КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р. Справа№ 22/676

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СЕРВІС"

на рішення Господарського суду м. Києва
від 21.05.2014р. (повний текст підписано -
26.05.2014р.)

у справі №22/676 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Київенерго"

до Товариства з додатковою
відповідальністю "СЕРВІС"

про стягнення заборгованості у розмірі
295 913,37 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані вимоги Відкритого
акціонерного товариства "Київенерго" в
особі Структурного відокремленого
підрозділу "Енергозбут Київенерго"
(далі - позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сервіс"
(далі - відповідач) про стягнення
заборгованості в розмірі 295 913,37 грн.

У судовому засіданні місцевого
господарського суду 27.03.2014 р. було
замінено позивача на його
правонаступника - Публічне акціонерне
товариство "Київенерго".

Рішенням господарського суду м. Києва
по справі № 22/676 від 23.09.2014 р.
провадження у справі в частині
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сервіс" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" основного боргу за спожиту
теплову енергію в розмірі 175 417 (сто
сімдесят п'ять тисяч чотириста
сімнадцять) грн. 69 коп. припинено. В
іншій частині позов задоволено
частково. Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Сервіс на
користь Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" 3 % річних в
розмірі 13 483 грн. 84 коп., інфляційні
втрати в розмірі 85 531 грн. 21 коп.,
витрати по сплаті державного мита в
розмірі 2 956 грн. 75 коп. та витрати по
оплаті інформаційно-технічного
забезпечення судового процесу в
розмірі 235 грн. 81 коп.

Рішення місцевого господарського суду
в частині припинення провадження по
справі мотивовано тим, що відповідачем
було погашено наявну у нього
заборгованість перед відповідачем, а
тому в цій частині позову не залишилось
неврегульованих питань. В іншій
частині позовних вимог місцевий
господарський суд задовольняючи позов
частково, виходив з того, що при
розрахунку складової інфляційних
втрат та 3 % річних позивачем не було
враховану діючу угоду про
реструктуризацію існуючого боргу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 21.05.2014 року № 22/676 в частині
стягнення інфляційних втрат та 3 %
річних .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 року
було відновлено строк для подання
апеляційної скарги, прийнято її та
порушено провадження для розгляду у
наступному складі суддів: головуючий
суддя - Тищенко О.В., судді - Іоннікова
І.А., Тарасенко К.В. Розгляд апеляційної
скарги призначено на 23.09.2014 року.

Апелянт в судовому засіданні
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримав, просив
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду м. Києва
від 21.05.2014 року № 22/676 скасувати в
частині задоволення позовних вимог
про стягнення 3 % річних та інфляційних
втрат.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів апелянта,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити без змін
оскаржуване рішення Господарського
суду м. Києва від 21.05.2014 року № 22/676.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої
інстанції 07.11.2005 р. між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго" (в подальшому
перейменовано на Публічне акціонерне
товариство "Київенерго", далі -
постачальник, позивач) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Сервіс"
(далі - відповідач, споживач) було
укладено Договір на постачання
теплової енергії у гарячій воді № 530011
(далі - Договір), відповідно до якого
постачальник зобов'язується виробити
та поставити теплову енергію споживачу
для потреб опалення та гарячого
водопостачання, а споживач
зобов'язується отримати її та оплатити
відповідно до умов, викладених в цьому
Договорі (п. 1.1 Договору).

Відповідно до Додатку № 2 до Договору
споживач щомісячно з 12 по 15 число
самостійно отримує оформлену
постачальнику платіжну
вимогу-доручення на суму, яка включає
загальну вартість теплової енергії
поточного місяця та кінцеве сальдо
розрахунків на початок поточного
місяця за мінусом суми фактично
сплаченої теплової енергії в поточному
місяці; табуляграму фактичного
споживання за попередній період та акт
звірки, який оформлює і повертає один
примірник постачальнику протягом двох
днів з моменту їх одержання.

Вказані обставини підтверджуються
поясненнями сторін, наявною у
матеріалах справи копією
вищевказаного договору.

Як слідує з пояснень представників
сторін, відповідно до умов спірного
договору одержана теплова енергія
оплачена у повному обсязі не була
внаслідок чого у відповідача
утворилась заборгованість у розмірі 175
417,69 грн.

У зв'язку з простроченням виконання
договірних зобов'язань позивач просить
суд стягнути з відповідача суму
основного боргу у розмірі 175 417,69 грн., 3 %
річних у розмірі 16 973,77 грн. та суму
інфляційних втрат у розмірі 101 335,67 грн.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному і
об'єктивному дослідженні в судових
засіданнях з урахуванням всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи
їх взаємний зв'язок, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення суду
першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, є законним і
обґрунтованим з наступних підстав.

Стаття 193 Господарського кодексу
України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачає, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 265 ГК України передбачає, що за
договором поставки одна сторона
-постачальник зобов'язується передати
(поставити) в зумовлені строки (строк)
другій стороні -покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Частиною другою статті 530 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Ініціюючи питання щодо стягнення з
відповідача заборгованості у
заявленому розмірі у судовому порядку
позивач посилається на невиконання
відповідачем договірних зобов'язань з
приводу остаточного розрахунку за
поставлені йому послуги з постачання
теплової енергії.

Проте як вірно було досліджено
місцевим господарським судом, заявлено
до стягнення відповідачем
заборгованість за спожиту теплову
енергію у гарячій воді була повністю
погашена, про що свідчить наявна у
матеріалах справи довідка позивача про
надходження коштів від відповідача

Відповідно до пункту 4.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
Господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Враховуючи вище наведені приписи
процесуального законодавства та
встановлені судом обставини справи,
колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про необхідність припинення
провадження по справі в частині
стягнення основного боргу на підставі
пункту 1-1 частини 1 статті 80
Господарського процесуального кодексу
України.

Щодо позовних вимог в частині
стягнення збитків від інфляції та
трьох процентів річних колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до статті 216 ГК України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи
місцевий господарський суд першої
інстанції відмовляючи позивачу у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення 3 % річних та інфляційних
витрат у повному обсязі, посилався на
неврахування позивачем при здійсненні
розрахунку 3 % річних та інфляційних
витрат, укладеної між ним та
відповідачем угоди про
реструктуризацію заборгованості.

11.11.2008 р. між сторонами було укладено
Угоду № 39-08 про реструктуризацію
заборгованості за Договором (далі -
Угода про реструктуризацію),
відповідно до якої боржник визнає та
підтверджує заборгованість перед
кредитором за Договором сумою 182 502,26
грн. станом на 01.11.2008 р.

Вищезазначеною Угодою про
реструктуризацію сторони визначили
графік погашення заборгованості,
термін якого спливає 15.10.2009 року.

За своєю природою реструктуризація
боргових зобов'язань це зміна істотних
умов за первісним договором шляхом
укладання додаткової угоди з боржником
у зв'язку з фінансовими труднощами
боржника та необхідністю створення
сприятливих умов для виконання ним
зобов'язань за активом нарахованих і
несплачених боржником фінансових
санкцій за несвоєчасне внесення
платежів за заборгованістю боржника;
зміна графіка погашення боргу (строків
і сум погашення основного боргу, сплати
процентів тощо).При цьому слід
зауважити, що реструктуризація
боргових зобов'язань не вважається
новим запозиченням та не позбавляє
права кредитора на застосування до
боржника передбачених законодавством
санкцій.

Як вірно зазначив місцевий
господарський суд, внаслідок укладення
Угоди про реструктуризацію сторони
фактично погодили новий строк
погашення заборгованості. При цьому,
умовами зазначеної угоди передбачено,
що боржник разом зі сплатою суми,
зазначеної у п. 1 цієї угоди,
зобов'язується оплачувати поточне
споживання теплової енергії згідно з
Договором.

З огляду на вище зазначене, колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції про те, що
нарахування 3 % річних та інфляційні
втрати має відбуватися не на загальну
заборгованість відповідача перед
позивачем, а на суму розстрочення та
починаючи з грудня 2008 р. з урахуванням
поточної заборгованості.

Перевіривши математичним шляхом
розрахунок інфляційних втрат та 3 %
річних місцевого господарського суду
колегія суддів дійшла висновку про
його вірність та відповідність
встановленим обставинам справи, а отже
задоволена позивачу сума інфляційні
втрат в розмірі 85 531,21 грн. та 3 % річних в
розмірі 13 483,84 грн. є правильною.

З огляду на вищенаведені обставини
колегія суддів не вбачає об'єктивних
підстав для скасування рішення першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог позивача у стягненні з
відповідача інфляційних втрат в
розмірі 85 531,21грн. та 3 % річних в розмірі
13 483,84 грн.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на відповідача
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «СЕРВІС»
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду міста Києва від
21.05.2014 року № 22/676 залишити без змін.

Матеріали справи № 22/676 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова