ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2334/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова
С.В., суддя Тарасова І. В.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Пакіної О.М. (дов. № б/н
від 22.09.2014р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Агрофірма «Семенівка»,
с. Семенівка, Мелітопольського району,
Запорізької області (вх. № 2659 З/3-10) на
рішення господарського суду
Запорізької області від 05.08.2014р. по
справі №908/2334/14

за позовом Приватного підприємства
«Агрофірма «Семенівка», с. Семенівка,
Мелітопольського району, Запорізької
області

до Приватного підприємства
«Молокозавод-ОЛКОМ», м. Мелітополь,
Запорізької області

про визнання недійсним Договору
зворотної фінансової допомоги №30 від
22.08.2013,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року Приватне підприємство
«Агрофірма «Семенівка», с. Семенівка,
Мелітопольського району, Запорізької
області звернулось до господарського
суду Запорізької області з позовом до
Приватного підприємства
«Молокозавод-ОЛКОМ» про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 30 від 22.08.2013 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач
послався на те, що оскільки відповідач
не включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, тому згідно з вимогами ст. 203 ГК
України та ст. 227 ЦК України є підстави
вважати, що укладання відповідачем
договору зворотної фінансової
допомоги є порушенням в частині
господарської компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладання
позастатутних угод, а саме угод про
надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував, посилаючись, що спірний
договір не підпадає під поняття
фінансової послуги, оскільки не має на
меті отримання прибутку (процентів), а
відтак позикодавцю не обов'язково бути
фінансовою установою, та мати
відповідні дозволи і ліцензії.

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 05.08.2014 р. по
справі № 908/2334/14 (суддя - Смірнов О.Г.) у
задоволенні позову відмовлено
повністю. Витрати по сплаті судового
збору в розмірі 1218,00 грн. покладено на
відповідача.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на невідповідність
прийнятого у даній справі рішення
вимогам чинного законодавства, просить
скасувати рішення господарського суду
Запорізької області від 05.08.2014 р. у
даній справі та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги позивач зазначив, що відповідач
не включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи, а також не має
повноважень на надання фінансових
послуг.

Відповідач відзиву на апеляційну
скаргу не надав, його уповноважений
представник - Пакіна О.М. у судовому
засіданні 07.10.2014р. вважає рішення суду
законним та обґрунтованим, прийнятим
відповідно до норм чинного
законодавства, просить рішення
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Представник позивача у призначене
судове засідання не з'явився, хоча
належним чином був повідомлений про
час і місце проведення судового
засідання, про що свідчить поштове
повідомлення про вручення поштового
відправлення №01347/1 від 29.09.2014р. Про
причини неявки свого представника суд
апеляційної інстанції не повідомив.

Враховуючи те, що судом апеляційної
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення сторін про час
та місце розгляду справи, а також з
огляду на те, що явку представників
сторін у дане судове засідання не
визнано обов'язковою, колегія суддів
вважає за можливе розглянути справу
без участі представника позивача за
наявними у ній матеріалами у
відповідності до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених статтею 101
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів приходить до
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, що 22
серпня 2013 між Приватним підприємством
«Агрофірма «Семенівка», с. Семенівка,
Мелітопольського району, Запорізької
області (позивачем) та Приватним
підприємством "Молокозавод-ОЛКОМ"
(відповідачем) був укладений договір
зворотної фінансової допомоги за № 30
(далі - Договір), відповідно до пункту 1.1.
якого відповідач зобов'язався надати
позивачеві зворотну фінансову
допомогу у розмірі, встановленому в
пункті 2.1 Договору в розмірі 131000,00 грн.,
а позивач, в свою чергу, зобов'язався
повернути відповідачеві отриману
фінансову допомогу у повному розмірі
та в строк, встановлений пунктом 5.1
Договору - не пізніше 24 серпня 2013 року.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що
фінансова допомога є поворотною та
безвідсотковою. Відсотки за даним
договором не нараховуються та не
сплачуються.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу , інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 Цивільного кодексу України ).

На виконання умов договору відповідач
платіжним дорученням № 3463 від 22.08.2013р.
перерахував на розрахунковий рахунок
позивача обумовлену договором суму
фінансової допомоги в розмірі 131000,00
грн. (аркуш справи 8).

Проте відповідач своє зобов'язання,
визначене умовами Договору не виконав,
та у встановлений Договором термін
фінансову допомогу не повернув.
Натомість звернувся до господарського
суду із позовом про визнання спірного
Договору недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені у статті 203 Цивільного
кодексу України, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
закріплено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу .

Отже, оскільки відповідач, на виконання
умов договору за платіжним дорученням
№ 3463 від 22.08.2013р. перерахував, а позивач
отримав грошові кошти в сумі 131000,00 грн.,
то за таких обставин, господарський суд
дійшов правильного висновку, що
позивачем не було доведено, що
оспорюваний договір не був спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені цим
правочином, а відтак і наявності
підстав, передбачених статтею 203
Цивільного кодексу України, для
визнання договору недійсним.

Крім того, господарським судом
обґрунтовано не прийняті до уваги
доводи позивача, що на момент укладання
договору відповідач не міг виступати
позикодавцем, оскільки за
законодавством України фінансові
послуги можуть надаватися виключно
фінансовими або кредитними установами
на підставі відповідної ліцензії та
вчинення ПП "Молокозавод-ОЛКОМ" цього
правочину без відповідного дозволу
(ліцензії) в силу частини 1 статті 203,
частин 1, 3 статті 215, статті 227
Цивільного кодексу України, є
підставою для визнання договору
недійсним.

Колегія суддів вважає, що посилання
позивача на порушення при укладанні
договору зворотної фінансової
допомоги норм Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
та Закону України "Про ліцензування
певних видів господарської діяльності"
безпідставне та спростовується
наступним.

Відповідно до пункту 5 частини першої
статті 1 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" фінансовою послугою
є операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальності вартості
фінансових активів. Статтею 4 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" до фінансових
послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до пункту 3 частини першої
статті 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" надання
фінансових послуг підлягає
ліцензуванню, а статтею 34 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" визначено види
діяльності, на які Держфінпослуг може
надавати фінансовим установам
ліцензії.

Разом з тим, за змістом своєї преамбули
Закон України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" встановлює загальні
правові засади у сфері надання
фінансових послуг, здійснення
регулятивних та наглядових функцій за
діяльністю з надання фінансових
послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативних актів спеціальної дії та
регулює відносини, пов'язані з
функціонуванням фінансових ринків та
наданням фінансових послуг споживачам.
В Законі зазначено, що його метою є
створення правових основ для захисту
інтересів споживачів фінансових
послуг, правове забезпечення
діяльності і розвитку
конкурентоспроможного ринку
фінансових послуг в Україні, правове
забезпечення єдиної державної
політики у фінансовому секторі
України.

У частинах першій та другій статті 2
зазначеного Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
які визначають сферу його дії, вказано,
що він регулює відносини, що виникають
між учасниками ринків фінансових
послуг під час здійснення операцій з
наданням фінансових послуг. Фінансові
установи в Україні діють відповідно до
цього Закону з урахуванням норм
законів України, які встановлюють
особливості їх діяльності. Визначення
фінансових установ наведено у пункті 1
статті 1 Закону, а у пункті 7 статті 1
цього Закону зазначено вичерпний
перелік суб'єктів, на яких поширюється
дія цього Закону. Це - учасники ринків
фінансових послуг, до яких відносяться
юридичні особи та фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності,
які відповідно до закону мають право
здійснювати діяльність з надання
фінансових послуг на території України
та споживачі таких послуг. При цьому
даний Закон поширює свою дію не на усіх
юридичних осіб, а лише на тих, які є
професійними учасниками ринку
фінансових послуг.

Частиною четвертою статті 5 Закону
передбачено, що можливість та порядок
надання окремих фінансових послуг
юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та
ринків фінансових послуг, виданими в
межах їх компетенції. Визначення
фінансової послуги наведено у пункті 5
частини першої статті 1 Закону як
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

З аналізу зазначених правових норм
вбачається, що сфера дії Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
є обмеженою і не поширюється на
юридичних осіб, які за своїм статусом
не є фінансовими установами.

Оскільки ПП "Молокозавод-ОЛКОМ" не
відноситься до суб'єктів, на яких
поширюється дія Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
(не є учасником ринку фінансових
послуг), до спірних правовідносин
підлягають застосуванню відповідні
норми ЦК України, які регулюють питання
надання коштів у позику.

Суд першої інстанції обґрунтовано
визначився, що спірний договір є
договором позики, так як у пункті 2.2
Договору зазначено, що фінансова
допомога є поворотною та
безвідсотковою; відсотки за даним
договором не нараховуються та не
сплачуються.

В пункті 1 Розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від
31.03.2006р. "Про можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств",
зазначено, що юридична особа, що не є за
своїм правовим статусом фінансовою
установою, не може надавати кошти в
позику на умовах фінансового кредиту
(тобто під процент), але має право
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику відповідно до вимог
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 Цивільного
кодексу України, за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Діючим законодавством не заборонено
юридичним особам, які не є фінансовими
установами, надавати фінансові послуги
з надання коштів у позику, для
укладання договору позики не потрібно
отримання ліцензії.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
та визнання договору зворотної
фінансової допомоги № 30 від 22.08.2013р.
недійсним, оскільки позивач не надав
жодних доказів порушення норм частини 1
статті 203, частин 1, 3 статті 215, статті 227
Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, що позивачем
не виконано.

Стаття 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює правила допустимості
доказів і згідно вказаної норми закону
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладених обставин,
колегія суддів зазначає, що позивач ні
під час вирішення спору у
господарському суді Харківської
області, ні під час розгляду його
апеляційної скарги не надав належного
матеріального доказу обґрунтованості
та правомірності заявлених позовних
вимог. Наведені ним в апеляційній
скарзі доводи про порушення судом норм
матеріального та процесуального права
нічим не обґрунтовані та не
узгоджуються з наявними у справі
матеріалами, його позиція не
підтверджена належними та допустимими
доказами. Тому вимоги позивача, що
зазначені в апеляційній скарзі, не
підлягають задоволенню, а наведені на
їх підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Запорізької
області від 05.08.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 32-34, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105, 110 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Агрофірма «Семенівка»,
с. Семенівка, Мелітопольського району,
Запорізької області залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 05.08.2014 року у
справі № 908/2334/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 09.10.14

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Тарасова І. В.