КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2014 р. Справа№ 910/12013/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін: згідно
з протоколом судового засідання від
24.09.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «КСМ-Груп» на рішення
господарського суду Київської області
від 30.07.2014 (повне рішення складено
04.08.2014)

у справі №910/12013/14 (суддя Ярема В.А.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «КСМ-Груп»

до товариства з обмеженою
відповідальністю
«Техбудмеханіка-промдемонтаж»

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 30.07.2014 у справі
№910/12013/14 відмовлено повністю у
задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю «КСМ-Груп»
до товариства з обмеженою
відповідальністю
«Техбудмеханіка-промдемонтаж» про
визнання недійсним договору на
переробку бетонних конструкцій у
бетонний щебінь №41158 від 09.12.2011.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, товариство з обмеженою
відповідальністю «КСМ-Груп»
звернулося до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та прийняти
нове рішення, яким позов задовольнити
повністю. В своїх доводах позивач
посилався на те, що рішення суду першої
інстанції прийняте із неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, неправильним застосуванням
норм матеріального права, та висновки
суду є такими, що не відповідають
обставинам справи.

Ухвалою від 20.08.2014 року Київським
апеляційним господарським судом
прийнято до провадження вказану вище
апеляційну скаргу та призначено
розгляд справи №910/12013/14 у судовому
засіданні за участю повноважних
представників сторін.

Відповідно до розпорядження секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
24.09.2014 у зв'язку з перебуванням судді
Федорчука Р.В. у відпустці, змінено
склад судової колегії на: головуючий
суддя Майданевич А.Г., судді Лобань О.І.,
Гаврилюк О.М.

Представники сторін в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явились.
Враховуючи те, що в матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення всіх учасників судового
процесу про час та місце проведення
судового засідання щодо розгляду
апеляційної скарги, а також приймаючи
до уваги те, що ухвалою про призначення
справи до розгляду учасників судового
процесу було попереджено, що неявка
представників сторін без поважних
причин у судове засідання не є
перешкодою для розгляду апеляційної
скарги, колегія суддів вважає можливим
здійснити перевірку рішення суду
першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку без участі
представників сторін в судовому
засіданні.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права встановила
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
09.12.2011 між ТОВ «КСМ-Груп» (далі-замовник)
та ТОВ «Техбудмеханіка-промдемонтаж»
(далі-виконавець) укладено договір на
переробку бетонних конструкцій у
бетонний щебінь №41158 (далі-договір),
відповідно до якого виконавець
зобов'язався за завданням замовника
виконати весь комплекс робіт з
переробки бетонних конструкцій у
бетонний щебінь, строки та обсяги
виконання яких визначені цим договором
та додатками до нього, а замовник
зобов'язався прийняти належним чином
виконані роботи та провести їх оплату
(а.с. 14-18).

У червні 2014 року товариство з обмеженою
відповідальністю «КСМ-Груп»
звернулося до господарського суду з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю
«Техбудмеханіка-промдемонтаж» про
визнання недійсним договору на
переробку бетонних конструкцій у
бетонний щебінь №41158 від 09.12.2011.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що договір від імені
замовника підписаний невідомою та не
уповноваженою на це особою, оскільки на
момент його укладення директор ТОВ
«КСМ-Груп» - ОСОБА_2 перебувала у
відрядженні у с. Хорли Херсонської
області, у зв'язку з чим позивач просить
суд визнати означений договір
недійсним з підстав ч. 2 ст. 203, ст. 215
Цивільного кодексу України.

При прийнятті оскаржуваного рішення,
місцевий господарський суд дійшов
висновку, що вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю «КСМ-Груп»
про визнання договору недійсним є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідач у своїх запереченнях
вказує, що оспорюваний правочин
укладений у відповідності до вимог
закону, а тому правові підстави для
задоволення позову відсутні (а.с. 41-43).

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачає, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх його істотних умов.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї сторони має бути досягнута
згода.

Вказана норма кореспондується з
приписами частини 2 статті 180
Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

У відповідності до частини 3 статті 180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками (частина 1 статті
181 Господарського кодексу України).

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Нормами статті 204 ЦК України визначено,
що правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені ч. 1-3, 5
ст.203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину: 1)
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, у розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК
України, недійсність договору
законодавець пов'язує з
невідповідністю змісту договору
нормам закону.

Отже, вирішуючи спори про визнання
договорів недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання правочинів недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року №9, судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для дійсності правочину,
зокрема: особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 80, ч.ч. 1, 3 ст. 92 ЦК
України, юридичною особою є
організація, створена і зареєстрована
у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною
правоздатністю і дієздатністю, може
бути позивачем та відповідачем у суді.

Юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Разом з тим, в порушення наведених
законодавчих приписів, позивачем не
надано суду належних та допустимих
доказів у розумінні ст. 34 ГПК України,
які б підтверджували факт підписання
спірного договору від імені ТОВ
«КСМ-Груп» не директором - ОСОБА_2, а
іншою, не уповноваженою на це особою,
ані доказів які б підтверджували факт
не автентичності відбитку печатки
товариства проставленої на договорі,
як-то: матеріали відповідної
кримінальної справи. При цьому, доказів
втрати позивачем печатки, якою був
скріплений спірний правочин, доказів
наявності службового розслідування за
фактом її незаконного використання, як
і доказів оскарження дійсності наявної
на договорі печатки позивача суду не
надано, що свідчить про
необґрунтованість посилань позивача
на невідповідність договору вимогам
ст. 203 ЦК України.

До того ж, статтею 241 ЦК України
встановлено, що правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 визначено, що наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини.

Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків,
коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Судовою колегія встановлено та
досліджено той факт, що реалізовуючи
своє бажання та згоду на виконання
зобов'язань за договором позивачем
було прийнято виконані відповідачем в
період з грудня 2011 року по лютий 2012 року
будівельні роботи за договором
загальною вартістю 499 879,07 грн., що
підтверджується підписами та
відбитками печаток сторін на актах
приймання виконаних робіт №01/(41158) від
28.12.2011, №02/(41158) від 01.01.2012, №02-2/(41158) від
27.01.2012, №03/(41158) від 27.02.2012. У
відповідності до наданих суду виписок
з поточного рахунку відповідача за
спірний період, вказані роботи
позивачем були оплачені частково у
сумі 410 900,60 грн., що вказує на повне
схвалення договору стороною у
зобов'язанні - позивачем.

Отже, на переконання судової колегії,
беручи до уваги наведені законодавчі
положення, враховуючи недоведеність
позивачем факту підписання спірного
договору від імені замовником не
уповноваженою на це особою, а також
вчинення позивачем дій по схваленню
спірного правочину у розумінні ст. 241 ЦК
України, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що вимога позивача
про визнання договору на переробку
бетонних конструкцій у бетонний щебінь
№41158 від 09.12.2011 недійсним з підстав ч. 2
ст. 203 ЦК України задоволенню не
підлягає з огляду на її недоведеність
та необґрунтованість.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем - товариством з обмеженою
відповідальністю «КСМ-Груп» не надано
докази та належним чином не доведено
правомірність вимог апеляційної
скарги про скасування рішення
місцевого господарського суду від
30.07.2014.

Щодо інших доводів апеляційної скарги,
колегія не бере їх до уваги, оскільки
прийшла висновку про їх
необґрунтованість. Інших належних
доказів на підтвердження своїх доводів
та заперечень викладених в поданій
апеляційній скарзі, апелянтом не було
надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду Київської області
від 30.07.2014 прийнято після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, та
відповідністю висновків, викладених в
рішенні суду обставинам справи, а також
у зв'язку із правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, і є таким що відповідає нормам
закону.

Зважаючи на те, що доводи товариства з
обмеженою відповідальністю «КСМ-Груп»
законних та обґрунтованих висновків
суду першої інстанції не спростовують,
рішення господарського суду Київської
області від 30.07.2014 слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «КСМ-Груп»
- без задоволення.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «КСМ-Груп»
на рішення господарського суду
Київської області від 30.07.2014 у справі
№910/12013/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Київської області від 30.07.2014 у справі
№910/12013/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12013/14 повернути
до господарського суду Київської
області.

Головуючий суддя
А.Г. Майданевич

Судді
О.М. Гаврилюк

О.І. Лобань