ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року Справа № 5017/2053/2012 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючогоГубенко
Н.М.суддівБарицької Т.Л. Картере
В.І.розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс" на рішення
від та на постанову відГосподарського
суду Одеської області 18.10.2013 Одеського
апеляційного господарського суду
12.08.2014у справі Господарського суду№
5017/2053/2012 Одеської областіза
позовомПублічного акціонерного
товариства "Всеукраїнський
Акціонерний Банк"доТовариства з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство
"Аквавінтекс"простягнення
заборгованостіу судовому засіданні
взяли участь представники:- позивача
Купенко М.С.;- відповідача Воронков
В.О.;ВСТАНОВИВ:

11.07.2012 Публічне акціонерне товариство
"Всеукраїнський Акціонерний Банк"
звернулось до Господарського суду
Одеської області із позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс" про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № 196 від 31.03.2010, а саме: 9 429 992, 85
грн. строкової заборгованості за
кредитом; 870 000, 00 грн. простроченої
заборгованості за кредитом; 1 423 974, 06
грн. боргу по процентам за користування
кредитом; 29 352, 61 грн. пені за
несвоєчасне погашення кредиту; 65 766, 40
грн. пені за несвоєчасну сплату
процентів по кредиту; 7 741, 99 грн. сплати 3
% річних; 10 194, 66 грн. інфляційних за
прострочення по погашенню кредиту; 35 736,
24 грн. інфляційних за прострочення по
сплаті процентів.

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 18.10.2013 у справі №
5017/2053/2012 (суддя Демешин О.А.), залишеним
без змін постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
12.08.2014 (колегія суддів у складі: Воронюк
О.Л. - головуючий суддя, судді Лашин В.В.,
Таран С.В.), позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс" звернулося
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
Одеської області від 18.10.2013 та
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 12.08.2014 у справі
№ 5017/2053/2012, та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм господарськими судами попередніх
судових інстанцій належної юридичної
оцінки та повноти встановлення
обставин справи, дотримання норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Причиною виникнення даного спору є
питання щодо наявності підстав для
стягнення з відповідача визначеної
позивачем заборгованості за кредитним
договором № 196 від 31.03.2010.

Положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України
визначено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться; одностороння відмова від
зобов`язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Відповідно до п. 4.5 кредитного договору
сторони погодилися, що кредитодавець
має право у разі невиконання
позичальником будь - якого із
зобов'язань, визначених цим договором,
вимагати погашення кредиту, сплати
процентів за фактичний час
користування кредитом, комісій та
штрафних санкцій, а позичальник
зобов'язаний виконати цю вимогу за
реквізитами та у день, що вказані
кредитодавцем у письмовій вимозі.

Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Суди попередніх інстанцій дійшли
висновку, що позивач, відповідно до п. 4.5
кредитного договору, 15.06.2012 направив
відповідачу вимогу № 31-5257.

Як у відзиві на позовну заяву, так і в
апеляційній скарзі, відповідач
заперечував факт надсилання йому
позивачем вимоги № 31-5257, передбаченої
п. 4.5 кредитного договору, та звертав
увагу судів на той факт, що в матеріалах
справи відсутні докази надсилання
зазначеної вимоги Товариству з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс", а наявна
лише копія фіскального чеку № 9450 від
15.06.2012, відповідно до якої поштова
кореспонденція направлена на адресу
"АЛЬТАЇР" (т. 1 а. с. 41).

Водночас, суди попередніх інстанцій, в
порушення вимог ст. ст. 47, 43, 84, 105 ГПК
України, не навели
нормативно-правового обґрунтування
відхилення доводів відповідача про
відсутність в матеріалах справи
доказів надсилання Товариству з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс" вимоги,
передбаченої п. 4.5 кредитного договору.

Крім того, письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином
засвідченій копії (стаття 36 ГПК
України). Якщо документи, які мають
значення для правильного вирішення
спору, і підписи на них виготовлені
стороною за допомогою будь-яких
технічних засобів, то такі документи
повинні прийматись господарським
судом як письмові докази,
досліджуватись та оцінюватись за
загальними правилами ГПК України.

Копії, які видаються органами
державної влади України, органами
місцевого самоврядування,
підприємствами, установами,
організаціями та їх об'єднаннями усіх
форм власності, повинні бути
засвідчені з додержанням вимог пункту
5.27 Національного стандарту України
"Державна уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого
наказом Державного комітету України з
питань технічного регулювання та
споживчої політики від 07.04.2003 № 55, а
разі якщо інструкціями з діловодства,
які діють у відповідних органах,
підприємствах, установах і
організаціях, установлено додаткові
вимоги щодо оформлення копій, - також і
цих вимог.

Правила нотаріального засвідчення
копій документів встановлюються
чинним законодавством.

У разі невідповідності наданих суду
копій документів згаданим вимогам вони
не вважаються належними і допустимими
доказами і не беруться судом до уваги у
вирішенні спору (така правова позиція
викладена в п. 2.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2012 № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Втім, поза увагою судів попередніх
інстанцій залишилось те, що наявні в
матеріалах справи копії вимоги № 31-5257
від 15.06.2012 та реєстру відправлення
цінних листів (т. 1 а. с. 39-41), що взяті до
уваги судами попередніх інстанцій, в
порушення приписів ст. 36 ГПК України,
належним чином не засвідчені.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК
України сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Згідно із п. 2.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2012
№ 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі неможливості
самостійно подати необхідні для
розгляду справи докази сторона,
прокурор, третя особа вправі
звернутися до господарського суду, в
тому числі й апеляційної інстанції, з
клопотанням про витребування доказів.

Пунктом 7 частини 2 ст. 105 ГПК України
передбачено, що у постанові суду
апеляційної інстанції мають бути
зазначені обставини справи,
встановлені апеляційною інстанцією,
доводи за якими апеляційна інстанція
відхиляє ті чи інші докази, мотиви
застосування законів та інших
нормативно-правових актів.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи
спростовуючи подані стороною докази,
господарські суди повинні у
мотивувальній частині рішення навести
правове обґрунтування і ті доведені
фактичні обставини, з огляду на які ці
доводи або докази не взято до уваги
судом. Викладення у рішенні лише
доводів та доказів сторони, на користь
якої приймається рішення, є порушенням
вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом (п. 4 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення").

Всупереч наведеним вимогам, суд
апеляційної інстанції поза увагою та
правовим дослідженням залишив
клопотання відповідача, подане в
порядку ст. 38 ГПК України, про
витребування доказів (т. 4 а. с. 94-96), в
якому Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс" просило
витребувати у позивача: - докази
перерахування грошових коштів у
розмірі 11 179 164, 86 грн. по кредитному
договору № 196 від 31.03.2010; - докази
направлення Товариству з обмеженою
відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс" вимоги про
погашення заборгованості по
кредитному договору № 196 від 31.03.2010;
- докази направлення Фірмі "MACKEN MANAGEMENT"
вимоги про погашення заборгованості по
кредитному договору № 196 від 31.03.2010.

Отже, як місцевий, так і апеляційний
господарські суди припустились
неправильного застосування приписів ч.
1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття
судового рішення суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього
Кодексу стосовно всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110
ГПК України є підставою для скасування
судового рішення у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч. 2
ст. 1117 ГПК України не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має бути
передана на новий розгляд до суду
першої інстанції, під час якого
необхідно встановити обставини,
зазначені в цій постанові, дати їм та
доводам сторін належну правову оцінку,
і вирішити спір відповідно до вимог
закону.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Спільне
підприємство "Аквавінтекс"
задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду
Одеської області від 18.10.2013 та
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 12.08.2014 у справі
№ 5017/2053/2012.

Справу № 5017/2053/2012 направити на новий
розгляд до Господарського суду
Одеської області.

Головуючий суддя
Н.М. ГУБЕНКО

Судді
Т.Л. БАРИЦЬКА

В.І. КАРТЕРЕ