ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
Справа № 920/1319/13

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Горбачова Л.П., суддя
Барбашова С.В. , суддя Тарасова І. В.,

при секретарі Сіренко К.О.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (ордер серія СМ №13 від
16.12.2013р.),

відповідача - ОСОБА_2 (дов.№2229 від
14.08.2013р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 (вх.№2460С/3)
на рішення господарського суду
Сумської області від 24 липня 2014 року по
справі №920/1319/13

за позовом Фізичної особи-підприємства
ОСОБА_3, м.Суми

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4,
м.Суми,

про визнання недійсним договору про
спільне фінансування будівельних
робіт від 15.10.2004р., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 21.10.2013 р. по справі №920/1319/13
(суддя Соп'яненко О.Ю.) в задоволенні
клопотання ФО-П ОСОБА_3 про призначення
судової експертизи - відмовлено. В
задоволенні позову - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014р. по
справі №920/1319/13 апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
залишено без задоволення. Рішення
господарського суду Сумської області
від 21.10.2013 року по справі №920/1319/13
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 03.04.2014р. по даній справі
касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено.
Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 15.01.2014 року та
рішення господарського суду Сумської
області від 21.10.2013 року скасовано, і
справу №920/1319/13 передано на новий
розгляд до суду першої інстанції в
іншому складі.

Скасовуючи вищезазначені судові акти,
суд касаційної інстанції вказав на
необхідність під час нового розгляду
справи судом з'ясувати, який же із
варіантів спірного договору є
насправді укладений сторонами,
здійснити передбачені процесуальним
законом заходи щодо залучення до
матеріалів справи оригіналів цих
договорів, які мають неузгодженості у
змісті та здійснити їх оцінку.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 24 липня 2014 року по справі
№920/1319/13 (суддя Моїсеєнко В.М.) в
задоволенні позову Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м.Суми -
відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої
інстанції не погодився та звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Сумської області
від 24 липня 2014 року по справі №920/1319/13
скасувати повністю та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити. При
цьому апелянт посилається на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при прийнятті оскаржуваного судового
акту.

Апелянт вказує на те, що суд першої
інстанції не взяв до уваги
підтверджені доказами обставини того,
що договір від 15.10.2004 року не вчинений в
формі встановленій ст.207, 208, 626, 628, ч.1
ст.638, 640 Цивільного кодексу України, і
суперечить ч.1, ч.3, ч.4 ст.203 Цивільного
кодексу України.

У судовому засіданні 14.10.2014р.
представник апелянта підтримав вимоги
апеляційної скарги в повному обсязі.

14.10.2014р. представником апелянта було
заявлено клопотання про призначення
експертизи, в якому він просить суд
призначити судову технічну експертизу
примірника договору відповідача про
спільне фінансування будівельних
робіт датованого 15 жовтня 2004 року,
проведення якої доручити Харківському
науково-дослідному інституту судових
експертиз ім. Засл. проф.. М.С.Бокаріуса
та поставити експертам наступні
питання: -1.Чи нанесені відтиски
печаток, а також підписів ФОП ОСОБА_3 та
ФОП ОСОБА_4 у той час, яким датовано
документи. - наданий ОСОБА_4
(відповідачем по даній справі)
примірник договору від 15 жовтня 2004 року
часу вказаному як дата складання
договору про спільне фінансування
будівельних робіт 15 жовтня 2004 року) з
врахуванням інформації викладеної у
довідці УМВС від 03.06.2008р. - наданий
позивачем акт до договору про спільне
фінансування будівельних робіт від 15
жовтня 2004р. 2.Чи є ідентичними печатки
ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 на примірнику
договору про спільне фінансування
будівельних робіт від 15 жовтня 2004 року
наданого відповідачем) і примірнику
договору про спільне фінансування
будівельних робіт від 15 жовтня 2004 року
(наданого позивачем). 3.Чи належать
підписи на обох примірниках договору
про спільне фінансування будівельних
робіт від 15 жовтня 2004 року Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3

Колегія суддів, врахувавши приписи
статей 41, 42 Господарського
процесуального кодексу України дійшла
висновку про відмову в задоволенні
клопотання апелянта щодо призначення
по справі судової технічної
експертизи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Статтею 1 Закону України "Про судову
експертизу" визначено, що судова
експертиза - це дослідження експертом,
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні
суду. Із сукупності наведених норм
матеріального і процесуального права
вбачається, що неприпустимо ставити
перед судовими експертами правові
питання, вирішення яких чинним
законодавством віднесено до
компетенції суду (п. 2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 р. № 4 "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи").

З огляду на зазначене, судова колегія
не вбачає підстав для задоволення
клопотання про призначення судової
технічної експертизи.

Представник відповідача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував з підстав, зазначених у
відзиві (вх.№8808) на апеляційну скаргу.
Просив суд апеляційну скаргу залишити
без задоволення, а рішення
господарського суду Сумської області
від 24.07.2014р. по справі №920/1319/13 залишити
без змін.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши доводи апеляційної скарги,
та відзиву на неї, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам,
колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до частини 1 статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону може бути на
вимогу однієї із сторін, або з
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; одержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Як встановлено судом першої інстанції,
15.10.2004 року між ФОП ОСОБА_3 сторона-1 та
ФОП ОСОБА_4 сторона - 2 укладений договір
про спільне фінансування будівельних
робіт нежитлового приміщення від 15.10.2004
року., відповідно до розділу 1 якого
сторони зобов'язуються спільно
фінансувати проведення будівельних
робіт нежитлового приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 на земельній ділянці, що
розташована за адресою: м. Суми, вул.
Харківська між будинками АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2, а сторона - 2 (ФОП ОСОБА_4,
відповідач) зобов'язана компенсувати
стороні-1 (ФОП ОСОБА_3, позивач) 50% всіх
понесених витрат.

Відповідно до статті 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства та скріплюється
печаткою.

Як в суді першої, так і апеляційної
інстанцій, позивач зазначає, що на
підписання договору про спільне
фінансування будівельних робіт
погодився, оскільки у 2009р. у нього не
вистачало коштів, щоб добудувати та
ввести в експлуатацію об'єкт
нерухомого майна та через загрозу
банкрутства, тобто під впливом тяжких
обставин, у зв'язку з чим був змушений
підписати договір та акти датами, що
вже минули. Також, позивач вказує на те,
що помилився щодо обставин при
укладанні договору, оскільки
відповідач мав вкласти грошові кошти у
сумі 4281000,00 грн. у завершення
будівництва та введення у експлуатацію
приміщення, чого зроблено не було.

Відповідно до ч.1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.627 ЦК України відповідно до
ст.6 цього кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, факт
укладення 15.10.2004 року фізичними особами
-підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4
договору про спільне фінансування
будівельних робіт нежитлового
приміщення встановлено рішеннями
господарського суду Сумської області
по справам №10/4-10 від 29.03.2010 р., №17/481-08
від 10.02.2011 р., №5021/1191/12 від 28.02.2013 р., які
набрали законної сили (а.с. 19 - а.с.26, том
1).

Згідно зі ст.35 ГПК України, обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Ці факти мають для суду преюдиціальний
характер.

Преюдиціальність - обов'язковість
фактів, установлених судовим рішенням,
що набрало законною сили в одній справі
для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не
підлягають доказуванню, оскільки їх з
істинністю вже встановлено у рішенні
чи вироку і немає необхідності
встановлювати їх знову, тобто
піддавати сумніву істинність і
стабільність судового акта, який
вступив в законну силу.

Отже, враховуючи, що відповідно до
статті 101 ГПК України, у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, та відповідно до
статті 99 ГПК Україні, користується
правами, наданими суду першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне надати фактам встановленим у
рішеннях господарського суду Сумської
області по справах №№10/4-10 від 29.03.2010 р.,
№17/481-08 від 10.02.2011 р., №5021/1191/12 від 28.02.2013 р
преюдиціальне значення.

Зазначеними рішеннями суд першої
інстанції надав правову оцінку
договору, який є предметом даного
спору, відмовив у позові про визнання
договору про спільне фінансування
будівельних робіт нежитлового
приміщення недійсним.

Стаття 215 Цивільного кодексу України
містить підстави для визнання
правочину недійсним, зокрема,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається, проте у випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
бо інша заінтересована особа заперечує
його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1-3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, яке
не відповідає вимогам закону, може бути
за вимогою однієї з сторін визнано
судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Наявні в матеріалах справи оригінал
договору про спільне фінансування
будівництва від 15.10.2004 року та оригінал
акту від 23.05.2008 року свідчать про
укладення договору , виникнення за ним
прав та обов'язків сторін.

Позивач не надав суду доказів в
обґрунтування наявності підстав
визнання договору про спільне
фінансування будівництва від 15.10.2004
року недійсним на підставі статті 207
Господарського кодексу України, ст.203,
215 Цивільного кодексу України.

Крім того, апелянтом не надано жодного
аргументованого правового доказу того,
що відповідач при укладанні договору
порушив вимоги чинного законодавства.

Як в суді першої, так і апеляційної
інстанцій, позивач вказує на те, що у
сторін договору від 15.10.2004 р.
знаходяться різні за змістом
примірники цього договору. Так, п. 3
договору, яким регулюється питання
права власності (примірник ОСОБА_4.)
складається з 27 рядків, у той час як п. 3
договору (примірник ОСОБА_3.)
складається з 4 рядків. У п. 4 договору,
яким регулюється порядок розрахунків,
у примірнику ОСОБА_4 порядок
розрахунків врегульовано 2-ма пунктами,
а у примірнику ОСОБА_3. - 3-ма пунктами.
Примірник договору від 15.10.2004 р., що є у
ОСОБА_4, складається з 4-х сторінок, а
примірник цього ж договору (у ОСОБА_3.) -
з 3-х сторінок.

Суд першої інстанції дослідив дані
обставини і дійшов висновку про
відмову у визнанні недійсним
оспорюваного позивачем договору, який
є предметом даного спору.

Щодо заявленого позивачем клопотання
про призначення технічної експертизи,
то колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, врахувавши приписи статей 41,
42 Господарського процесуального
кодексу України, ст.1 Закону України
«Про судову експертизу» дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
клопотання позивача щодо призначення
по справі судової будівельної
технічної експертизи, оскільки
заявлені позивачем питання
експертного дослідження не стосуються
предмету доведення у справі.

Стосовно застосування позовної
давності до даного спору на підставі
ст. 267 Цивільного кодексу України, то
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, який
виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, про
існування договору про спільне
фінансування будівництва від 15.10.2004
року позивачу стало відомо 23.05.2008р., про
що свідчить Акт до договору про спільне
фінансування будівельних робіт від
15.10.2004р., складений 23.05.2008р. (а.с 195-а.с.196,
том 1).

Таким чином, не пізніше ніж 23.05.2008р.
позивачу було відомо про порушення
свого права, відтак, саме від цього дня
починається перебіг позовної давності
тривалістю в три роки.

З даною позовною заявою позивач
звернувся до суду 31.07.2013р., тобто вже
після спливу позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня ,коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу
,яка його порушила.

Таким чином, у даній справі пропущено
строк звернення до суду з вказаним вище
позовом.

У розумінні положень статті 256
Цивільного кодексу України, право на
задоволення позову або право на позов в
матеріальному розумінні - це право
позивача вимагати від суду задоволення
позову і, як наслідок, можливість
примусового виконання вимоги позивача.
Зі спливом позовної давності особа
втрачає право на позов саме в
матеріальному розумінні. Отже, сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові.

Частиною третьою статті 267 вказаного
Кодексу передбачена можливість
застосування позовної давності лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення рішення судом.

Сплив позовної давності є самостійною
підставою для відмови у позові, як це
визначено ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України, незалежно від того, чи має
місце порушення прав та охоронюваних
законом інтересів позивача. Проте, за
приписами частини п'ятої цієї статті
позивач вправі отримати судовий захист
у разі визнання поважними причини
пропуску строку позовної давності.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести суду ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачем пропущено строк, в межах
якого він міг звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права, та
не наведено обґрунтованих, поважних
причин для поновлення пропущеного
строку звернення до суду з позовом про
визнання недійсним договору про
спільне фінансування будівельних
робіт нежитлового приміщення від 15.10.2004
року, укладеного між сторонами у
справі, при зазначених обставинах,
господарський суд Сумської області
дійшов вірного висновку про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності, відмовивши у позові.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком
господарського суду Сумської області
про те, що вимоги апелянта щодо
визнання договору про спільне
фінансування будівництва від 15.10.2004
року недійсним задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що доводи,
викладені в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, і не можуть бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі,
тому рішення господарського суду
Сумської області від 24 липня 2014 року по
справі №920/1319/13 слід залишити без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103,
ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємства ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Сумської області від 24 липня 2014 року по
справі №920/1319/13 залишити без змін.

Повний текст постанови
складено 20.10.2014 року.

Головуючий суддя
Горбачова Л.П.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Тарасова І. В.