м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Комунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація"
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
про стягнення 1 830,07 грн.
Суддя Бондарчук В.В.
від позивача: Боженко Д.Є.
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Комунальне підприємство
"Київжитлоспецексплуатація"
(далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі-відповідач) про стягнення 1
735,00 грн. - основного боргу та 95,07 - грн.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань щодо оплати наданих
послуг сервітуту згідно договору №
08-С/257 про встановлення сервітуту від
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.08.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 18.09.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
Розгляд справи відкладався в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив.
Суд відзначає, що відповідач
повідомлявся ухвалами суду про час та
місце розгляду даної судової справи,
проте відзиву на позовну заяву не
подав, в судове засідання своїх
представників не направив, заявлені
позовні вимоги не заперечив.
Так, частиною 2 ст. 17 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
визначено, що в Єдиному державному
реєстрі містяться відомості щодо
юридичної особи, зокрема, про
місцезнаходження останньої.
З наявного в матеріалах справи
спеціального витягу з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України станом на 13.10.2014 р.
вбачається, що місцезнаходженням
Ухвали Господарського суду міста Києва
від 29.08.2014 р. та від 18.09.2014 р. судом
направлено на зазначену у витязі
адресу відповідача, при цьому, вручення
ухвали суду від 29.08.2014 р.
підтверджується рекомендованим
повідомленням (в матеріалах справи),
однак, повідомлення про вручення
ухвали суду від 18.09.2014 р. або конверт, до
суду не повернулись.
Так, відповідно до п. 3.9.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції», за
змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Доказом такого повідомлення в разі
неповернення ухвали підприємством
зв'язку може бути й долучений до
матеріалів справи та засвідчений самим
судом витяг з офіційного сайту
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" щодо
відстеження пересилання поштових
відправлень, який містить інформацію
про отримання адресатом відповідного
поштового відправлення, або засвідчена
копія реєстру поштових відправлень
суду.
Приймаючи до уваги, що представник
відповідача був належним чином
повідомлений про дату та час судового
засідання, враховуючи, що матеріали
справи містять достатньо документів
для розгляду справи по суті, суд вважає,
що неявка у судове засідання
представників відповідача не є
перешкодою для прийняття рішення у
даній справі.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.10.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2012 р. між Комунальним підприємством
"Київжитлоспецексплуатація" та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
укладено договір №08-С/257 про
встановлення сервітуту, предметом
якого є обмежене право користування
відповідачем житловими та нежитловими
будівлями комунальної власності (далі -
об'єкти розміщення) для розміщення
відповідачем свої телекомунікаційних
мереж, що знаходяться за адресами
зазначеними в додатку №1 до даного
договору.

Відповідно до п. 2.3. договору, загальна
плата за даним договором становить 212, 40
грн., в тому числі 20 % ПДВ, що становить 35,
40 грн. за один календарний місяць, яка
сплачується до 15 числа місяця за
поточний місяць на повний обсяг
обумовлених договором платежів.

Згідно з п. 3.1.1. договору, відповідач
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі вносити плату, передбачену
даним договором.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що за
несплату, несвоєчасну або неповну
сплату платежів, передбачених розділом
2 даного договору, відповідач сплачує
позивачу пеню у розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діє у період за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Даний договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та його
скріплення печатками сторін і діє до
31.12.2012 р. Договір вважається
пролонгованим з строком дії до 31.12.2014 р.,
у випадку підтвердження відповідачем
виконання ним п. 3.1.5. даного договору до
моменту закінчення строку дії договору
31.12.2012 р. (п.8.1. та п.8.2. договору).

З додатку 1 до договору №08-С/257 про
встановлення сервітуту від 01.08.2012 р.
вбачається адресний перелік
розміщення телекомунікаційних мереж.

Як вказує позивач та підтверджується
матеріалами справи, станом на 31.08.2014 р.
за несвоєчасну плату за користування
будинками для розміщення
телекомунікаційних мереж за
відповідачем утворилась
заборгованість у розмірі 1 735, 00 грн.

При цьому, відповідач вказаної суми не
оплатив.

24.07.2014 р. позивачем була направлена
вимога відповідачеві №155/19-1381 від 23.07.2014
р., про сплату заборгованості, яка
отримана останнім 11.08.2014 р., що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення (копії
в матеріалах справи).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначає, що відповідач неналежним
чином виконує зобов'язання за
договором №08-С/257 про встановлення
сервітуту, у зв'язку з чим останній
заборгував позивачеві 1 735, 00 грн. Крім
того, позивач просить стягнути з
відповідача 95, 07 грн. пені.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно статті 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 статті 401 Цивільного кодексу
України визначено, що право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду (частина 3
статті 403 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного
кодексу України передбачено, що
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач несвоєчасно здійснював
плату за користування будинками для
розміщення телекомунікаційних мереж
відповідно до умов договору, в
результаті чого за останнім утворилась
заборгованість у розмірі 1 735, 00 грн.

Як встановлено ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем було
порушено умови договору №08-С/257 про
встановлення сервітуту від 01.08.2012 р., а
також положення ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України, тому вимога позивача
про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 1 735, 00 грн.
визнається судом обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути
відповідача 95, 07 грн. пені.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216
Господарського кодексу України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинення ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведено, що ним вжито усіх
належних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230
Господасрького кодексу України,
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ст.
549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. Діючим господарським
законодавством не передбачена
можливість нарахування пені більше ніж
за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять
вказівки на встановлення іншого строку
припинення нарахування пені, ніж
встановленого в ст. 232 Господарського
кодексу України, то нарахування
штрафних санкцій припиняється зі
сплином 6 місяців.

Судом перевірено наданий позивачем
розрахунок пені, який відповідає
вимогам законодавства, а тому визнає
обґрунтованою заявлену суму пені у
розмірі 95,07 грн. (за період з 15.12.2013 р. по
31.08.2014 р.), яка підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального
підприємства
"Київжитлоспецексплуатація"
задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (02222, АДРЕСА_1, ІПН - НОМЕР_1), з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
судового рішення, на користь
Комунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація" (01034, м.
Київ, вул. Володимирська, 51-А,
ідентифікаційний код - 03366500) 1 735 (одну
тисячу сімсот тридцять п'ять) грн. 00 коп.
- основного боргу, 95 (дев'яносто п'ять)
грн. 07 коп. - пені та 1 827 (одну тисячу
вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. -
судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 15.10.2014 р.

Суддя
Бондарчук
В.В.