м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 5011-72/6007-2012 22.09.14Суддя Мудрий
С.М., розглянувши справу
за позовом житлово-будівельного
кооперативу "Журналіст-3"
до публічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
про стягнення 66 238,36 грн.
Представники сторін:
від позивача: Кравець Д.М. -
представник за довіреністю № 76 від
від відповідача: Богач О.Є. -
представник довіреністю № 9 від 13.06.2014
Житлово-будівельний кооператив
"Журналіст-3" звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до публічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
"Київводоканал" про стягнення 66 238,36 грн.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що між ним та
публічним акціонерним товариством
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
питної води та приймання стічних вод
через приєднані мережі.
Рішенням господарського суду м. Києва у
справі №52/527 встановлено, що у
правовідносинах по виконанню договору
№03476 за період з грудня 2006 року по
червень 2009 року існує переплата коштів
за надані послуги з водопостачання і
водовідведення в розмірі 26 832,39 грн.

А також, в період з липня 2009 року по
червень 2011 року включно позивачем було
сплачено 54 699,79 грн. за послуги з
водопостачання та водовідведення, та
переплата за цей період становить 39 405,97
грн.

Переплата виникла, на думку позивача, у
зв'язку з невірним нарахування
відповідача по тарифам, оскільки
чинними тарифами, що підлягають
застосуванню є тарифи встановлені
Розпорядженням КМДА від 28.08.2002 року за
№1680 з наступними змінами «Про
встановлення тарифів на послуги з
водопостачання та водовідведення», що
зареєстровано в Київському міському
управлінні юстиції 30 серпня 2002 року за
№66/449.

У зв'язку з чим, просить стягнути з
відповідача зайво сплачені кошти в
розмірі 66 238,36 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 13.11.2012 року у справі №
5011-72/6007-2012 позов задоволено частково.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 29.01.2013 року у
справі № 5011-72/6007-2012 рішення
господарського суду міста Києва
скасовано та прийнято нове рішення,
яким в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду
від 15.04.2013 року у справі № 5011-72/6007-2012
касаційну скаргу житлово-будівельного
кооперативу "Журналіст-3" задоволено
частково. Постанову Київського
апеляційного господарського суду від
29.01.2013 року у справі № 5011-72/6007-2012 та
рішення господарського суду міста
Києва від 13.11.2012 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату
господарського суду міста Києва від
24.04.2013 року за № 04-1251 щодо призначення
повторного автоматичного розподілу
справ, призначено проведення
повторного автоматичного розподілу
даної справи, за результатом
проведення якого справа № 5011-72/6007-2012
передана на розгляд судді Стасюку С.В.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 10.09.2013 року у справі №
5011-72/6007-2012 у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 26.02.2014 року у
справі № 5011-72/6007-2012 рішення
господарського суду міста Києва
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
від 19.05.2014 року у справі № 5011-72/6007-2012
касаційну скаргу житлово-будівельного
кооперативу "Журналіст-3" задоволено.
Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 26.02.2014 року у
справі № 5011-72/6007-2012 та рішення
господарського суду міста Києва від
20.09.2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Розпорядження керівника апарату
господарського суду м. Києва від 28.05.14
року, відповідно д п. 2.10. рішення зборів
господарського суду м. Києва від 03.02.11 р.
(оформленого протоколом № 1 від 03.02.11 р.)
та п. 3.1.13. Положення про автоматизовану
систему документообігу суду було
призначено повторний автоматичний
розподіл справи №5011-72/6007-2012.

В результаті зазначеного
автоматичного розподілу справу
5011-72/6007-2012 передано на новий розгляд
судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 30.05.2014 року прийнято справу до
провадження, призначено на 24.06.2014 року.

У судовому засіданні 24.06.2014 року
оголошено перерву до 21.07.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 21.07.2014 року розгляд справи
відкладено на 12.08.2014 року.

Розпорядженням заступника Голови
господарського суду м. Києва Ковтуна
С.А. від 12.08.2014 року розгляд справи №
5011-72/6007-2012 доручено здійснювати судді
Трофименко Т.Ю.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 12.08.2014 року (суддя Трофименко Т.Ю.)
призначено розгляд справи на 22.09.2014
року.

Розпорядженням в.о. голови
господарського суду м. Києва Ковтуна
С.А. від 05.09.2014 року розгляд справи №
5011-72/6007-2012 доручено здійснювати судді
Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 05.09.2014 року суддею Мудрим С.М.
прийнято справу до свого провадження.

В судовому засіданні 22.09.2014 прку
представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 85 ГПК України
судом оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

03.12.2003 року між відкритим акціонерним
товариством "Акціонерна компанія
"Київводоканал" (постачальник), та
Житлово-будівельним кооперативом
"Журналіст-3" (абонент) укладено договір
№ 03476/4-04 на послуги водопостачання та
водовідведення, відповідно до умов
якого постачальник зобов'язується
надавати абоненту послуги з постачання
питної води та водовідведення, а
абонент зобов'язався розраховуватися
за вищезазначені послуги згідно умов
договору та правил користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення в містах та селищах
України, затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994
року №65.

Відповідно до наказу Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України від 27.06.2008 року №
190 "Про затвердження Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України", визнано
такими, що втратили чинність, наказ
Держжитлокомунгоспу від 01.07.1994 року № 65
"Про затвердження Правил користування
системами комунального водопостачання
та водовідведення у містах і селищах
України", зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 22.07.1994
року за № 165/374, та наказ
Держжитлокомунгоспу від 02.12.1992 № 67 "Про
порядок видачі технічних умов на
підключення споживачів до систем
господарсько-питного водопостачання і
каналізації".

У відповідності до положень статуту
публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
(у новій редакції), затвердженого
загальними зборами акціонерів
публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»,
протокол №1/11 від 28.04.2011 року, визначено,
що публічне акціонерне товариство
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
(ідентифікаційний код 03327664) є
правонаступником відкритого
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал».

Згідно з пунктом 2.1 договору
постачальник забезпечує постачання
питної води, якість якої відповідає
ДОСТу 2874-82 "Вода питна"; приймає
каналізаційні стоки, які не
перевищують гранично - допустимих
концентрацій шкідливих речовин.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що
кількість води, що подається
постачальником та використовується
абонентом за показниками
водолічильників, зареєстрованих
відповідачем. Зняття показників
водолічильників здійснюється, як
правило, щомісячно представниками
постачальника спільно з представником
абонента.

Відповідно до п. 3.3 договору, кількість
стічних вод, які надходять у
каналізацію, визначаються за кількістю
води, яка надходить із комунального
водопроводу та інших джерел
водопостачання, згідно із показниками
водолічильника та інших способів
визначення об'ємів стоків, що
потрапляють в міську каналізацію у
відповідності з пунктом 21.2 Правил
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення у
містах і селищах України.

Абонент розраховується за надані
послуги у порядку, встановленому
органами виконавчої влади у
п'ятиденний термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
до банківської установи. Постачальник
інформує абонента про розмір діючих
тарифів у платіжних документах, що
направляються щомісячно до
банківської установи абонента. У разі
незгоди щодо кількості або вартості
отриманих послуг абонент зобов'язаний
у триденний термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
направити повноважного представника з
обґрунтовуючими документами для
проведення звірки даних та підписання
акту звірки в цей же термін. При
невиконанні цієї умови дані
постачальника вважаються прийнятими
абонентом (пункти 3.4., 3.5 договору).

Відповідно до пункту 7.1 договору цей
договір є безстроковим, діє на весь час
надання послуг до моменту його
розірвання та набуває чинності з
моменту його підписання сторонами.

Згідно з статтею 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Так, виходячи із змісту укладеного між
сторонами договору, останній за своєю
правовою природою є договором надання
послуг.

Відповідно ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення
певної дії або здійснення певної
діяльності, а замовник зобов'язується
оплатити виконавцеві зазначену
послугу, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно ст. 903 Цивільного кодексу
України, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки, та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання",
послуги з питного водопостачання
надаються споживачам підприємством
питного водопостачання на підставі
договору з: підприємствами, установами,
організаціями, що безпосередньо
користуються централізованим питним
водопостачанням; підприємствами,
установами або організаціями, у
повному господарському віданні або
оперативному управлінні яких
перебуває житловий фонд і до обов'язків
яких належить надання споживачам
послуг з питного водопостачання та
водовідведення; об'єднаннями
співвласників багатоквартирних
будинків, житлово-будівельними
кооперативами та іншими об'єднаннями
власників житла, яким передано право
управління багатоквартирними
будинками та забезпечення надання
послуг з водопостачання та
водовідведення на підставі укладених
ними договорів; власниками будинків, що
перебувають у приватній власності.

Згідно з п. 3.7 Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 27.06.2008 року № 190, розрахунки
за спожиту питну воду та скид стічних
вод здійснюються усіма споживачами
щомісячно відповідно до умов договору.

Пунктом 2.2 договору сторони погодили,
що позивач сплачує вартість наданих
послуг за тарифами, встановленими в
порядку, передбаченому чинним
законодавством. У разі зміни тарифів
сплата послуг позивачем здійснюється
за новими тарифами з часу їх введення в
дію без внесення змін до цього
договору.

Відповідно до п. 3.6 договору, оплата за
надані послуги проводиться шляхом
зарахування грошових коштів, що
надійшли від абонента на розрахунковий
рахунок постачальника. В разі
утворення заборгованості за надані
послуги, всі кошти, що надходять від
абонента, першочергово зараховуються в
погашення боргу.

Як зазначалося вище, пунктом 3.5
договору сторони погодили, що у разі
незгоди щодо кількості або вартості
отриманих послуг абонент зобов'язаний
у 5-денний термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
до банківської установи, направити
повноважного представника з
обґрунтовуючими документами для
проведення звірки розрахунків та
підписання відповідного акту в цей же
термін. При невиконанні цієї умови дані
постачальника вважаються прийнятими
абонентом.

В матеріалах справи відсутні докази
оспорювання позивачем у встановленому
цим договором порядку вартості
отриманих від відповідача послуг, акти
звірки розрахунків та відповідні акти
за спірний період сторонами не
складались.

Відповідно до п. 2.3 договору абонент в
кінці кожного місяця направляє до
постачальника свого повноважного
представника з письмовою інформацією,
відповідно з додатком № 1 даного
договору, щодо об'єму спожитих ним
послуг з водопостачання
(водовідведення), за останній місяць,
для проведення звірки розрахунків з
постачальником та підписання
відповідного акту.

Таким чином, об'єм наданих послуг може
підтверджуватись лише відповідним
актом, підписаним сторонами договору.

Проте, позивач підтверджує обсяги та
оплату наданих відповідачем послуг
розшифровкою КП ГІОЦ м. Києва та
зведеними відомостями розщеплення
сплат КП ГІОЦ.

Суд вважає надані копії розшифровки КП
ГІОЦ та зведені відомості розщеплення
сплат КП ГІОЦ неналежними доказами,
оскільки в жодному з цих документів не
зазначено, що кошти перераховуються
саме на виконання умов укладеного
договору № 03476/4-04 від 03.12.2003 р.

Крім того, матеріали справи не містять
переконливих доказів того, що вказані
кошти сплачувались саме за спірний
період, а не за інший попередній період,
за який існувала заборгованість, та яка
могла б зараховуватись за умовами
договору в погашення існуючого боргу.

Відповідно до ч. 2 статті 1087 ЦК України
розрахунки між юридичними особами
провадяться у безготівковій формі.
Безготівкові розрахунки провадяться
через банки, інші фінансові установи, в
яких відкрито відповідні рахунки, якщо
інше не випливає із закону та не
обумовлено видом безготівкових
розрахунків (ч. 3 ст. 1088 ЦК України).

Таким чином, оплата отриманих послуг за
договором, відповідно до чинного
законодавства та умов договору,
повинна бути підтверджена
відповідними платіжними документами
про перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок ПАТ "АК
"Київводоканал" із зазначенням
призначення платежу (платіжне
доручення тощо).

Суд вважає, що розшифровки КП ГІОЦ та
зведені відомості розщеплення сплат КП
ГІОЦ, в розумінні статті 1088 ЦК України,
не є платіжними документами і не можуть
підтверджувати перерахування коштів
від КП ГІОЦ на розрахункові рахунки ПАТ
"АК "Київводоканал".

До того ж, у наданих копіях документів
не зазначено ким саме видані ці
документи, відсутні підписи та печатки.

Враховуючи відсутність всіх
необхідних реквізитів документа,
надані позивачем розшифровки КП ГІОЦ
та зведені відомості розщеплення сплат
КП ГІОЦ не відповідають Національному
стандарту України "Державна
уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого
наказом Державного комітету України з
питань технічного регулювання та
споживчої політики від 07.04.2003 р. № 55.

У зв'язку з наведеним, розшифровки КП
ГІОЦ та зведені відомості розщеплення
сплат КП ГІОЦ, на які посилається
позивач, не є належними доказами
підтвердження переплати отриманих
послуг відповідно до умов договору №
03476/4-04 від 03.12.2003 р.

Спір у даній справі виник у зв'язку з
неправомірним, на думку позивача,
застосуванням відповідачем при
здійсненні розрахунку за надані
послуги з водопостачання, за період з
грудня 2006 року по червень 2011 року
тарифів, які були погодженні
розпорядженнями Київської міської
державної адміністрації та
встановлені постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 20.01.2011 року № 58, оскільки
останні не набрали чинності у зв'язку з
відсутністю їх державної реєстрації.

Судом встановлено, що за період з
грудня 2006 року по лютий 2011 року, при
нарахуванні вартості наданих послуг з
водопостачання та водовідведення,
публічним акціонерним товариством
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
застосовувались тарифи, затверджені
Київською міською державною
адміністрацією, а саме: № 1786 від 15.12.2006
року, № 143 від 12.02.2007 року, № 640 від 30.05.2007
року, № 1127 від 28.08.2007 року, № 516 від 29.04.2009
року, № 980 від 31.08.2009 року, № 1332 від 30.11.2009
року, які набрали чинності з дня їх
оприлюднення, а з 01.02.2011 року
застосовувались тарифи, встановлені
постановою Національної комісії
регулювання електроенергетики України
від 20.01.2011 року № 58.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
виконавчі органи рад - органи, які
відповідно до Конституції України та
цього Закону створюються сільськими,
селищними, міськими, районними в містах
(у разі їх створення) радами для
здійснення виконавчих функцій і
повноважень місцевого самоврядування
у межах, визначених цим та іншими
законами.

Відповідно до частини 2 статті 140
Конституції України та частини 2 статті
24 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", особливості
здійснення місцевого самоврядування в
містах Києві та Севастополі
визначаються окремими законами про
міста Київ і Севастополь.

Статтею 10 Закону України "Про столицю
України - місто герой Київ" визначено,
що Київська міська та районні в місті
ради мають власні виконавчі органи, які
утворюються відповідно Київською
міською радою, районними в місті
радами, підзвітні та підконтрольні
відповідним радам.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону
України "Про столицю України - місто
герой Київ" встановлено, що міська та
районні в місті Києві ради протягом
місяця після набрання чинності цим
Законом вирішують питання щодо
формування власних виконавчих органів
на базі відповідних державних
адміністрацій, які паралельно
виконують функції державної
виконавчої влади, що є особливістю
здійснення виконавчої влади в місті
Києві.

Таким чином, у відповідності до
приписів статті 1 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" та
особливостей здійснення місцевого
самоврядування в місті Києві, які
визначаються Законом України "Про
столицю України - місто герой Київ",
виконавчий орган створюється
Київською міською радою.

Рішенням Київської міської ради від
20.06.2002 року № 28/28 "Про утворення
виконавчого органу Київської міської
ради та затвердження його структури і
загальної численності" був утворений
виконавчий орган Київради, який
відповідно до пункту 2 розділу VII
Прикінцевих положень Закону України
"Про столицю України - місто герой Київ"
паралельно виконує функції органу
державної виконавчої влади, що є
особливістю здійснення виконавчої
влади та місцевого самоврядування в
місті Києві, із збереженням існуючої
назви "Київська міська державна
адміністрація".

Таким чином, особливістю виконавчого
органу у місті Києві є те, що Київська
міська державна адміністрація та
виконавчий орган Київради є фактично
одним органом, хоча мають різні
повноваження та порядок діяльності.

Розглядаючи конституційність цього
положення Конституційний Суд України
своїм рішенням від 25.12.2003 року № 21-рп/2003
(справа про особливості здійснення
виконавчої влади та місцевого
самоврядування у місті Києві) надав
тлумачення статті 10 Закону України "Про
столицю України - місто герой Київ" де
зазначив, що Київська міська державна
адміністрація є єдиним в
організаційному відношенні органом,
який виконує функції виконавчого
органу Київської міської ради та
паралельно функції місцевого органу
виконавчої влади. З питань, віднесених
до відання місцевого самоврядування,
цей орган підзвітний і підконтрольний
Київській міській раді, а з питань
здійснення повноважень у сфері
виконавчої влади - Кабінету Міністрів
України.

Тобто, Київська міська державна
адміністрація, після прийняття Закону
України від 07.09.2010 N 2500-VI "Про внесення
змін до Закону України "Про столицю
України - місто-герой Київ" щодо порядку
утворення районних рад" не потребує
утворення Київською міською радою і
здійснює повноваження виконавчого
органу Київської міської ради
визначені статтями 27 - 40 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
і повноваження виконавчого органу). До
прийняття зазначеного Закону, Київська
міська державна адміністрація як
виконавчий орган Київської міської
ради була утворена рішенням Київради
від 20.06.2002 N 28/28 "Про утворення
виконавчого органу Київської міської
ради та затвердження його структури і
загальної чисельності", і здійснювала,
також, повноваження її виконавчого
органу згідно із статтею 10 Закону
України "Про столицю України -
місто-герой Київ". При цьому, рішення
Київради від 11.03.99 № 161/262 "Про
виконавчий орган Київської міської
ради" є рішенням про формування
виконавчого органу Київської міської
ради на базі існуючого в той час
місцевого органу виконавчої влади -
Київської міської державної
адміністрації. А рішення Київської
міської ради від 07.02.2002 № 239/1673 "Про
затвердження структури та загальної
чисельності виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)" та
рішення Київської міської ради від
24.05.2007 № 721/1382 "Про діяльність
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації)", за предметом правового
регулювання, є рішеннями про
затвердження структури та загальної
чисельності виконавчого органу, а не
про його утворення.

Виходячи з наведеного, Київська міська
державна адміністрація є єдиним в
організаційному відношенні органом,
який виконує функції виконавчого
органу Київської міської ради та
паралельно функції місцевого органу
виконавчої влади.

Таким чином, Київська міська державна
адміністрація, як виконавчий орган
Київської міської ради, наділена
повноваженнями органу місцевого
самоврядування і як орган виконавчої
влади - повноваженнями органу
державної влади.

Щодо компетенції виконавчого органу
Київської міської ради на встановлення
тарифів на житлово-комунальні послуги,
слід зазначити наступне.

Згідно з пунктом 2 частини "а" статті 28
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні"(в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), до відання виконавчого
органу сільської, селищної, міської
ради (в даному випадку - Київської
міської ради) віднесене встановлення в
порядку і межах, визначених
законодавством, тарифів щодо оплати
побутових, комунальних, транспортних
та інших послуг, які надаються
підприємствами та організаціями
комунальної власності відповідної
територіальної громади; погодження в
установленому порядку цих питань з
підприємствами, установами та
організаціями, які не належать до
комунальної власності.

Основні правові, економічні та
організаційні засади функціонування
системи питного водопостачання,
спрямовані на гарантоване
забезпечення населення якісною та
безпечною для здоров'я людини питною
водою, визначає Закон України "Про
питну воду та питне водопостачання".

Згідно з абзацом 8 статті 13 Закону
України "Про питну воду та питне
водопостачання" (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин), до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
питної води та питного водопостачання
належить, зокрема, встановлення
тарифів на послуги централізованого
водопостачання і водовідведення (крім
тарифів на ці послуги, які
встановлюються Національною комісією
регулювання ринку комунальних послуг
України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги", до повноважень органів
місцевого самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Виходячи з наведеного, до повноважень
Київської міської державної
адміністрації як виконавчого органу
Київської міської ради, згідно з
пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги", статі13 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання" та
пункту 2 частини "а" статті 28 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні", на момент існування спірних
правовідносин були віднесені
повноваження встановлювати
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги, тарифи на послуги
централізованого водопостачання і
водовідведення, а тому виконавчим
органом Київради (Київської міської
державної адміністрації) були прийняті
оскаржувані розпорядження в межах його
повноважень та у спосіб, що
встановлений законами України.

Спірні розпорядження прийняті з
посиланням на Закон України "Про
місцеве самоврядування в Україні", що
вказує на прийняття їх відповідачем як
виконавчим органом місцевого
самоврядування, а не виконавчим
органом державної влади.

Щодо посилань позивача на відсутність
реєстрації оскаржуваних розпоряджень
в Міністерстві юстиції України, то суд
зазначає наступне.

З метою впорядкування видання
міністерствами, іншими органами
виконавчої влади нормативно-правових
актів, забезпечення охорони прав,
свобод і законних інтересів громадян,
підприємств, установ та організацій
видано Указ Президента України "Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади" від
03.10.1992 року № 493/92 (надалі по тексту -
Указ Президента України).

Статтею 1 Указу Президента України
встановлено, що з 1 січня 1993 року
нормативно-правові акти, які видаються
міністерствами, іншими органами
виконавчої влади, органами
господарського управління та контролю
і які зачіпають права, свободи й
законні інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, підлягають
державній реєстрації.

У відповідності до статті 3 Указу
Президента України нормативно-правові
акти, зазначені в статті 1 цього Указу,
набувають чинності через 10 днів після
їх реєстрації, якщо в них не
встановлено пізнішого строку надання
їм чинності.

Відповідно до пункту 15 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 28.12.1992 року № 731,
органи виконавчої влади направляють
для виконання нормативно-правові акти
лише після їх державної реєстрації та
офіційного опублікування. У разі
порушення зазначених вимог
нормативно-правові акти вважаються
такими, що не набрали чинності, і не
можуть бути застосовані.

Однак, відповідно до преамбули та
пункту 1 Указу Президента України та
пункту 1 Положення про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств, інших органів виконавчої
влади, до предмета регулювання цих
актів не віднесено акти органів
місцевого самоврядування та їх
виконавчих органів.

Таким чином, акти Київської міської
державної адміністрації, як
виконавчого органу Київради, щодо
встановлення цін (тарифів) на
житлово-комунальні послуги не
підлягають державній реєстрації.

Аналогічна правова позиція наведена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 11.12.2012 року у справі №
К/9991/16573/11.

Як вже було зазначено судом, за
приписами статті 13 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання",
тарифи на послуги централізованого
водопостачання і водовідведення
затверджуються Національною комісією
регулювання ринку комунальних послуг
України та органами місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законодавством.

Законом України "Про Національну
комісію регулювання ринку комунальних
послуг України" (набрав чинності з 22
липня 2010 року) внесено зміни до ряду
законодавчих актів у сфері надання
комунальних послуг.

Зокрема, у підпункті 2 пункту "а" статті
28 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" зазначено, що
до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать власні (самоврядні)
повноваження із встановлення в порядку
і межах, визначених законодавством,
тарифів на побутові, комунальні (крім
тарифів на теплову енергію,
централізоване водопостачання та
водовідведення, які встановлюються
Національною комісією регулювання
ринку комунальних послуг України),
транспортні та інші послуги.

Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини
першої та пункту 4 частини 1 статті 6
Закону України "Про Національну
комісію регулювання ринку комунальних
послуг України" ця Комісія встановлює
тарифи на комунальні послуги суб'єктам
природних монополій та суб'єктам
господарювання на суміжних ринках,
ліцензування діяльності яких
здійснюється Комісією, а також
визначає суб'єктів природних
монополій, діяльність яких регулюється
відповідно до цього Закону, та складає
і веде галузеві реєстри таких суб'єктів
господарювання.

Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал" є
суб'єктом природних монополій у сфері
централізованого водопостачання і
водовідведення та його включено до
відповідного галузевого реєстру.

Таким чином, із 22 липня 2010 року з
повноважень органів місцевого
самоврядування виключено право
встановлювати тарифи на теплову
енергію, централізоване
водопостачання і водовідведення для
суб'єктів природних монополій, яким є
відповідач у цій справі.

Відповідно до пункту 2 статті 19 Закону
України "Про Національну комісію
регулювання ринку комунальних послуг
України", Національна комісія
регулювання електроенергетики України
виконує функції державного
регулювання у сфері теплопостачання,
централізованого водопостачання та
водовідведення до закінчення процесу
формування Національної комісії
регулювання ринку комунальних послуг
України, що має бути завершено до 1
січня 2011 року. До встановлення
Національною комісією регулювання
електроенергетики України тарифів на
теплову енергію, транспортування
теплової енергії магістральними та
місцевими (розподільчими) мережами,
постачання теплової енергії, а також
тарифів на послуги централізованого
водопостачання та водовідведення
діють тарифи, що встановлені
відповідно органами виконавчої влади
та органами місцевого самоврядування в
установленому законодавством порядку.

Керуючись наданими Законом України
"Про Національну комісію регулювання
ринку комунальних послуг України"
повноваженнями Національна комісія
регулювання електроенергетики України
20.01.2011 року прийняла постанову № 58, що
набрала чинності з 01.02.2011 року, якою
встановлено тарифи на послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення Відкритого
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал".

Пунктом 13 Положення про Національну
комісію регулювання електроенергетики
України, затвердженого Указом
Президента України від 21.04.1998 року №
335/98, діючого на момент виникнення
правовідносин, встановлено, що
Національна комісія регулювання
електроенергетики України в межах
своїх повноважень на основі та на
виконання законодавства приймає
рішення у вигляді постанов і
розпоряджень, які є обов'язковими для
виконання підприємствами, установами,
організаціями всіх форм власності.

Отже, враховуючи, що із 22.07.2010 року
Київська міська державна
адміністрація, не може встановлювати
тарифи на послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення для
суб'єктів природних монополій, а
Національна комісія регулювання
електроенергетики України в межах
повноважень, наданих Законом України
"Про Національну комісію регулювання
ринку комунальних послуг України",
20.01.2010 року затвердила тарифи на
послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення
Відкритого акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал",
відповідачем при визначенні вартості
наданих позивачу послуг в періоді
після 01.02.2011 року правомірно
застосовано тарифи, встановлені
постановами Національної комісії
регулювання електроенергетики України
від 20.01.2011 року № 58.

Аналогічна правова позиція стосовно
правомірності застосування тарифів,
встановлених Національною комісією
регулювання електроенергетики України
для суб'єктів природних монополій
наведена в постанові Верховного Суду
України від 28.05.2013 року у справі № 5011-
64/2345-2012.

З огляду на вищенаведене, суд приходить
до висновку про правомірність
застосування публічним акціонерним
товариством "Акціонерна компанія
"Київводоканал" при здійсненні
розрахунку за надані
Житлово-будівельному кооперативу
"Журналіст-3" послуги з водопостачання,
за період з грудня 2006 року по червень 2011
року тарифів, які були погодженні
розпорядженнями Київської міської
державної адміністрації та
встановлені постановою Національної
комісії регулювання електроенергетики
України від 20.01.2011 року № 58, а тому,
вимоги Житлово-будівельного
кооперативу "Журналіст-3" про стягнення
з публічного акціонерного товариства
"Акціонерна компанія "Київводоканал"
66238,36 грн. надмірно сплачених коштів є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідача про
застосування строку позовної давності
до вимог в частині повернення коштів за
період з грудня 2006 року по червень 2009
року, слід зазначає наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" визначено, що за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до
висновку про необґрунтованість вимог
позивача та про відсутність порушення
права позивача, позовна давність не
може бути застосована до даних
правовідносин.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 01.10.2014 року.

Суддя
С.М.Мудрий