ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2014 р.
Справа № 18/1885/12

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В.,
суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю:

представника позивача - Кушнаренко С.А.
(дов. б/н від 18.02.2013 р.);

відповідача - ОСОБА_2;

представника відповідача - ОСОБА_3 (дов.
ВТІ №119455 від 01.07.2013 р.);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№
2684П/1-12) на рішення господарського суду
Полтавської області від 06 серпня 2014
року у справі № 18/1885/12

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шервуд і Ко", м.
Полтава

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
м. Полтава

про стягнення 69434,94 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Шервуд і Ко"
звернулось до господарського суду
Полтавської області з позовною заявою
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, в
якій просило з урахуванням заяви про
зміну предмету позову (заява про зміну
предмету позову прийнята судом до
провадження ухвалою суду від 22.07.2014
року) стягнути з відповідача на користь
позивача збитки у розмірі 69434,94 грн.

Справа розглядалась судами
неодноразово. 11.03.2014 року Вищим
господарським судом України постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 16.10.2013 року та
рішення господарського суду
Полтавської області від 28.08.2013 року
було скасовано, справу направлено на
новий розгляд до господарського суду
Полтавської області.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 06 серпня 2014
року (головуючий суддя Плотницька Н.Б.,
судді Геття Н.Г., Сірош Д.М.) позов
задоволено повністю. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 69434,94
грн. збитків та 1653,00 грн. судового збору.
Рішення мотивоване тим, що позивач
належними доказами довів, що в діях
відповідача існує склад
цивільно-правової відповідальності у
вигляді збитків.

Відповідач з рішенням суду першої
інстанції не погодився, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення по справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
рішення прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
суд першої інстанції надав неправильну
оцінку доказам та не взяв до уваги
докази і заперечення, які надані
відповідачем в обґрунтування
заперечень на позов. Також посилається
на те, що з 07.03.2012 року і по 12.03.2012 року не
мав доступу до орендованого приміщення
та позивач в свою чергу не звертався до
правоохоронних органів із
відповідними заявами про крадіжку
майна.

Позивач надав відзив на апеляційну
скаргу відповідача, в якому зазначає,
що рішення є законним та обґрунтованим.
Посилається на те, що позивач надав
суду належні докази, які свідчать про
спричинення йому збитків саме
відповідачем. Позивач просить
апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Полтавської
області від 06 серпня 2014 року у даній
справі залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу у
відповідності до вимог статті 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, зважаючи на
наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 01
січня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Шервуд і
Ко" (орендодавець) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (орендар) було
укладено договір оренди майна (т.І
а.с.6-7).

Відповідно до пунктів 1.1. та 1.2. договору
орендодавець передає, а орендар
приймає у тимчасове платне
користування нежитлове приміщення та
обладнання за переліком згідно
специфікації (Додаток №2) та акта
прийому-передачі (Додаток №3), які є
невід'ємною частиною договору, за
адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 170,28
кв.м.

Згідно із п. 2.1. майно, що орендується,
передається орендарю для використання
у підприємницькій діяльності та
розміщення салону краси.

Термін оренди складає дванадцять
місяців з моменту прийняття майна
орендарем за актом прийому-передачі (п.
4.1).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що
передача майна здійснюється за актом
прийому-передачі та специфікацією до
цього договору, які підписуються
уповноваженими представниками сторін,
що свідчить про фактичну передачу
майна в оренду.

01 січня 2012 року сторони договору оренди
майна склали акт прийому-передачі
майна, відповідно до якого Товариство з
обмеженою відповідальністю "Шервуд і
Ко" передало, а Фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 прийняла
орендоване майно за адресою: АДРЕСА_2
площею 170,28 кв.м. (т.І. а.с.8).

Крім того, відповідно до специфікації
переданого в оренду обладнання
директор Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шервуд і Ко" Губернат
А.В. здав, а Фізична особа - підприємець
ОСОБА_2 прийняла обладнання згідно із
переліком (т.І а.с.9).

12 березня 2012 року інвентаризаційною
комісією Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шервуд і Ко" було
проведено інвентаризацію майна, яке
орендує відповідач, за результатами
якої складено інвентаризаційний опис
основних засобів №3 від 12.03.2012 р. (т.І
а.с.11-14).

Також інвентаризаційною комісією 12
березня 2012 року було складено акт,
відповідно до якого ФОП ОСОБА_2
відмовилась підписувати
інвентаризаційний опис основних
засобів №3 від 12.03.2012 р. (т.І а.с.23).

Однак, колегія суддів звертає увагу на
той факт, що відповідач не був належним
чином повідомлений про проведення
інвентаризації, оскільки лист на його
адресу було направлено саме в день
проведення цієї інвентаризації, а
отримав він його лише 26.03.2012 р., про що
свідчить поштова квитанція та
повідомлення про вручення поштового
відправлення (т.І а.с.21).

Враховуючи викладене, акт про відмову в
підписанні інвентаризаційного опису
від 12.03.2012 р. не може бути прийнятий за
даних обставин як належний доказ того
факту, що ФОП ОСОБА_2 відмовилась
підписувати інвентаризаційний опис
основних засобів №3 від 12.03.2012 р.

Позивач зазначає, що в результаті
проведення вищевказаної
інвентаризації ним було з'ясовано, що
відсутня частина обладнання,
переданого відповідачу відповідно до
специфікації, яка є невід'ємною
частиною договору від 01.01.2012 р.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач в листі №165 від 21.03.2012 р.
звернувся до відповідача з вимогою
повернути майно відповідно до переліку
в належному стані або сплатити його
вартість в розмірі 69434,94 грн. (т.І а.с.19).

Як стверджує позивач, відповідач майно
не повернув, кошти за зникле майно не
сплатив, в наслідок чого, завдав
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Шервуд і Ко" збитки в
розмірі 69434,94 грн., що є підставою для
захисту його прав в судовому порядку.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача
збитків дійшов висновку, що позивач
довів належними доказами наявність
збитків у сумі ціни позову.

Проте, колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції та
твердженнями позивача у відзиві на
апеляційну скаргу, вважає їх
необґрунтованими та такими, що не
підтверджені матеріалами справи. Такий
висновок суду апеляційної інстанції
ґрунтується на наступному.

Згідно ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору

Відповідно до частини 1 статті 628
Цивільного кодексу України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, договір
оренди майна від 01.01.2012 р. підписаний
сторонами, скріплений їхніми
печатками. Отже, позивач та відповідач
досягли згоди щодо всіх його істотних
умов, а також визначили права та
обов'язки кожної сторони договору.

У відповідності до пункту 6.3. договору
орендодавець має право без погодження
з орендарем припинити доступ до
приміщення на термін, необхідний для
відновлення стану приміщення, про що
складається акт.

06 березня 2012 року комісією в складі
директора та працівників Товариства з
обмеженою відповідальністю "Шервуд і
Ко", при участі уповноваженої особи ФОП
ОСОБА_2, було складено акт, в якому
зазначено, що комісія провела огляд
приміщення загальною площею 170,20 кв. м.,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що
орендується ФОП ОСОБА_2, та встановила
порушення умов договору оренди майна
від 01.01.2012 р (а саме: не призначено
відповідального за
електрогосподарство; встановлено
котел електроопалення без погодження
із власником; пошкодження зовнішнього
покриття стін, тощо) (т.І а.с.45).

На підставі проведеної перевірки
комісія вирішила з 07 березня 2012 р.
припинити доступ орендаря до
приміщення на термін, необхідний для
відновлення стану приміщення.

Відповідач з приводу перешкоджання
позивачем здійснювати підприємницьку
діяльність в орендованому приміщенні
звертався до правоохоронних органів,
що підтверджується постановою про
відмову у порушенні кримінальної
справи від 30.03.2012 р.

Судова колегія також звертає увагу на
те, що акт огляду приміщення від 06.03.2012
р. не містить вказівок на відсутність
будь-якого майна чи обладнання
переданого відповідачу у
відповідності до умов договору оренди
майна від 01.01.2012р.

Отже, слід прийти до висновку, що на
вказану дату майно було наявним, що не
спростовувалося позивачем.

З 07 березня 2012 р. позивач сам припинив
доступ відповідача до орендованого ним
приміщення, в зв'язку з чим ФОП ОСОБА_2
не мала можливості користуватись
орендованим обладнанням.

Вказані обставини встановлені також в
постанові Октябрського РВ ПМУ УМВС
України в Полтавській області від
30.03.2012 року.

Вищий господарський суд України своєю
постановою від 11 березні 2014 року (том 2
а.с. 212-215) скасовуючи рішення суду
першої інстанції та постанову
апеляційної інстанції вказав на те, що
суди не з'ясували фактичне припинення
позивачем з 07.03.2012 року доступу
відповідача до орендованого майна.

Суд першої інстанції при новому
розгляді справи не усунув цього
недоліку та в своєму рішенні не
встановив, чи мав доступ відповідач до
орендованого приміщення з 07.03.2012 року.

Суд апеляційної інстанції, усуваючи
цей недолік звертає увагу на те, що ні
позивач ні відповідач не надали
додаткових письмових доказів в
обґрунтування можливості або
неможливості доступу відповідача до
орендованого приміщення після 07.03.2012
року.

Разом з тим, встановлені вище обставини
в сукупності дають підстави колегії
суддів дійти висновку, що відповідач не
мав фактичного доступу до орендованого
приміщення після 07.03.2012 року. Цей
висновок підтверджується також тим, що
рішення про припинення доступу
відповідача до орендованого
приміщення прийнято самим позивачем, а
відповідно позивач повинен з цього
моменту здійснити заходи по охороні
приміщення та майна, що там
знаходиться, оскільки фактично
відсторонив орендаря від володіння
приміщенням. Саме обставина
неможливості доступу відповідача до
орендованого приміщення зумовила його
звернення до правоохоронних органів,
що підтверджується постановою про
відмову у порушенні кримінальної
справи від 30.03.2012 р. Позивач припиняючи
доступ відповідача до приміщення,
повинен був опечатати його в
присутності сторін. Проте таких дій
позивачем не здійснено. 12 березня 2012
року до орендованого приміщення
увійшла інвентаризаційна комісія, яка
складалася виключного із
представників позивача. До роботи цієї
комісії не були включені інші
незаінтересовані особи або установи.
По твердженню позивача, відповідач не
повернув ключі від орендованого
приміщення. В матеріалах справи
відступні письмові документи в
підтвердження повернення ключів.
Проте, на запитання колегії суддів про
спосіб потрапляння інвентаризаційної
комісії до приміщення, представник
позивача не зміг надати обґрунтованих
пояснень.

Встановивши факт нестачі майна позивач
не здійснив заходів на встановлення
осіб, які винні у цій нестачі, зокрема
не звертався до правоохоронних
органів.

Змінюючи предмет позову, позивач
послався як на правові підставі
позовних вимог на ст. 22, 525, 526, 611, 623
Цивільного кодексу України.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки особи, шкідливого результату
такої поведінки (шкоди), причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою і вини особи, яка заподіяла
шкоду. Відсутність хоча б однієї з
зазначених складових, виключає склад
правопорушення взагалі, а з ним
відповідно і правові підстави
відшкодування збитків.

Також колегія суддів звертає увагу на
те, що для правильного вирішення
спорів, пов'язаних з відшкодуванням
збитків, важливе значення має розподіл
між сторонами обов'язку доказування,
тобто визначення, які юридичні факти
повинен довести позивач або
відповідач. За загальним правилом
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(стаття 33 Господарського
процесуального кодексу України).
Виходячи з цього, позивач повинен
довести факт спричинення шкоди,
обґрунтувати її розмір, довести
безпосередній причинний зв'язок між
правопорушенням та заподіянням шкоди і
розмір відшкодування. В матеріалах
справи відсутні докази на
підтвердження протиправності
поведінки відповідача та того факту, що
саме відповідач завдав шкоди позивачу.

Проте, ні позивач в своїй заяві про
зміну предмету позову, ні суд першої
інстанції в своєму рішенні взагалі не
вказали на наявність в діях
відповідача складу цивільно-правової
відповідальності у вигляді збитків з
посиланням на відповідні докази. При
цьому суд першої інстанції обмежився
тільки висновком про доведеність вимог
позивача про стягнення збитків.

Отже, Товариством з обмеженою
відповідальністю "Шервуд і Ко" не
доведено факт знищення або псування
ФОП ОСОБА_2 майна, зазначеного в
інвентаризаційному описі основних
засобів №3 від 12.03.2012 р., а тому не
доведено і розмір збитків, які на думку
позивача підлягають відшкодуванню.

З огляду на вищезазначені обставини
справи та норми чинного законодавства,
колегія суддів дійшла висновку, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача
збитків в сумі 69434,94 грн. є
необґрунтованими, безпідставними та не
підлягають задоволенню.

Разом з тим, враховуючи той факт, що
позивач наполягав на тому, що майно,
яке передано в оренду - „відсутнє" з
вини відповідача, тобто не виключено
його присвоєння відповідачем, колегія
суддів зазначає, що такі обставини
мають доводитись засобами
кримінально-процесуального характеру,
а не в господарському процесі.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що господарським судом
першої інстанції не в повній мірі
з'ясовані та оцінені обставини у справі
та ухвалене ним рішення не може
вважатися обґрунтованим, у зв'язку з
чим підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 2
статті 103, пунктами 1, 3, 4 статті 104,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 06.08.2014 року
скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Шервуд і Ко» (вул.
Жовтнева, 29-А, м. Полтава, код 32689830) на
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) - 913, 50 грн.
судового збору сплаченого за подачу
апеляційної скарги.

Повний текст постанови підписано 23
жовтня 2014 року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Хачатрян В.С.