ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2014 р.Справа № 922/3288/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Акціонерної компанії
"Харківобленерго" м. Харків до
Обласного комунального
виробничо-експлуатаційного
підприємства "Держпром" м. Харків про
стягнення коштів в розмірі 36497,66 грн. за
участю представників сторін:

Представник позивача - Оганян Л.А., дов.
№ 01-62юр/7901 від 01.10.2013р.;

Представник відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Акціонерна компанія
"Харківобленерго" м. Харків. звернувся
до господарського суду з позовом до
відповідача - Обласного комунального
виробничо-експлуатаційного
підприємства "Держпром" м. Харків, в
якому просить суд стягнути на свою
користь: 13937,29 грн. - пеня за період з
вересня по жовтень 2013р., з січня по
квітень 2014р.; 2750,43 грн. - 3% річних за
період виникнення боргу за грудень
2013р., з січня по травень 2014р.; 19809,94 грн. -
інфляційні за період виникнення боргу
за жовтень, грудень 2013р., з січня по
ківтень 2014р. Підставою нарахування
зазначених сум стало неналежне
виконання відповідачем умов договору
про постачання електричної енергії №
2-23ОК від 04.06.2004р. за період з березня
2013р. по січень 2014р. Також позивач
просить суд покласти на відповідача
судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 08.08.2014
року прийнято вказану позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі та призначено її до розгляду у
відкритому судовому засіданні на
03.09.2014р. об 11:30 год.

Ухвалою господарського суду від
06.10.2014р., задоволено клопотання
представника відповідача про
продовження строку розгляду даного
спору за межами двомісячного строку, в
порядку ст. 69 ГПК України. Продовжено
строк розгляду справи до 21.10.2014р.

У призначеному судовому засіданні
13.10.2014р. представник позивача позов
підтримав, наполягав на його
задоволенні.

Представник відповідача у призначене
судове засідання 13.10.2014р. не з'явився,
про причину неявки суд не повідомив.
Про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином. У
наданому до канцелярії суду відзиві на
позов (вх. № 29537 від 26.08.2014р.) відповідач
проти позову заперечує. Вважає, що
відповідно до додаткової угоди від
31.05.2013р. до додатку №2 до договору про
постачання електричної енергії №2-230К
пункт 4.5. додатку №2 від 04.06.2004р. до
договору № 2-230К, споживач здійснює
розрахунок за фактичними показниками
засобів обліку електричної енергії
шляхом перерахування грошових коштів
на поточний рахунок впродовж
наступного місяця за розрахунковим
періодом. Відповідач в даному відзиві
посилається на рішення господарського
суду від 24.12.2013р. по справі № 922/3941/14 та
від 22.04.2014р. по справі № 922/996/14. Таким
чином, відповідач вважає, що ним
зроблені розрахунки за спожиту
електричну енергію вчасно, відповідно
до внесених додатковою угодою змін,
окрім розрахунків за грудень 2013р.та
квітень 2014р. Також відповідач просить
суд зменшити розмір штрафних санкцій,
нарахованих за період з 01.02.2014р. по
18.02.2014р. та з 01.06.2014р. по 05.06.2014р., в зв'язку
з тяжким матеріальним станом
підприємства відповідача.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
представників сторін під час розгляду
справи, судом встановлено наступне:

04.06.2004р . між Акціонерною компанією
«Харківобленерго» (позивач,
постачальник) та
Виробничо-експлуатаційним
підприємством «Держпром» (відповідач,
споживач) було укладено договір про
постачання електричної енергії № 2-230К,
згідно п. 1 якого позивач постачає
електричну енергію відповідачу, а
відповідач оплачує позивачу її
вартість та здійснює інші платежі,
згідно з умовами цього договору та
додатками до договору, що є його
невід'ємними частинами.

На підставі п. 9.11 дію договору
було пролонговано сторонами на 2014 рік.

Додатковою угодою до договору
від 14.03.2011 р. було змінено назву
споживача з
Виробничо-експлуатаційного
підприємства «Держпром» на Обласне
комунальне виробничо-експлуатаційне
підприємство «Держпром» (за умови
повного правонаступництва).

Відповідно до п. 2.1.2 договору,
постачальник електричної енергії
зобов'язується постачати електричну
енергію в обсягах, визначених
відповідно до розділу 5 договору, з
урахуванням розділів 6, 7 Договору,
відповідно до додатка 1 «Договірні
величини споживання» та додатка 2
«Порядок розрахунків».

Згідно п. 2.2.5. договору, споживач
зобов'язаний своєчасно оплачувати
постачальнику вартість спожитої
електричної енергії та інші
нарахування.

Пунктом 5 додатка 2 передбачено, що
остаточний розрахунок споживача за
електричну енергію, спожиту протягом
розрахункового періоду, здійснюється
на підставі рахунка, який
виставляється постачальником
електричної енергії, на основі даних
про фактичне споживання електричної
енергії. При цьому, споживач повинен
отримати рахунок на оплату електричної
енергії. Цей рахунок має бути оплачений
протягом 5 операційних днів з дня його
отримання.

Відповідно до п. 1 додаткової
угоди від 31.05.2013 р. до додатку 2 до
договору про постачання електричної
енергії № 2-230К від 04.06.2004 р. сторонами
було змінено п. 4.5 додатку 2 від 17.09.2012 р .
до вказаного договору та викладено
його у наступній редакції: «Розрахунки
за електричну енергію здійснюються
споживачем на підставі виставлених
постачальником електричної енергії
рахунків.

Споживач здійснює розрахунок за
фактичними показами засобів обліку
електричної енергії шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок впродовж наступного
місяця за розрахунковим періодом.»

Пунктом 3 додаткової угоди
передбачено, що всі інші пункти
договору залишаються без змін.

Відповідно до п. 4.4 договору, датою
оплати вважається дата надходження
грошових коштів на поточний рахунок,
поточний рахунок зі спеціальним
режимом використання постачальника
або дата внесення споживачем
готівкових коштів в касу
постачальника.

Відповідно до п. 4.2.1 укладеного між
сторонами договору, при порушенні
термінів розрахунку за спожиту
електричну енергію споживач сплачує
постачальнику суму боргу з урахуванням
пені у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожен день прострочення
платежу.

Згідно п. 6 додатку № 2 до договору
«Порядок розрахунків» у разі
несвоєчасної оплати обумовлених даним
додатком нарахувань, постачальник
проводить споживачу нарахування за
весь час прострочення, у тому числі
пені, 3% річних, індексу інфляції.

Позивач вказує, що відповідачем оплата
за спожиту електричну енергію
здійснювалась несвоєчасно, у зв'язку з
чим позивачем відповідачу були
нараховані наступні штрафні санкції:
за спірний період з березня 2013 р. - по
січень (включно) 2014 р. станом на 01.07.2014 р.
сума боргу у розмірі 36 497 грн. 66 коп., з
яких: пеня - 13 937,29 грн. за період
вересень - жовтень 2013, січень - квітень
2014 р.; 3% річних в сумі 2 750,43 грн. за період
виникнення боргу за грудень 2013 р.,
січень - травень 2014 р.; інфляційні в сумі
- 19 809,94 грн. - за період виникнення боргу
жовтень, грудень 2013 р., січень - квітень
2014 р.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179
Господарського кодексу України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України, частиною 2 статті 20
Господарського кодексу України, одним
із способів захисту права є примусове
виконання обов'язку в натурі
(присудження до виконання обов'язку в
натурі).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 275 Господарського кодексу
України за договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в
зобов'язанні встановлено строк (дату)
його виконання, то воно повинно бути
виконано в цей строк (дату).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, що передбачено ч.1 ст. 612 ЦК
України.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Частинами 1, 3 ст.202 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарське зобов'язання
припиняється, між іншим, виконанням,
проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення
господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст.ст.202-205 Господарського
кодексу України, ст.ст. 599-601, 604-609
Цивільного кодексу України, зокрема за
ст.599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно п. 2.2.5. договору, споживач
зобов'язаний своєчасно оплачувати
постачальнику вартість спожитої
електричної енергії та інші
нарахування.

Пунктом 5 Додатка 2 передбачено, що
остаточний розрахунок споживача за
електричну енергію, спожиту протягом
розрахункового періоду, здійснюється
на підставі рахунка, який
виставляється постачальником
електричної енергії на основі даних
про фактичне споживання електричної
енергії. При цьому, споживач повинен
отримати рахунок на оплату електричної
енергії. Цей рахунок має бути оплачений
протягом 5 операційних днів з дня його
отримання.

Як свідчать матеріали справи,
розрахунки за спожиту електричну
енергію, отримані відповідачем,
сплачені споживачем невчасно, з
порушенням строків, визначених умовами
договору та додатку 2 до договору.

Отже, виконання своїх зобов'язань за
договором відповідачем, яке виконано
боржником з порушенням строків, не
припиняє зобов'язальних правовідносин
сторін договору, не звільняє
останнього від відповідальності за
невиконання грошового зобов'язання та
не позбавляє кредитора права на
отримання сум, передбачених ч.2 ст.625
Цивільного кодексу України, на які
заборгованість за грошовим
зобов'язанням підвищена в порядку
індексації, а також процентів річних
від простроченої суми за невиконання
грошового зобов'язання, зокрема, за
період прострочення платежу.

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч.2 ст.625
Цивільного кодексу України).

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплату боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних
є способом захисту його майнового
права та інтересу, суть якого полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредитору.

Позивачем наданий обґрунтований
розрахунок збитків від інфляції за
лютий - червень 2014р. в розмірі 19809,94 грн.
та 3 % річних за період з лютого по
червень 2014р. в розмірі 2750,43 грн.

Враховуючи вказані обставини, суд
дійшов висновку про правомірність та
обґрунтованість позовних вимог в цій
частині.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

В частині 2 статті 343 Господарського
кодексу України прямо зазначається, що
пеня за прострочку платежу
встановлюється за згодою сторін
господарських договорів, але її розмір
не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Позивач, відповідно до Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та у
відповідності до п.4.2.1 договору про
постачання електричної енергії, за
порушення строків виконання
зобов'язання, нарахував відповідачу
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла в період, за який
здійснюється нарахування, від суми
боргу за весь час прострочення, з
урахуванням шестимісячного терміну за
період з вересня по жовтень 2013р. та за
період з січня по квітень 2014р. в
розмірі 13937,29 грн. та просить суд
стягнути її на користь Акціонерної
компанії "Харківобленерго", надавши
обґрунтований розрахунок, який
перевірено судом.

Наведені законодавчі приписи та
установлені фактичні дані, зокрема й
щодо вини в невиконанні взятих на себе
зобов'язань по сплаті грошових коштів у
строк, встановлений договором, дають
підстави для висновку суду про
правомірність нарахування позивачем
пені в розмірі 13937,29 грн.

Однак, суд, враховуючи тяжкий
матеріальний стан відповідача, вважає
за можливе зменшити розмір пені,
нарахованої відповідачу на 50%, виходячи
з наступного.

Відповідно до п.3 ст.83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Суд зазначає, що при вирішенні питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання,
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

З огляду на надані позивачем
розрахунки заборгованості по пені,
збиткам від інфляції та 3% річних, судом
вбачається, що строк прострочення
розрахунків з позивачем за отриману
електричну енергію є незначним, сума
заборгованості виплачена відповідачем
в повному обсязі.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст.43
Господарського процесуального кодексу
України).

На підставі викладеного, а також
враховуючи те, що установа відповідача
фінансується виключно з Державного
бюджету України, суд вважає за можливе,
у відповідності до ст.233 Господарського
кодексу України, п.3 ст.83 Господарського
процесуального кодексу України
зменшити розмір пені на 50%. За таких
обставин, вимога про стягнення пені
підлягає частковому задоволенню в
розмірі 6968,65 грн. грн.

Посилання відповідача у відзиві на
рішення Господарського суду
Харківської області по справам №
922/3941/13 від 24.12.2013 та № 922/996/14 від 22.04.2014
щодо порядку розрахунків за спожиту
електричну енергію, а саме згідно
додаткової угоди б/н від 31.05.2013
розрахунок за електричну енергію
здійснюється впродовж наступного
місяця за звітним, суд вважає
безпідставні, оскільки додатковою
угодою б/н від 31.05.2014 до Додатку 2 до
Договору про постачання електричної
енергії № 2-230К від 04.06.2004 змінено п. 4.5
Додатку 2 від 17.09.2012 викладено його у
наступній редакції: «Розрахунки за
електричну енергію здійснюються
споживачем на підставі виставлених
постачальником електричної енергії
рахунків. Споживач здійснює розрахунок
за фактичними показами засобів обліку
електричної енергії шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок впродовж наступного
місяця за розрахунковим періодом,
таким чином сторонами змінено порядок
розрахунків тільки в частині
передплати.» Пунктом 3 зазначеної
додаткової угоди передбачено, що всі
інші пункти договору залишаються без
змін.

Мотивувальна частина вищезгаданих
рішень не містить недійсність п.5
Додатку 2 до Договору, відповідно до
якого відповідач повинен отримати
рахунок на оплату електричної енергії.
Цей рахунок має бути оплачений
протягом 5 операційних днів з дня його
отримання, а є суб'єктивною думкою суду
стосовно тлумачення змісту договору, а
саме пункту 4.5 додаткової угоди, що не є
фактами встановленими судом, як
потребує ст.35 Господарського
процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, суд вважає
позовні вимоги Акціонерної кампанії
"Харківобленерго" обґрунтованими,
такими, що підлягають частковому
задоволенню, з урахуванням зменшення
розміру пені на 50%.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК
та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", будь-які подані
учасниками процесу докази (в тому
числі, зокрема, й стосовно інформації у
мережі Інтернет) підлягають оцінці
судом на предмет належності і
допустимості. Вирішуючи питання щодо
доказів, господарські суди повинні
враховувати інститут допустимості
засобів доказування, згідно з яким
обставини справи, що відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Що ж до належності
доказів, то нею є спроможність
відповідних фактичних даних містити
інформацію стосовно обставин, які
входять до предмета доказування з
даної справи. Суд обґрунтовує своє
рішення лише тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Подані докази не можуть бути відхилені
судом з тих мотивів, що вони не
передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.49 ГПК України
та постановою № 18 від 26.12.11р. Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції". Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Судовий
збір у разі зменшення судом розміру
неустойки покладається на відповідача
повністю, без урахування зменшення
неустойки.

Таким чином, судові витрати
покладаються на відповідача в повному
обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст. 11, 16, 509, 525, 526, 530, 610-612, 625-629
Цивільного кодексу України , ст.ст. 173,
174, 179, 193, 202, 232, 233, 275, 343 Господарського
кодексу України, ст. 55 Бюджетного
кодексу України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44,
49, 65, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Обласного комунального
виробничо - експлуатаційного
підприємства «Держпром» (61022, м. Харків,
м-н Свободи, 5 п/р 5216 в АТ «Банк
Золоті Ворота», МФО 351931, код 04014097) на
користь Акціонерної компанії
«Харківобленерго» (61037, м. Харків, вул.
Плеханівська, 149, п/р в ПАТ
«Мегабанк», МФО 351629, )
суму пені в розмірі - 6968,65 грн.; суму
інфляційних витрат в розмірі - 19809,94
грн.; 3 % річних в розмірі 2750,43 грн.,
судовий збір в розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішення
законної сили.

В частині стягнення пені в сумі 6968,65
грн. - відмовити.

Повне рішення складено 20.10.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/3288/14