ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р.Справа № 922/3192/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання
Дородіної І.А.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аптека Біокон",
м.Київ до 1. Фізичної особи-
підприємця ОСОБА_1, м.Харків , 2.
Науково-виробничого підприємства
"Промтехснаб" Товариства інвалідів
Київського району м. Харкова, м. Харків
про визнання недійсним договору за
участю представників сторін:

позивача - Лубяниченко Г.О., довіреність
№ 4 від 09.09.2014 року;

1-го відповідача - ОСОБА_1, особисто;

2-го відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Аптечне об'єднання
"Біокон", звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом до
відповідачів - Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (перший
відповідач) та Науково-виробничого
підприємства "Промтехснаб" Товариства
інвалідів Київського району міста
Харкова (другий відповідач), про
визнання недійсним договору поруки від
07 грудня 2014 року, що був укладений між
відповідачами.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що
спірний договір не спрямований на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ним (оскільки його укладено
для зміни підсудності спорів за
основним договором, укладеним між
позивачем та першим відповідачем);
другий відповідач (як поручитель за
спірним договором) не уклав з позивачем
договору про надання поручительських
послуг в порядку ст. 558 ЦК України;
волевиявлення позивача не було
направлено на укладення договору
поруки з жодним з відповідачів, що є
порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.

24 вересня 2014 року від першого
відповідача надійшли доповнення до
відзиву на позовну заяву за вх. № 33290,
які долучені судом до матеріалів
справи.

25 вересня 2014 року у судовому
засіданні була оголошена перерва до 30
вересня 2014 року.

26 вересня 2014 року від першого
відповідача надійшло пояснення по
справі за вх. № 33518, яке долучено судом
до матеріалів справи.

Після перерви у судовому засіданні
розгляд справи було продовжено 30
вересня 2014 року.

У судовому засіданні представник
позивача підтримує позовні вимоги в
повному обсязі та просить суд
задовольнити позов.

Представник першого відповідача у
судовому засіданні заперечує проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладений у відзиві та письмових
поясненнях.

Другий відповідач свого представника у
призначене судове засідання не
направив, відзив на позовну заяву не
надав. Ухвала про порушення
провадження у справі від 01 серпня 2014
року, а також всі інші процесуальні
документи повернулись до суду з
позначкою пошти "За закінченням строку
зберігання".

У постанові пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від 26
грудня 2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено, що у разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Таким чином, суд вважає, що другий
відповідач - Науково-виробниче
підприємство "Промтехснаб" Товариства
інвалідів Київського району належним
чином був повідомлений про дату, час та
місце судового засідання.

Приймаючи до уваги принципи
змагальності та диспозитивності
господарського процесу, закріплені
пунктом 4 частини 3 статті 129
Конституції України, статтею 4-3 та
статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України, суд
вважає, що господарським судом в межах
наданих йому повноважень сторонам
створені усі належні умови для надання
доказів у справі та є підстави для
розгляду справи за наявними у справі
матеріалами у відповідності до статті
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши присутніх представників
сторін, судом встановлено наступне.

07 грудня 2013 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 ( (Кредитор,
перший відповідач) та
Науково-виробничим підприємством
"Промтехснаб" (Поручитель, другий
відповідач) укладено Договір поруки.

Відповідно до умов укладеного Договору
(п. 1), Кредитор має Боржника - "Аптечне
Об'єднання "Біокон" надалі - боржник.
Станом на день укладення цього
договору Боржник (надалі позивач).
Станом на день укладення цього
договору Боржник має перед Кредитором
грошове зобов'язання по сплаті
орендної плати за листопад та грудень
2013 року, на підставі укладеного між
ними Договору оренди № 2/04 від 04.04.2013
року.

Відповідно до п. 3 Договору в частині
грошового зобов'язання Боржника перед
Кредитором, забезпеченій порукою за
цим договором (тобто в сумі 200,00 грн.)
Боржник і Поручитель відповідають
перед Кредитором як солідарні
боржники.

Відповідно до п. 7 Договору у разі
одержання вимоги Кредитора Поручитель
зобов'язаний повідомити про це
Боржника, а в разі пред'явлення до нього
позову - подати клопотання про
залучення Боржника до участі у справі.

Так, рішенням Господарського суду
Харківської області від 04.03.2014 року у
справі № 922/5183/13, яке залишено без змін
постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 23.04.2014 року та
постановою Вищого господарського суду
України від 24 червня 2014 року,
встановлено розмір заборгованості за
договором основного зобов'язання та
стягнуто солідарно з боржника та
поручителя 200,00 грн. заборгованості з
орендної плати та 1827,00 грн. судового
збору на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1. Сума заборгованості
з орендної плати та компенсація витрат
на комунальні платежі у розмірі 1612,49
грн. була стягнута з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Аптечне
об'єднання "Біокон".

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Аптечне об'єднання
"Біокон" звертаючись із даним позовом
до суду, посилається на положення
статті 203 Цивільного кодексу України та
просить визнати Договір поруки від 07
грудня 2013 року недійсним, оскільки
даний правочин не є договором поруки
так як не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України) України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

З метою захисту законних прав та
інтересів фізичних та юридичних осіб
при укладанні різноманітних
правочинів та договорів законодавство
передбачає ряд способів, які сприяють
виконанню зобов'язань - способи або
види забезпечення виконання
зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу
України, визначено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, при триманням, завдатком.

За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником, як то передбачено
положеннями статті 553 ЦК України.

З правового аналізу ст. 553 ЦК України
вбачається, що договір поруки є
двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем.
Договір поруки не передбачає
виникнення або, навпаки, припинення
будь-яких прав та обов'язків боржника.
Він зазвичай лише здійснює підготовчі
дії до укладення договору поруки,
підшукуючи поручителя і одержуючи
його згоду. При цьому згода боржника на
укладення договору поруки не
вимагається.

Положеннями частини 2 статті 16 ЦК
України визначено, що одним із способів
захисту цивільного права може бути
зокрема, визнання правочину недійсним.

Нормами статті 234 Цивільного кодексу
України встановлено, що фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Судом встановлено, що Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1, звернувшись до
суду із позовом про стягнення
заборгованості за договорами
основного зобов'язання до поручителя
та боржника, реалізував своє право як
кредитора у зобов'язанні.

З огляду на встановлене вище, суд
вважає хибними твердження позивача
щодо фіктивності Договору поруки,
оскільки реальним правовим наслідком
укладення суб'єктами господарювання
договору поруки є отримання кредитором
додаткового солідарного боржника за
господарським зобов'язанням. Факт
заявлення позову до обох солідарних
боржників є одним з доказів того, що
укладення відповідачами за позовом
договору поруки мало метою отримання
саме тих правових наслідків, які
встановлені для цього зобов'язання.

Суд погоджується з доводами Товариства
з обмеженою відповідачльністю "Аптечне
об'єднання "Біокон" про те, що укладений
відповідачами правочин розширює
підсудність при вирішенні спорів,
проте ця обставина не може мати
наслідком визнання відповідного
договору недійсним.

За статтею 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України, тобто,
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним та
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За статтями 6, 627 та 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін та погоджені ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Суперечність договору положенням
чинного законодавства означає
врегулювання правовідносин сторін
всупереч імперативним нормам
законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, дотримані
сторонами під час укладання Договору
поруки від 07 грудня 2013 року.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Оскільки, спірний Договір поруки від 07
грудня 2013 року спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, та не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
волевиявлення сторін правочину було
вільним і відповідало їх внутрішній
волі, що відповідає загальним вимогам,
встановленим статтею 203 Цивільного
кодексу України, тому сторонами при
укладанні спірного договору поруки
додержано всіх необхідних вимог щодо
чинності правочину.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на вищевикладене, позивачем не
надано будь-яких допустимих доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, таким чином, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для визнання недійсним
Договору поруки від 07 грудня 2013 року, а
тому позовні вимоги позивача є
необґрунтованими, документально
недоведеними та такими, що підлягають
задоволенню.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 129 Конституції України, ст.ст.203, 215,
234, 553 Цивільного кодексу України,
ст.ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 02.10.2014 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/3192/14