ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"07" жовтня 2014 р.Справа № 922/3376/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали справи

за позовом ТОВ "Виробничо-торгівельна
фірма "Сарепта", м. Донецьк до ТОВ
"Титан", м. Мерефа про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2014 року позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельна фірма "Сарепта",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з товариства з обмеженою
відповідальністю "Титан" (відповідача)
суми заборгованості у розмірі 66468,98
гривень. Заявлену вимогу обґрунтував
неналежним виконанням відповідачем
умов договору поставки №15-11/01-12/У,
укладеного між сторонами 11 січня 2012
року. Крім того, позивач просив суд
стягнути з відповідача 1827,00 гривень
судового збору та накласти арешт на
майно та грошові кошти, що належать
відповідачу.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 13 серпня 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 09 вересня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 09 вересня 2014
року було відкладено розгляд справи на
07 жовтня 2014 року.

02 жовтня 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду відзив (вх.№34424) на позовну заяву, в
якому викладена позиція останнього
полягає у тому, що він дійсно укладав
спірний договір з позивачем, отримав
відповідний товар, але у зв'язку із
складною економічно ситуацією, та тим,
що строк оплати товару не настав,
оскільки позивач не отримував від
нього звіти про реалізацію товару,
просив суд відмовити у позові повністю.
Судом було досліджено наданий відзив
та долучено до матеріалів справи.

Сторони у відкрите судове засідання 07
жовтня 2014 року своїх представників не
направили. Про час та місце проведення
судового засідання були повідомлені
належним чином.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами, без участі представників
сторін

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, встановив наступне.

11 січня 2012 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельна фірма "Сарепта"
(позивачем) та товариством з обмеженою
відповідальністю "Титан" (відповідачем)
було укладено договір поставки
№15-11/01-12/У. Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
постачальник (позивач) зобов'язався
передати у власність покупця
(відповідача) товар, а покупець, в свою
чергу, зобов'язався прийняти
відповідний товар та оплатити його.

Згідно із п.п.2.2, 2.5 договору, поставка
партії товару вважається виконаною
постачальником в момент передачі
партії товару. Моментом переходу права
власності на товар є момент підписання
сторонами видаткових накладних на
партію товару, які є невід'ємними
частинами цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач поставив на адресу відповідача
товар на загальну суму 66468,98 гривень, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи, підписаними з обох сторін та
скріпленими печатками підприємств
видатковими накладними (т.1 а.с.34-201, т.2,
т.3 а.с.1-83).

Відповідно до п.п.5.1, 5.3 договору, оплата
товару здійснюється по мірі реалізації
поставленого товару на підставі цього
договору та накладної, за якою
передавався товар, кожні 30 календарних
днів з моменту поставки товару на склад
покупця.

Відповідач, в свою чергу, отриманий
товар не оплатив у повному обсязі.

З метою досудового врегулювання спору,
позивач направив вимогу від 04 квітня 2014
року на адресу відповідача про сплату
виниклої заборгованості, але відповіді
не отримав. Факт направлення
відповідної вимоги підтверджується
поштовим реєстром, списком №707
згрупованих поштових відправлень та
описом вкладення (т.1 а.с.24-26).

Суд, проаналізувавши обставини,
вказані у позовній заяві, дійшов
висновку про те, що позивач виконав
свої зобов'язання за спірним договором
належним чином та у повному обсязі.
Проте, відповідач, в свою чергу,
зобов'язання за спірним договором не
виконав, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість перед позивачем у
розмірі 66468,98 гривень, яка до цього часу
залишається непогашеною.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

В розумінні статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, те, що момент
переходу права власності на товар від
позивача до відповідача відбувся після
підписання видаткових накладних, та те,
що на момент прийняття рішення по
справі у матеріалах справи відсутні
будь-які докази погашення відповідачем
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
суми заборгованості у розмірі 66468,98
гривень нормативно та документально
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Щодо посилань відповідача про те, що
строк оплати товару не настав, оскільки
позивач не отримував звіти про
реалізацію товару, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно зі ст.655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
встановлено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій та повинні бути
складені під час здійснення цієї
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

В ст.1 цього Закону встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Кожною стороною (підприємством), що
брала участь у здійсненні
господарської операції, мають бути
отримані первинні документи для
записів у регістрах бухгалтерського
обліку, інформація в яких ідентично
засвідчує зміст господарської
операції. Первинні документи
складаються на бланках типових форм,
затверджених Міністерством статистики
України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

Як вже було зазначено вище, між
сторонами існували правовідносини з
купівлі-продажу (поставки).

Отже, обставини щодо поставки товару,
можуть підтверджуватися первинними
документами в розумінні
вищезазначених положень Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
складеними при виконанні певної
господарської операції.

Вищезазначені видаткові накладні
відповідають вимогам ст.9 ЗУ "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку. Дані накладні
є первинними документами, які фіксують
факт здійснення господарської
операції та факт встановлення
договірних відносин, а тому, з дня
підписання накладних, є всі підстави
для покладення на відповідача
обов'язку по проведенню розрахунків за
отриманий товар.

В інформаційному листі Вищого
господарського суду України від 17
лютого 2012 року №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" зазначено:
"Відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. Отже, якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується. При цьому
підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена в
постановах Вищого господарського суду
України від 28 лютого 2012 року №5002-8/481-2011,
та від 21 квітня 2011 року №9/252-10.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та відповідачем
здійснювалася поставка товару, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи видатковими накладними,
оформленими належним чином, та
скріпленими підписами та печатками
обох сторін. Тобто, позивач шляхом
відпуску товару за видатковими
накладними, а відповідач шляхом
одержання товару, вказаного у
накладних, створили певні права та
обов'язки, які аналогічні цивільним
правам та обов'язкам сторін за
договором поставки продукції. Зокрема,
у позивача виникло право вимагати
оплати поставленого товару, а у
відповідача виник обов'язок по оплаті
отриманого товару.

Отже, суд зазначає, що ненадання
відповідачем звітів та не реалізація
товару, не звільняє його від обов'язку
оплатити отриманий товар.

Також, суд, розглянувши вимогу позивача
про накладення арешту на майно та
грошові кошти відповідача, приймає її в
якості заяви про вжиття заходів до
забезпечення позову, та зазначає
наступне.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
№01-8/2776 від 12 грудня 2006 року „Про деякі
питання практики забезпечення позову"
та Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 16 від 26
грудня 2011 року "Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову", у вирішенні
питання про вжиття заходів до
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням такого: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; ймовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу. Умовою
застосування заходів до забезпечення
позову є достатньо обґрунтоване
припущення, що майно (у тому числі
грошові кошти, цінні папери тощо), яке є
у відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, може зникнути,
зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

В даному разі позивачем не подано
доказів того, що невжиття таких заходів
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.
Відсутні такі докази й в матеріалах
справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що заява позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову є
необґрунтованою, а тому суд не вбачає
правових підстав для її задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст.129
Конституції України, ст.ст.599, 612, 629, 655,
692, 712 Цивільного кодексу України,
ст.ст.179, 193 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49,
66, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви
позивача про вжиття заходів до
забезпечення позову.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Титан" (61036, м.Харків,
вул.Морозова, 7, ) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельна фірма "Сарепта"
(83000, м.Донецьк, вул.Поліграфічна, 18, ) 66468,98 гривень
заборгованості та 1827,00 гривень
судового збору.

Суддя К.В. Аріт