
"Страхова Група "ТАС" (далі - ПрАТ
"Страхова Група "ТАС", відповідач) у
розмірі 5714,99 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачем згідно договору
добровільного страхування наземного
транспорту внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
виплачено страхове відшкодування
власнику пошкодженого автомобіля, а
тому позивачем відповідно
законодавства України отримано право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за завдану шкоду,
враховуючи те, що цивільна
відповідальність власника
транспортного засобу, водій якого
визнаний винним у скоєнні ДТП була
застрахована відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.08.2014 у справі № 910/15581/14 позов
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 4971,93
грн. виплаченого страхового
відшкодування в порядку регресу та 1587,66
грн. витрат по сплаті судового збору. В
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 18.08.2014 та прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставини
справи, зокрема, не звернув увагу на те,
що відповідач належним чином виконав
свої зобов'язання та в порядку регресу
відшкодував позивачу вартість
відновлюваного ремонту, застосувавши
при цьому коефіцієнт фізичного зносу,
як того вимагають приписи
законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.09.2014
апеляційну скаргу відповідача було
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 30.09.2014.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 30.09.2014 у зв'язку
з перебуванням судді Лобаня О.І. у
відпустці, змінено склад судової
колегії: головуючий суддя - Коротун О.М.,
судді - Гаврилюк О.М., Сулім В.В.

У судовому засіданні 30.09.2014 було
оголошено перерву до 21.10.2014 в порядку
ст. 77 ГПК України.

У судовому засіданні 21.06.2014 представник
відповідача підтримав апеляційну
скаргу, просив її задовольнити (з
урахуванням доповнень), рішення суду
першої інстанції - скасувати. Наполягав
на тому, що виплата страхового
відшкодування, як позивачем, так і
відповідачем (в порядку регресу)
повинна відбуватися з урахуванням
зносу, згідно ст. 29 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів".

Представник позивача у судовому
засіданні 21.06.2014 заперечував проти
доводів апеляційної скарги з підстав,
викладених у поясненнях на апеляційну
скаргу. Зазначив, що страхове
відшкодування, яке було виплачено ним
страхувальнику, розраховувалось
згідно вимог чинного законодавства, у
зв'язку з чим, у відповідача виникло
зобов'язання відшкодувати фактичні
затрати в повному обсязі, в порядку
регресу.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заперечень та доповнень на неї,
заслухавши представників сторін,
оглянувши оригінали документів,
Київський апеляційний господарський
суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 23.04.2013 між ПАТ "Українська
страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО" в особі
Дніпропетровської філії Публічного
акціонерного товариства"Українська
страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО"
(страховик) з однієї сторони та
Фізичною особою - ОСОБА_4
(страхувальник) з другої сторони - був
укладений договір добровільного
страхування транспортного засобу №
05-00/00004927/1.1.2.00 (далі - договір
страхування), об'єктом якого є майнові
інтереси страхувальника, пов'язані з
володінням, користуванням та
розпорядженням транспортним засобом
марки "Honda Civic", реєстраційний номерний
знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Строк дії договору страхування
передбачено з 25.04.2013 по 24.04.2014.

Матеріалами справи підтверджується та
сторонами не заперечується, що 13.09.2013
року на перехресті пр. Кірова та вул.
Гавриленко в м. Дніпропетровську,
сталася дорожньо - транспортна пригода,
в якій мало місце зіткнення
автомобілів марки "Honda Civic",
реєстраційний номерний знак НОМЕР_1,
під керуванням водія ОСОБА_4 та
автомобіля марки "Сітроєн Джампер",
реєстраційний номерний знак НОМЕР_2,
під керуванням ОСОБА_5

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного
кодексу України шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки одній особі з
вини іншої особи, відшкодовується
винною особою.

Місцевим господарським судом
правомірно встановлено, що відповідно
до Постанови Кіровського районного
суду міста Дніпропетровська від
10.10.2013р. встановлено вину ОСОБА_5 у
скоєнні вищевказаного ДТП та
притягнуто до адміністративної
відповідальності за вчинення
правопорушення передбаченого ст. 124
КУпАП України.

З матеріалів справи вбачається, що
цивільна-правова відповідальність
ОСОБА_5, (винної особи) - водія
транспортного засобу марки "Сітроєн
Джампер", реєстраційний номерний знак
НОМЕР_2, була застрахована у ПрАТ
"Страхова Група "ТАС", що
підтверджується полісом № АЕ/0950718
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів та не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності відшкодовує
оцінену шкоду, яка була заподіяна у
результаті ДТП майну третьої особи.

Таким чином, у зв'язку з укладенням
полісу страхування цивільно-правової
відповідальності № АЕ/0950718, відповідач
прийняв на себе обов'язок
відшкодовувати завдану шкоду,
заподіяну майну третіх осіб внаслідок
експлуатації ОСОБА_5 транспортного
засобу "Сітроєн Джампер", державний
реєстраційний номер НОМЕР_2. Судом
встановлено, що ліміт відповідальності
за шкоду, заподіяну майну згідно
положень полісу становить 50000,00 грн.

В матеріалах справи наявний страховий
акт № 000013160 від 09.12.2013р., підписаний,
зокрема, позивачем. Відповідно до
вказаного акту, сума страхового
відшкодування становить 14200,31 грн. (з
врахуванням франшизи, вартості
відновлювального ремонту та
відповідних деталей).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем сума страхового
відшкодування в розмірі 14200,31 грн., була
перерахована на розрахунковий рахунок
страхувальника, що підтверджується
платіжним дорученням: № 37318 від 10.12.2013
та не заперечується сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 1191 ЦК України,
ст. 27 Закону України "Про страхування"
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Згідно ст. 993 ЦК України до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток
(зміст наведених норм також було
проаналізовано у Постанові Верховного
суду України від 25.12.2013 по справі №
6-112цс13, правовий висновок у якій є
обов'язковим для суду апеляційної
інстанції в силу ч. 1 ст. 111-28 ГПК
України).

Виходячи з аналізу зазначених норм, до
позивача у межах фактичних витрат і
суми страхового відшкодування
потерпілій особі перейшло право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за цими вимогами, якою є
ПрАТ "Страхова Група "ТАС".

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач направив ПрАТ "Страхова Група
"ТАС" заяву на виплату страхового
відшкодування № 39/1 від 19.12.2013р. про
виплату суми страхового відшкодування
в розмірі 14200,31 грн.

У відповідь, листом від 31.01.2014
відповідач повідомив позивача, що суму
у розмірі 14200,31 грн. він вважає
неправомірною, оскільки при її
розрахунку позивачем не було
врахований коефіцієнт фізичного зносу,
а відтак сума належного страхового
відшкодування, на думку відповідача,
становить 8485,32 грн. Вказана сума була
самостійно розрахована відповідачем з
застосуванням коефіцієнта фізичного
зносу та перерахована на відповідні
реквізити позивача. Факт перерахування
саме зазначеної суми підтверджується
матеріалами справи та не заперечується
сторонами.

Таким чином, різниця між фактично
виплаченим позивачем страховим
відшкодуванням страхувальнику (у
розмірі 14200,31 грн.) та повернутою сумою
відповідачем в порядку регресу (8485,32
грн.) склала 5714,99 грн. Саме стягнення
зазначеної суми є предметом даного
позову.

Частково задовольняючи позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач повинен був виплатити
страхувальнику суму відшкодування не у
розмірі 14200,31 грн., а у розмірі 13457,25 грн.,
оскільки вказана сума є вартістю
матеріального збитку (з урахуванням
коефіцієнту фізичного зносу),
завданого власнику автомобіля "Honda Civic",
згідно експертного звіту № 3309/13/СК від
22.09.2013р. Тому вимоги позивача були
задоволені судом першої інстанції
частково, а саме у розмірі 4971,93 грн.
(13457,25 грн. - 8485,32грн.).

В цій частині суд апеляційної
інстанції не погоджується з висновками
місцевого господарського суду,
враховуючи наступне.

Згідно зі ст.101 ГПК України, апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що при
ухваленні рішення, судом першої
інстанції не було враховано, що в
експертному звіті № 3309/13/СК від 22.09.2013,
окрім вартості матеріального збитку у
розмірі 13457,25 грн. експертом також було
встановлено вартість відновлювального
ремонту, а саме 21598,04 грн. (сума без
урахування коефіцієнту фізичного
зносу).

Згідно розрахунку вартості
відновлювального ремонту, копія якого
наявна в матеріалах справи, позивачем
зазначено, що висновок експертизи (саме
на суму 21598,04 грн.) було ним погоджено з
відрахуванням таких позицій, як: кришка
капота - пошкоджена не внаслідок даного
ДТП; передній бампер враховано без
пофарбування, оскільки на момент
страхування він мав пошкодження ЛФП;
вартість матеріалів на пофарбування
прийнято в розмірі 110% від робіт з
пофарбування. У зв'язку з вказаними
відрахуваннями, сума зниження
страхового відшкодування склала 6328,73
грн. При цьому правомірність такого
відрахування не заперечувалася
страхувальником, якому було виплачено
страхове відшкодування згідно даного
розрахунку. Таким чином, після
відрахування вказаних позицій та
розміру франшизи, сума страхового
відшкодування склала 14200,31 грн. А тому
доводи апелянта в цій частині є
безпідставними.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, відповідач зазначав, що
позивач, зробивши відповідні
відрахування та застосувавши франшизу,
повинен був також застосувати
коефіцієнт зносу замінених складових
(деталей), який згідно висновку
експерту становить 56,50%, проте
позивачем цього зроблено не було. На
підтвердження своїх доводів
відповідач посилався на положення ст. 29
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів".

Дійсно, судом апеляційної інстанції
встановлено, що згідно зі ст. 29 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (в редакції, чинній на момент
вчинення ДТП) у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством.

Разом з цим, ані судом першої інстанції,
ані відповідачем не було враховано, що
умовами договору добровільного
страхування транспортного засобу
(банківське Каско) № 05-00/00004927/1.1.2.00 від
23.04.2013 (укладеним між позивачем та
страхувальником) сторони передбачили,
що виплата страхового відшкодування
здійснюється без урахування зносу.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статтею
204 ЦК України, цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства. Правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в
судовому порядку, він має такі ж
правові наслідки, як і будь-який
дійсний договір, зокрема, є
обов'язковим для виконання його
сторонами (ст. 629 ЦК України).

З матеріалів справи не вбачається
доказів визнання недійсним вказаного
договору страхування повністю, або
окремих його пунктів, зокрема, в
частині виплати страхового
відшкодування без урахування
фізичного зносу.

У зв'язку з викладеним, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
правомірність виплати страхового
відшкодування позивачем
страхувальнику без урахування
фізичного зносу, оскільки така виплата
є прямим обов'язком позивача згідно
умов договору.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що
основними засадами цивільного
законодавства, зокрема, є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Отже, стягнення в порядку регресу
страхового відшкодування з
врахуванням коефіцієнту фізичного
зносу пошкодженого автомобіля в даному
випадку є істотним обмеженням права
добросовісного страховика (позивача)
на відшкодування шкоди в межах
фактичних затрат, передбаченого ст. 993
ЦК України та ст. 27 Закону України "Про
страхування". Про таку правову позицію
вказує Вищий господарський суд України
у постановах від 15.01.2013 р. по справі №
5011-45/7316-2012, від 19.08.2013 р. по справі №
910/5734/13 та від 28.10.2013 по справі №
5011-37/5212-2012.

Наведеним спростовується помилкове
твердження відповідача про
неправомірність здійснення позивачем
виплати страхового відшкодування в
завищеному розмірі внаслідок
неврахування фізичного зносу
відповідних деталей, та необхідність
обмеження розміру регресної
відповідальності відповідача за
вказаним страховим випадком лише сумою
6783,99 грн., розрахованою апелянтом
самостійно, з урахуванням фізичного
зносу.

Крім того, ст. 29 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", на положення якої посилається
відповідач, не поширюється на
правовідносини, що виникли за
договором добровільного страхування
транспортних засобів, а Закон України
"Про страхування" відповідних
застережень не містить. (Аналогічна
позиція викладена в постанові Вищого
господарського суду України від 23
липня 2013 року у справі № 910/9).

Окремо слід зазначити що, відповідно до
п.7.38 Методики, значення коефіцієнта
фізичного зносу приймається таким, що
дорівнює нулю для нових складників та
для складників КТЗ, строк експлуатації
яких не перевищує: 5 років - для легкових
КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для
інших легкових КТЗ; 3 роки - для
вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів
та автобусів виробництва країн СНД; 4
роки - для інших вантажних КТЗ,
причепів, напівпричепів та автобусів; 5
років - для мототехніки.

Із наявних у справі доказів вбачається,
що зі застрахованим автомобілем "Honda
Civic" (який є легковим автомобілем,
виробленим у 2008 році не в страні СНД),
ДТП сталося 13.09.2013 року, тобто його
строк експлуатації на момент вчинення
ДТП не перевищував 7 років, а тому
коефіцієнт фізичного зносу для нових
складників та для складників КТЗ
дорівнює нулю.

Крім того, відповідач неодноразово
зазначав про те, що згідно вимог
законодавства страхове відшкодування
у будь-якому разі не може перевищувати
розміру прямого збитку, зокрема,
наполягаючи на тому, що розмір прямих
збитків - це розмір матеріальної шкоди,
яка, згідно вищезазначеного
експертного звіту становить 13457,25 грн. В
цій частині відповідач вважає
неправомірним той факт, що позивач
звертає до нього регресну вимогу, яка
була обчислена виходячи з суми 21598,04
грн. (яка відповідно до звіту є сумою
відповідної шкоди з врахуванням
відновлювального ремонту).

З приводу наведених доводів суд
апеляційної інстанції зазначає
наступне.

Згідно п.п. 16-17 ст. 9 Закону України «Про
страхування» страхове відшкодування -
страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
страхувальник.

Враховуючи наведене, суд апеляційної
інстанції зазначає про необхідність
з'ясувати правове визначення терміну
«прямі збитки», а також співвідношення
вказаного терміну з поняттям
«матеріального збитку», який був
оцінений експертом.

На аркуші 3 експертного звіту (після
визначень понять та термінів) вказано,
що значення використаних в дослідженні
понять наведено у Методиці
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України, Фонду державного
майна України від 24 листопада 2003 р. N
142/5/2092 (далі - Методика).

Згідно п. 2.4. Методики вартість
матеріального збитку визначається як
вартісне значення витрат, яких зазнає
власник у разі пошкодження або
розукомплектування КТЗ, з урахуванням
фізичного зносу та витрат, яких зазнає
чи може зазнати власник для
відновлення свого порушеного права
користування КТЗ (втрати товарної
вартості).

Відповідно до п. 8.3. Методики вартість
матеріального збитку визначається як
сума вартості відновлювального
ремонту з урахуванням значення
коефіцієнта фізичного зносу
складників КТЗ та величини ВТВ за
відповідною формулою.

З наведеного вбачається, що
обов'язковою складовою при визначенні
вартості матеріального збитку є
застосування коефіцієнту фізичного
зносу. Разом з цим, у даній постанові
було встановлено, що при виплаті
позивачем страхового відшкодування
(частина якого є предметом даного
спору) коефіцієнт фізичного зносу
правомірно не застосовувався (з
врахуванням вищезазначених умов
договору страхування та приписів
законодавства).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що положення вказаної
Методики не містять визначення поняття
прямих збитків.

Разом з цим, визначення вказаного
терміну міститься у Постанові Кабінету
Міністрів України від 10 вересня 2003 р. N
1440 "Про затвердження Національного
стандарту N 1 "Загальні засади оцінки
майна і майнових прав". Так, згідно ч. 3
вказаної Постанови, прямими збитками є
поточна вартість витрат на
відтворення, заміщення або
відшкодування ринкової вартості
об'єкта оцінки без урахування
неотриманих майбутніх вигод.

З врахуванням зазначеного, доводи
відповідача про те, що до складу прямих
збитків, які відшкодовуються ним у
регресному порядку, не повинна входити
вартість відновлювального ремонту, є
необґрунтованими, оскільки
законодавством прямо передбачені
витрати на відтворення об'єкта в цій
частині.

При цьому в матеріалах справи наявний
рахунок № 93 від 17.09.2013, складений
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Дніпромотор", який
було надано страхувальником позивача
до заяви про страхове відшкодування.
Згідно вказаного рахунку, вартість
відповідних нових деталей (навіть без
урахування робіт) складає 18917,81 грн.
разом з ПДВ., що також спростовує доводи
відповідача про перевищення позивачем
розміру прямих збитків виплатою
страхового відшкодування на суму 14200,31
грн.

Окремо слід зазначити, що ліміт
майнової відповідальності відповідача
згідно полісу складає 50000,00 грн., а
відтак виконання регресної вимоги на
суму 14200,31 грн. не порушує прав
відповідача в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про обґрунтованість вимог позивача та
необхідність задоволення позову
повністю, оскільки виплата страхового
відшкодування у розмірі 14200,31 грн. (без
урахування фізичного зносу) є
правомірною, обчислення даної суми
відбулося з урахуванням приписів
законодавства та умов договору
страхування. Враховуючи
імперативність положень ст. 27 Закону
України "Про страхування", ст. 993, ч. 1 ст.
1191 ЦК України в частині переходу права
регресної вимоги саме в межах
фактичних затрат, відповідач був
зобов'язаний відшкодувати суму 14200,31
грн. повністю.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
оскільки доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду рішення в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів в обґрунтування своїх
вимог, які могли б бути прийняті та
дослідженні судом апеляційної
інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43
ГПК України.

Разом з цим, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню в
частині відмови в стягненні з
відповідача на користь позивача 743,06
грн. на підставі пунктів 1, 4 частини 1
статті 104 ГПК України, з прийняттям в
цій частині нового рішення відповідно
до пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК
України про задоволення позову; з
відповідним перерозподілом суми
судового збору за розгляд справи в суді
першої інстанції, в порядку ст. 49 ГПК
України, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача (у
зв'язку з фактичним повним
задоволенням позову).

Разом з цим, рішення суду першої
інстанції підлягає лише частковому
скасуванню, оскільки задоволення
позову в частині стягнення 4971,93 грн., є
правомірним. Тому суд апеляційної
інстанції в цій частині залишає
рішення без змін.

Судові витрати за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції також
покладаються на відповідача в порядку
ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Страхова
Група "ТАС" на рішення Господарського
суду міста Києва від 18.08.2014р. у справі №
910/15581/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 18.08.2014р. у справі № 910/15581/14
скасувати в частині відмови в
задоволенні позову про стягнення з
відповідача на користь позивача 743,06
грн. та розподілу судових витрат з
прийняттям нового рішення про
задоволення позову повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Страхова Група "ТАС" (03062, м.
Київ, просп. Перемоги, 65, ) з будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем при виконанні
рішення на користь Публічного
акціонерного товариства "Українська
страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО" в особі
Дніпропетровської філії Публічного
акціонерного товариства"Українська
страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО" (49000, м.
Дніпропетровськ, просп.. К.Маркса, 59-а,
) 743,06 грн. (сімсот сорок
три гривні 06 коп.), виплаченого
страхового відшкодування в порядку
регресу та 1827,00 витрат по сплаті
судового збору за розгляд справи в суді
першої інстанції.

3. Рішення Господарського суду міста
Києва від 18.08.2014р. у справі № 910/15581/14 в
частині задоволення позову про
стягнення з Приватного акціонерного
товариства "Страхова Група "ТАС" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "ГАРАНТ-АВТО" в особі
Дніпропетровської філії Публічного
акціонерного товариства "Українська
страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО"
заборгованості у розмірі 4971,93 грн.
залишити без змін.

4. Видачу наказів доручити
Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/15581/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 24.10.2014р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім