КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2014 р. Справа№ 911/1590/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання:
Білецькому Л.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Єршова С.В. (дов. №14-108 від
18.04.2014 року);

від відповідача - Соловей М.Т. (дов. №1
від 02.01.2014 року);

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

комунального підприємства Київської
обласної ради
"Переяслав-Хмельницьктепломережа"

на рішення Господарського суду
Київської області від 26.05.2014 року

у справі №911/1590/14 (суддя П.Ф. Скутельник)

за позовом публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до комунального підприємства
Київської обласної ради
"Переяслав-Хмельницьктепломережа", м.
Переяслав-Хмельницький

про стягнення -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (надалі -
ПАТ НАК «Нафтогаз України») подало до
Господарського суду Київської області
позов до комунального підприємства
Київської обласної ради
"Переяслав-Хмельницьктепломережа"
(надалі - КП КОР
"Переяслав-Хмельницьктепломережа") про
стягнення штрафних санкцій, 3% річних та
інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 26.05.2014 року у
справі №911/1590/14 позов задоволено
повністю. Присуджено до стягнення з КП
КОР "Переяслав-Хмельницьктепломережа"
на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України"
заборгованість за договором
купівлі-продажу природного газу від
28.08.2012 року №12/499-ТЕ-17 у вигляді пені у
сумі 67 662,60 грн., штрафу у сумі 93 575,31 грн.,
інфляційних втрат у сумі 3 574,67 грн.,
трьох відсотків річних у сумі 14 434,22 грн.
та судовий збір у сумі 3 584,90 грн.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що позивачем доведено,
а відповідачем належними та
допустимими доказами не спростовано
неналежне виконання останнім умов
договору купівлі-продажу природного
газу від 28.08.2012 №12/499-ТЕ-17 щодо
своєчасної оплати отриманого
природного газу. Враховуючи порушення
відповідачем грошового зобов'язання,
суд дійшов висновку про
обгрунтованість позовних вимог про
стягнення штрафних санкцій.

Не погодившись із вказаним рішенням, КП
КОР "Переяслав-Хмельницьктепломережа"
подало до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Господарського суду Київської області
від 26.05.2014 року у справі №911/1590/14 та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги скаржник вказує на те, що
несвоєчасно сплачена сума за природний
газ - це заборгованість міського
бюджету з різниці в тарифах на теплову
енергію, що постачалася населенню м.
Переяслава-Хмельницького, яка виникла
у зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії тарифам, що
були погоджені виконавчим комітетом
Переяслав-Хмельницької міської ради.
Крім того, скаржник заперечує щодо
стягнення штрафу у розмірі 7% від
простроченої понад 30 днів суми платежу
та встановлення строку позовної
давності щодо стягнення основної
заборгованості, штрафів, пені, річних,
інфляційних нарахувань - п'ять років.

Також до апеляційної скарги КП КОР
"Переяслав-Хмельницьктепломережа"
додано клопотання про поновлення
пропущеного процесуального строку на
подання апеляційної скарги на рішення
Господарського суду Київської області
від 26.05.2014 року у справі №911/1590/14.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02.09.2014 року
клопотання КП КОР
"Переяслав-Хмельницьктепломережа" про
відновлення пропущеного
процесуального строку для подання
апеляційної скарги на рішення
Господарського суду Київської області
від 26.05.2014 року у справі №911/1590/14
задоволено, прийнято апеляційну скаргу
до провадження у складі колегії суддів:
головуюча суддя Агрикова О.В., судді
Чорногуз М.Г., Рудченко С.Г. та
призначено її розгляд на 24.09.2014 року.

В судовому засіданні 24.09.2014 року
представник позивача надав усні
заперечення по суті апеляційної
скарги, просив колегію суддів рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, а скаргу без задоволення.
Представник відповідача надав усні
пояснення по суті апеляційної скарги,
просив задовольнити апеляційну скаргу
у повному обсязі.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 28.08.2012 року між ПАТ "НАК
"Нафтогаз України" (продавець) та КП КОР
"Переяслав-Хмельницьктепломережа"
(покупець) було укладено договір на
купівлю-продаж природного газу від
28.08.2012 року №12/499-ТЕ-17 (а.с. 17-23) (надалі -
договір).

Колегією суддів встановлено, що
вказаний договір за своєю правовою
природою є договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

У відповідності до п. 1.1. вказаного
договору продавець зобов'язується
передати у власність покупцю у 2012 році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз
України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00
00, а покупець зобов'язується прийняти
та оплатити газ на умовах цього
договору.

Пунктами 2.1., 2.1.2. договору передбачено,
що продавець передає покупцеві з 01.08.2012
року по 31.12.2012 року газ обсягом до 2164,0
тис. куб. м.

Відповідно до п. п. 3.3., 3.4. договору,
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Акти є
підставою для остаточних розрахунків
між сторонами.

Договором у п. 5.2. визначено, що ціна за
1000 куб. м. природного газу становить 1
091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб. м.
природного газу - 1 091,00 грн., крім того
ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

Пунктом 11.1. Договору передбачено, що
цей договір набуває чинності з дати
його підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, поширює дію
на відносини, що фактично склалися між
сторонами з 01.08.2012 року і діє в частині
поставки газу до 31.12.2012 року, а в частині
розрахунків - до їх повного здійснення.

Колегією суддів встановлено, що 03.12.2012
року між позивачем і відповідачем
укладено Додаткову угоду від 03.12.2012
року № 1 до договору (а.с. 23), згідно якої
сторони дійшли згоди з 01.10.2012 року п. 2.1.
ст. 2 "Кількість та якість газу" обсяги,
що передаються за договором в IV
кварталі 2012 року, викласти в наступній
редакції: жовтень - 220.000 тис. куб. м,
листопад - 450,000 тис. куб. м, грудень - 650,000
тис. куб. м, IV квартал - 1 320, 000 тис. куб. м.

Згідно п. 2 вказаної додаткової угоди,
решта умов цього договору залишається
незмінною і обов'язковою для виконання
сторонами.

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди,
дана додаткова угода набуває чинності
з моменту її підписання сторонами та
скріплення їх підписів печатками
сторін, поширює свою дію на відносини
сторін, що фактично склались з 01 жовтня
2011 року.

Судом першої інстанції встановлено, з
чим погоджується суд апеляційної
інстанції, що позивач на виконання
вимог п.п. 1.1., 2.1. договору, з дотриманням
вимог ст.ст. 526, 629, 712 Цивільного кодексу
України, у період з жовтня 2012 року по
грудень 2012 року передав, а відповідач
прийняв природний газ на загальну суму
1 956 243,29 грн., що підтверджено актами
приймання-передачі природного газу від
27.11.2012 року (а.с. 24), від 30.11.2012 року (а.с. 25)
та від 31.12.2012 року (а.с. 26), які підписані
відповідачем на виконання вимог п.п. 1.1.,
3.3. Договору і ст. 193 Господарського
кодексу України без будь-яких
заперечень з приводу зазначеної у
вказаних актах приймання-передачі
вартості, строків, обсягу та якості
поставленого Позивачем природного
газу. Вказані акти, у відповідності до
п.п. 3.3, 3.4 договору є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами.

В обгрунтування неналежного виконання
відповідачем умов договору із
своєчасної сплати грошових коштів за
поставлений природний газ, ПАТ «НАК
«Нафтогаз України» надано суду акти
приймання-передачі природного газу,
розрахунок заборгованості та
документи щодо операцій по счету КП КОР
"Переяслав-Хмельницьктепломережа" з
01.10.2012 року по 31.05.2013 року.

Згідно п. 6.1. договору, оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Таким чином, строк оплати по актам від
27.11.2012 року та від 30.11.2012 року настав
14.12.2012 року, а по акту від 31.12.2012 року -
14.02.2013 року.

Докази належного виконання
відповідачем зобов'язань за договором
купівлі-продажу природного газу від
28.08.2012 року №12/499-ТЕ-17, зокрема, доказів
оплати грошових коштів за отриманий
природний газ у встановлені умовами
договору строки, в матеріалах справи
відсутні.

В оскаржуваному рішенні суд першої
інстанції зазначає, з чим погоджується
колегія суддів та що не заперечується
відповідачем, повна оплата КП КОР
«Переяслав-Хмельницьктепломережа» за
поставлений природний газ відбулась
16.09.2013 року, тобто з порушенням
встановлених договором строків.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що у зв'язку з
несвоєчасною оплатою відповідачем
отриманого природного газу КП КОР
«Переяслав-Хмельницьктепломережа»
прострочено виконання грошового
зобов'язання за договором на
купівлю-продаж природного газу від
28.08.2012 року №12/499-ТЕ-17, з огляду на що
позовні вимоги про стягнення штрафних
санкцій підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції
не погодилася з доводами апеляційної
скарги щодо відшкодування різниці в
тарифах з тих підстав, що згідно з п. 4
ст. 7 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» до
повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
визначення виконавця
житлово-комунальних послуг відповідно
до цього Закону в порядку,
затвердженому центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Підставою для проведення
житлово-експлуатаційною організацією
перерахунків є зведені акти звіряння
нарахувань, які оформлюються житловими
організаціями усіх форм власності
після закінчення опалювального
періоду.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення пені, передбаченої п. 7.2.
Договору, за періоди з 15.11.2012 року по
21.12.2012 року, з 15.12.2012 року по 27.12.2012 року
та з 15.01.2013 року по 14.07.2013 року у
загальній сумі 67 662,60 грн. та штрафу у
розмірі 7% від суми простроченого
платежу, передбаченого п. 7.2. Договору, у
сумі 93 575,31 грн., колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно з п. 7.2. договору, у разі
невиконання покупцем умов пункту 6.1.
умов цього договору продавець має
право не здійснювати поставку газу
покупцю або обмежити поставку
пропорційно до кількості несплачених
обсягів з наступною поставкою цих
обсягів при умові їх оплати та
наявності технічної можливості. У разі
невиконання покупцем п. 6.1. умов цього
договору він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Цивільний кодекс України у ст. 612
передбачає, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання
зобов'язання, відповідає перед
кредитором за завдані простроченням
збитки і за неможливість виконання, що
випадково настала після прострочення.

Колегія суддів дійшла до висновку про
те, що порушення відповідачем строків
оплати за договором є підставою
господарсько-правової
відповідальності КП КОР
«Переяслав-Хмельницьктепломережа».

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України,
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 6 статті 231 Господарського
кодексу України передбачено, що
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу
України визначено, що пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Враховуючи, що судом встановлено факт
прострочення виконання грошового
зобов'язання, то вимоги позивача про
стягнення пені у розмірі 67 662,60 грн.
нарахованої з урахуванням ст. 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» та в межах визначених ч. 6
ст. 232 Господарського кодексу України
визнаються колегією суддів
обґрунтованими. При цьому, судом
апеляційної інстанції перевірено
розрахунки пені, здійснені позивачем
та прийняті місцевим господарським
судом, та встановлено їх арифметичну
правильність.

Крім того, при дослідженні
правильності визначення позивачем
суми штрафу у розмірі 7 відсотків від
суми вартості поставленого товару у
сумі 93 575,31 грн., колегією суддів
встановлено, про що також зазначено у
рішенні суду першої інстанції, що
вказана сума штрафу визначена
позивачем обґрунтовано і вірно.

Стосовно посилань скаржника на те, що
стягнення штрафу 7 відсотків від
простроченої понад 30 днів суми платежу
є незаконним, колегія суддів зазначає
наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, у
відповідності до умов договору,
сторони дійшли згоди про те, що за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
покупець має додатково сплатити штраф
у розмірі 7 (семи) відсотків від суми
простроченого платежу.

Таким чином, стягнення штрафу 7
відсотків за прострочення виконання
зобов'язань є правомірним та таким, що
не суперечить нормам чинного
законодавства України. До того ж,
колегія суддів зазначає, що п.7.2
договору не визнавався у судовому
порядку недійсним, з огляду на що
твердження апелянта є безпідставними.

У відповідності із ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції правомірно стягнув з
відповідача 3% річних у розмірі 14 434,22
грн. за періоди з 15.11.2012 року по 21.12.2012
року, з 15.12.2012 року по 27.12.2012 року та з
15.01.2013 року по 26.09.2013 року та інфляційні
втрати у сумі 3 574,67 грн. за періоди з
16.11.2012 року по 15.12.2012 року та з 16.12.2012 року
по 15.01.2013 року.

Посилання відповідача на те, що п.9.3
договору не відповідає чинному
законодавству України не приймається
колегією суддів до уваги, оскільки
вказане питання не є предметом
розгляду у даній справі.

Щодо залишення позову ПАТ «НАК
«Нафтогаз України» без розгляду, на що
посилається відповідач в апеляційній
скарзі, колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду про відмову у
задоволенні вказаного клопотання з
огляду на наступне.

Згідно зі ст. 81 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд залишає позов без
розгляду, якщо позовну заяву підписано
особою, яка не має права підписувати її,
або особою, посадове становище якої не
вказано; у провадженні господарського
суду або іншого органу, який діє в межах
своєї компетенції, є справа з
господарського спору між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав; позивач не звертався до
установи банку за одержанням з
відповідача заборгованості, коли вона
відповідно до законодавства мала бути
одержана через банк; позивач без
поважних причин не подав витребувані
господарським судом матеріали,
необхідні для вирішення спору, або
представник позивача не з'явився на
виклик у засідання господарського суду
і його нез'явлення перешкоджає
вирішенню спору; громадянин відмовився
від позову, який було подано у його
інтересах прокурором.

Вказаний перелік підстав для залишення
позовної заяви без розгляду є
вичерпним. Враховуючи викладене,
відсутні підстави для залишення позову
ПАТ «НАК «Нафтогаз України» без
розгляду.

Доводи відповідача, які викладені у
апеляційній скарзі з приводу того, що
суд першої інстанції не правомірно
розглянув справу за відсутності
представника відповідача, колегія
суддів не приймає до уваги з огляду на
наступне.

Згідно із ч. 1,2,3,5 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
сторони користуються рівними
процесуальними правами. Сторони мають
право знайомитися з матеріалами
справи, робити з них витяги, знімати
копії, брати участь в господарських
засіданнях, подавати докази, брати
участь у дослідженні доказів, заявляти
клопотання, давати усні та письмові
пояснення господарському суду,
наводити свої доводи і міркування з
усіх питань, що виникають у ході
судового процесу, заперечувати проти
клопотань і доводів інших учасників
судового процесу, оскаржувати судові
рішення господарського суду в
установленому цим Кодексом порядку, а
також користуватися іншими
процесуальними правами, наданими їм
цим Кодексом. Сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи. Відповідач має право
визнати позов повністю або частково, а
також має право до початку розгляду
господарським судом справи по суті
подати зустрічний позов.

Під час перебування справи на розгляді
в суді відповідач, користуючись
передбаченими ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
правами, через канцелярію до
Господарського суду Київської області
26.05.2014 року подав клопотання про
відкладення розгляду справи та розгляд
справи без участі представника
відповідача.

Колегія суддів зазначає, що
відкладення розгляду справи в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України є правом суду, а не його
обов'язком. Тому, оскільки відповідач
був повідомлений належним чином про
дату, час та місце судового засідання,
суд першої інстанції не був
зобов'язаний відкладати розгляд справи
№911/1590/14 на іншу дату.

Крім того, слід враховувати, що
відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.).

При цьому господарський суд виходить з
того, що у відповідних випадках такий
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами першою
- п'ятою ст. 28 Господарського
процесуального кодексу України, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (ст. 32 - 34
Господарського процесуального кодексу
України), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

З огляду на викладене, місцевий суд
правомірно розглянув справу №911/1590/14
26.05.2014 року та виніс рішення, а
відсутність відповідача у судовому
засіданні не порушила законних прав та
інтересів сторін.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для Господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Посилання скаржника на відсутність
підстав стягнення з нього штрафних
санкцій через брак коштів у зв'язку з
відсутністю відшкодування суми
різниці в тарифах з Державного бюджету
України відхиляється колегією суддів з
огляду на наступне.

В силу статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Наявність чи відсутність
відшкодування з бюджету суми різниці в
тарифах не залежить від волі та дій
позивача, що порушує його право на
отримання коштів за поставлений товар
за договором.

Відповідно до оглядового листа Вищого
господарського суду України № 01-06/374/2013
від 18.02.2013 року, відсутність бюджетних
коштів не виправдовує бездіяльність
замовника (відповідача) і не є
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011 року).

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 року № 11/446 та в рішенні
Європейського суду з прав людини у
справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус
проти України" від 18.10.2005 року.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого Господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Решта доводів скаржника
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, однак, які не
впливають на результат розгляду
справи.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
Господарського суду Київської області
від 26.05.2014 року у справі №911/1590/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального
підприємства Київської обласної ради
"Переяслав-Хмельницьктепломережа" на
рішення Господарського суду Київської
області від 26.05.2014 року у справі №911/1590/14
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 26.05.2014 року у
справі №911/1590/14 залишити без змін.

3. Справу №911/1590/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз