ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р.
Справа № 9/43/5022-681/2012

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

Головуючого судді
Давид Л.Л.

суддів
Данко Л.С.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засіданні
Шкребій А.В.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю "АСКО" б/н від 21.06.2014 р
(вх. № ЛАГС 01-05/3244/14)

на рішення Господарського суду
Тернопільської області від 12 травня 2014
року,

у справі № 9/43/5022-681/2012 (суддя - В.Л.Гевко)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АСКО", м. Тернопіль,

до відповідача Приватного
акціонерного товариства
"Автотехсервіс", м. Тернопіль,

про визнання недійсним Додатку № 1 (без
дати та місця укладення) до Договору
про спільну діяльність від 01.09.1998р.

за участю представників сторін:

від позивача: Петрова Л.Ю. - представник
(довіреність б/н від 18.06.2013 р.);

від відповідача : ОСОБА_1 - адвокат
(посвідчення НОМЕР_1 від 22.12.08 р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Тернопільської області від 12.05.2014 р. у
справі №9/43/5022-681/2012 відмовлено в
задоволенні позовних вимог Товариства
з обмеженою відповідальністю "АСКО", м.
Тернопіль (надалі - Позивач) до
Приватного акціонерного товариства
"Автотехсервіс", м. Тернопіль (надалі -
Відповідач) про визнання недійсним
Додатку № 1 (без дати та місця
укладення) до Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 р.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що Позивачем не
наведено достатніх обґрунтованих
підстав для визнання недійсним Додатку
№1 до Договору про спільну діяльність
від 01.09.1998 р., а відтак прийшов до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Позивач - ТзОВ «Аско», не погодившись з
винесеним рішенням, подав апеляційну
скаргу, б/н від 21.06.2014 р., в якій
покликається на те, що таке прийнято з
порушенням норм чинного законодавства
та з неповним дослідженням матеріалів
та обставин справи, а саме:

- судом не в повній мірі
досліджено, що спірний Додаток №1 до
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 р. не містить усіх істотних умов,
досягнення згоди сторонами щодо яких є
необхідною умовою дійсності такого
додатку в силу ч.7 ст. 180 ГК України, а
саме предмету, ціни (що було
обґрунтовано позивачем у позовній
заяві) та терміну дії;

- судом не надано жодної правової
оцінки доводам Позивача стосовно того,
що на момент укладення Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998 р., за
адресою вже перебувало майно Позивача -
АЗС, створення якої тільки
передбачалось цим Договором, що
підтверджується доказами у справі;

- також, зазначає, що не відповідає
обставинам справи та порушує положення
ч. 2 ст. 35 ГПК України висновок
Господарського суду Тернопільської
області про те, що у справі №6/7/921/39/13
апеляційним судом не встановлено факт
укладення Договору про спільну
діяльність в першому варіанті, що
спростовується змістом самої
постанови від 15.07.2013 р. по цій справі , в
якій встановлено, що 01.09.1998 р. між
сторонами укладено договір про спільну
діяльність в редакції, доданій ТзОВ
«АСКО» до позовної заяви по справі
№6/7/921/39/13 на відповідних умовах.

Дані обставини Скаржник вважає
підставою для скасування рішення
місцевого господарського суду та
просить прийняти нове, яким позовні
вимоги задоволити.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду прийнято
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "АСКО" б/н
від 21.06.2014 р (вх. № ЛАГС 01-05/3244/14) на
рішення господарського суду
Тернопільської області від 12 травня 2014
року у справі № 9/43/5022-681/2012 та
призначено до розгляду в судове
засідання на 04.08.2014 р. в складі колегії:
головуючого судді Давид Л.Л., суддів
Гриців В.М. та Данко Л.С. (Т-2, а.с.153).

В подальшому ухвалою суду від 04.08.2014 р.
розгляд справи за клопотанням Позивача
відкладено в судове засідання на 18.08.2014
р. (Т-2, а.с.170-171).

Розпорядженням Голови суду від 18.08.2014 р.
у зв»язку з перебуванням судді Гриців
В.М. у відпустці, в склад колегії суддів
по розгляду справи №9/43/5022-681/2012
Господарського суду Тернопільської
області введено суддю Кордюк Г.Т. (Т-2,
а.с.172).

Судова колегія Львівського
апеляційного господарського суду в
судовому засіданні 18.08.2014 р., заслухавши
пояснення представників сторін,
оголосила перерву до 22.09.2014 р. (Т-2, а.с.173).

В подальшому, 22.09.2014 р. оголошено
перерву до 13.10.2014 р. до 14 год. 30 хв. (Т-2,
а.с.176).

В судовому засіданні 13.10.2014 р.
представник Скаржника підтримав свої
доводи, наведені в апеляційній скарзі,
а представник Відповідача заперечив,
просить рішення місцевого
господарського суду залишити без змін,
апеляційну скаргу - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши
зібрані у них докази, заслухавши
пояснення представників сторін, судова
колегія Львівського апеляційного
господарського суду прийшла до
висновку про невідповідність рішення
місцевого господарського суду нормам
матеріального права, керуючись
наступним.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, 01 вересня 1998
р. ТзОВ «Аско» (Сторона 1) і АТ
«Автотехсервіс» (Сторона 2) уклали
Договір про спільну діяльність, згідно
якого зобов»язались шляхом об»єднання
майна і зусиль спільно діяти в сфері
розробки, будівництва, запуску та
експлуатації автозаправної станції
(надалі АЗС) за адресою: м. Тернопіль,
вул. Микулинецька, 40. Спільно
здійснювати заходи та дотримуватись
встановлених норм з охорони,
протипожежної безпеки та санітарних
правил на території АЗС.

Згідно розділу ІІ даного Договору
Сторона 1 зобов»язалась: передати для
цілей спільної діяльності право
користування земельною ділянкою в м.
Тернополі по вул. Микулинецькій 40 та
передати попередню проектну
документацію на АЗС. Сторона 2 в свою
чергу за даним Договором
зобов»язується: оформити документи для
прийняття в експлуатацію АЗС, надати
для цілей спільної діяльності
обладнання АЗС; провести будівництво
АЗС; організувати роботу АЗС,
забезпечувати постачання ПММ та таке
інше; організовувати найм персоналу
для забезпечення діяльності АЗС.

Термін дії Договору Сторони встановили
до 01.09.2003 р. та погодили, що даний
Договір автоматично пролонгується на
невизначений термін в разі виконання
Сторонами своїх зобов»язань по даному
Договору (п.7.1., п.7.2.).

Предметом даного спору є Додаток №1 до
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 р., в якому не вказано дату та
місце його підписання. Зазначено, що
Сторона 2 сплачує Стороні 1 частку, яка
складає 10% і майно залишається за
Стороною 2. Частка майна Сторони 2
складає 100 %.

Згідно ст. 430 ЦК УРСР, яка була чинною на
час підписання Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 р., за договором
про сумісну діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для
досягнення спільної господарської
мети, як-то: будівництво і експлуатація
міжколгоспного або
державно-колгоспного підприємства або
установи (що не передаються в
оперативне управління організації, яка
є юридичною особою), будування
водогосподарських споруд і пристроїв,
будівництво шляхів, спортивних споруд,
шкіл, родильних будинків, жилих
будинків і т. ін.

При цьому для досягнення мети учасники
такого договору можуть робити внески
грошима чи іншим майном або трудовою
участю (ст. 432 ЦК УРСР).

Статтею 431 цього Кодексу передбачено
право сторін за таким договором
визначатися з порядком ведення
спільних справ (за загальною згодою або
доручати таке ведення одному з
учасників договору на підставі
довіреності).

Договори про сумісну діяльність
повинні укладатись у письмовій формі
шляхом складання одного документа,
підписаного сторонами (ст. 44 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір
вважався укладеним, якщо між сторонами
в потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди з усіх істотних умов.
Істотними є ті умови договору, що
визнані такими за законом або
необхідні для договорів зазначеного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою однієї зі сторін повинно бути
досягнуто згоди.

Аналогічна норма міститься і в
Господарському кодексі України,
прийнятому 16.01.2003 р. №436-IV, який набрав
чинності з 01.01.2004 р. Так, згідно ч. 2 ст. 180
ГК України - господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Сторонами Договору є господарюючі
суб»єкти - ТзОВ «Аско» та АТ
«Автотехсервіс», а тому згідно ст. 2 ГК
України, такі є учасниками відносин у
сфері господарювання і на них
розповсюджується положення вимог
Господарського кодексу України, який
визначає основні засади
господарювання в Україні і регулює
господарські відносини, що виникають в
процесі організації та здійснення
господарської діяльності між
суб»єктами господарювання, а також між
цими суб»єктами та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання (ст.. 1
ГК України).

Стаття 179 ГК України визначає загальні
умови укладення договорів, що
породжують господарські зобов»язання.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.7
ст. 179 ГК України).

Згідно вимог ч.1 ст. 180 ГК України - зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

При укладенні господарського договору
сторони зобов»язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч.3 ст. 180 ГК України). У разі,
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України (ч.8 ст. 181 ГК України).

Стаття 526 ЦК України визначає, що
зобов»язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
обов»язанні встановлений строк
(термін) його виконання, та воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

З наведеного вище вбачається, що для
виконання договору належним чином
важливим є момент його підписання, бо
саме з цього часу сторони набувають
певних прав та обов»язків, визначених
цим Договором.

Як вказано Апелянтом, оспорюваний
Додаток не містить дати його
підписання, що унеможливлює
встановлення строку його виконання.

З наявної в матеріалах справи копії (Т-1,
а.с.16) та оглянутого в судовому
засіданні Львівським апеляційним
господарським судом оригіналу Додатку
№1 до Договору про спільну діяльність
від 01 вересня 1998 р. вбачається, що такий
дійсно не містить дати підписання його
сторонами.

Крім того, Апелянт взагалі заперечує,
що такий Додаток був підписаний
директором ТзОВ «Аско» та директором
АТ «Автотехсервіс», оскільки оригіналу
такого вони не мають.

Місцевий господарський суд,
розглядаючи спір про недійсність
Додатку №1 (без дати та місця укладення)
до Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 р. не надав належної оцінки його
змісту.

В судовому засіданні Львівського
апеляційного господарського суду
представники сторін не змогли
пояснити, який зміст вкладали сторони
при підписанні Додатку в термін
«частка в майні».

Сторони повинні були конкретизувати в
чому виражається частка майна, її
вартість.

Встановлений сторонами механізм
визначення певної умови договору
повинен передбачати реальну
можливість виконати відповідну умову
договору.

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання право чинів недійсними»
вказано, що відповідно до частини
першої статті 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України).
Зокрема, не є укладеними правочини
(договори) у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК України не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

З врахуванням наведеного, судова
колегія погоджується з доводами
Апелянта про те, що не визначення
моменту укладення договору є істотною
умовою, яка впливає на визнання його
укладеним, а згодом недійсним.

Місцевий господарський суд при
вирішенні спору не ставив під сумнів
укладеність спірного Додатку та
прийшов до висновку про відсутність
підстав для визнання його недійсним.

Однак, з таким висновком місцевого
господарського суду судова колегія не
погоджується з тих підстав, що з тексту
Додатку №1 (без дати та місця укладення)
до Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 р. неможливо встановити не тільки
момент її укладення (що є суттєвою
умовою договору), але й інших істотних
умов (розмір частки в грошовому чи
матеріальному виразі), що свідчить про
те, що Додаток без номера і дати до
договору про спільну діяльність від 01
вересня 1998 р., слід вважати неукладеним,
а тому він не може бути предметом спору
про визнання договору недійсним.

З прийняттям Господарського кодексу
України, положення про неукладеність
договору прямо відображені в п.8 ст. 181
цього Кодексу де передбачено, що у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

В судовому засіданні Львівського
апеляційного господарського суду
сторони не змогли підтвердити вчинення
фактичних дій на виконання умов
спірного додатку.

Так, доказів «сплати» (як зазначено в
Додатку) Стороною 2 Стороні 1 частки, яка
складає 10% сторонами не надано.

На думку судової колегії, скріплення
Додатку до Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998 р. мокрою печаткою
не є свідченням схвалення такої
Товариством (як стверджує суд),
оскільки, як вказано вище, сторонами не
надано доказів виконання такого
Додатку.

При вирішенні спору місцевий
господарський суд прийшов до висновку
про те, що спірний Додаток до Договору
про спільну діяльність міг бути
підписаний у проміжок часу з 01.08.2000 р. по
17.02.2005 р.

В пункті 1 Постанови Пленуму ВГС
України від 23.02.2012 р. №6 «Про судове
рішення» зазначено, що на підставі
статті 124 Конституції України, частини
першої статті 4 5, частини першої статті
84 ГПК судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій її території. Рішення
з господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі. Рішення
має бути викладено чітко, зрозуміло,
грамотно (тобто не містити граматичних
і стилістичних помилок, виправлень).

В даному ж випадку рішення місцевого
господарського суду містить
припущення про час укладення спірного
Додатку, що суперечить вимогам
названої вище Постанови Пленуму ВГС
України від 23.02.2012 р. №6.

Судова колегія критично оцінює
твердження місцевого господарського
суду про те, що Позивачем заяву про
визнання недійсним Додатку до Договору
про спільну діяльність подано з
пропуском строку позовної давності ,
встановленої як ЦК УРСР так і ЦК
України - у три роки, оскільки, як
вказано в спірному рішенні і не
заперечується сторонами, в зв»язку з
відсутністю запису про дату укладення
спірного додатку , іншими належними та
допустимими доказами встановити коли
саме був підписаний спірний додаток -
неможливо, а тому і неможливо
встановити дату, від якої слід рахувати
початок перебігу позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позову,
місцевий господарський суд прийшов до
помилкового висновку про те, що позов
про визнання недійсним Додатку №1 (без
дати та місця укладення) до Договору
про спільну діяльність від 01.09.1998 р. не
підлягає задоволенню в зв»язку з
необґрунтованістю позовних вимог.

З аналізу правовідносин сторін, що
склалися на підставі укладеного ними
01.09.1998 р. Договору про спільну
діяльність (який не є предметом спору у
даній справі) та зібраних у справі
доказів, судова колегія, прийшла до
висновку про те, що Додаток №1 до
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 р. є неукладеним через
відсутність в ньому істотних умов
(строк, ціна).

Зокрема, не є укладеним правочин
(договір), в якому відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для
укладення. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено,
оскільки він не породжує правових
наслідків.

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Така позиція відображена в п.2.6
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними". Нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним,
вважається таким з моменту його
вчинення (частина перша статті 236 ЦК
України). За змістом частини третьої
статті 207 ГК України господарське
зобов'язання, визнане судом недійсним,
також вважається недійсним з моменту
його виникнення. У силу припису частини
першої статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
названого Кодексу, саме на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено (договір, який не укладено). У
зв'язку з наведеним господарським
судам необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК
України, частини друга - п'ята, сьома
статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не
вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими): відсутні передбачені
законом умови, необхідні для їх
укладення (не досягнуто згоди за всіма
істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину.

Місцевий господарський суд, надавши
оцінку Договору про спільну
діяльність, укладеного сторонами 01.09.1998
р. та проаналізувавши доводи Позивача,
прийшов до помилкового висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог з
підстав необґрунтованості таких,
оскільки в даному випадку Додаток №1 до
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 р. є неукладеним, і саме з цих
підстав позов про визнання його
недійсним задоволенню не підлягає.

Неукладений правочин (договір) не
породжує жодних прав та обов"язків для
сторін. У відповідності до вимог ч. 1 ст.
15 ЦК України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

В даному ж випадку в зв"язку з
неукладеністю Додатку №1 до Договору
про спільну діяльність від 01.09.1998 р.
відсутні і будь-які права сторін,
набуті на його підставі, що підлягають
судовому захисту.

У відповідності до вимог ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об"єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного судова колегія
Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
місцевого господарського суду
прийнято з порушенням норм
матеріального права та з неповним
дослідженням матеріалів та обставин
справи, а відтак таке підлягає
скасуванню.

Судові витрати по розгляду апеляційної
скарги , згідно вимог ст.. 49 ГПК України
покладаються на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.
ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського
процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський
суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "АСКО" б/н
від 21.06.2014 р (вх. № ЛАГС 01-05/3244/14)
задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду
Тернопільської області від 12.05.2014 р. у
справі № 9/43/5022-681/2012 скасувати та
прийняти нове рішення.

3. В задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «АСКО», м.
Тернопіль до Акціонерного товариства
закритого типу «Автотехсервіс», м.
Тернопіль про визнання недійсним
Додатку №1 (без дати та місця укладення)
до Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 р. відмовити.

4. Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття.

5. Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України в порядку
та строки, передбачені статтями 109-110
Господарського процесуального кодексу
України.

6. Справу № 9/43/5022-681/2012 повернути
Господарському суду Тернопільської
області.

Повний текст постанови складено та
підписано 15.10.2014 р.

Головуючий суддя
Давид Л.Л.

Суддя
Данко Л.С.

Суддя
Кордюк Г.Т.