м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8510/14 18.09.14
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ХСС»
До Державного підприємства «Державний
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні»
Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України
Про визнання договору недійсним та
стягнення 235 000,00 грн.
Суддя Ващенко
Представники учасників судового
Від позивача: Тордія Г.Д. директор
Від відповідача: Кузнєцов В.Є.
представник за довіреністю № б/н від
Від третьої особи: Калініченко Н.С.
представник за довіреністю № 138/2014 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ХСС» (далі - позивач)
до Державного підприємства «Державний
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» (далі -
- визнання недійсним Договору № 28/10-10
від 28.10.10., підписаного між позивачем та
- стягнення з відповідача на користь
позивача 235 000,00 грн.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що оспорюваний
Договір був укладений з порушенням
норм чинного законодавства та підлягає
визнанню недійсним на підставі
приписів ст. ст. 203, 215 ЦК України.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.05.14. (з врахуванням ухвали
від 19.05.14. про виправлення описки)
порушено провадження у справі № 910/8510/14
та призначено її до розгляду на 03.06.14.
29.05.14. представником відповідача через
відділ діловодства суду було подано
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому Державне підприємство
«Державний науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» проти позову
заперечує з підстав, викладених в
В судовому засіданні 03.06.14.
представником відповідача було подано
клопотання про витребування з архіву
Господарського суду міста Києва справи
№ 910/299/13 та № 910/500/14 для ознайомлення з
Розглянувши зазначене клопотання суд
дійшов висновку, що воно задоволенню не
підлягає, оскільки відповідач, як
сторона по вказаним справам
Господарського суду міста Києва не
позбавлений права самостійно
ознайомитись з ними, подавши
відповідне клопотання. Крім того,
відповідач не позбавлений можливості
надати докази, що мають значення для
розгляду даної справи чи подати
клопотання про витребування таких
доказів від позивача, навіть за умови,
якщо вони подавались суду в межах справ
справи № 910/299/13 та № 910/500/14.
Крім того, в судовому засіданні 03.06.14.
представником відповідача було подано
клопотання про застосування строку
В судовому засіданні 03.06.14. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено
перерву до 19.06.14., про що сторони були
повідомлені під розписку.
В судовому засіданні 19.06.14.
представником позивача було подано
письмові пояснення по справі.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.06.14. за клопотанням
відповідача на підставі ст. 27 ГПК
України було залучено до участі в
розгляді даної справи в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - Міністерство енергетики
та вугільної промисловості України, на
підставі ст. 77 ГПК України розгляд
справи було відкладено на 03.07.14.
В зв'язку з перебуванням судді Ващенко
Т.М. у відпустці, справу № 910/8510/14
відповідною ухвалою суду було
призначено до розгляду на 18.09.14.
В судовому засіданні 18.09.14.
представником відповідача було
повторно подано клопотання про
застосування строку позовної давності.
В судовому засіданні 18.09.14.
представником позивача підтримано
Представник відповідача в судовому
засіданні 18.09.14. проти позову
Представник третьої особи в судовому
засіданні 18.09.14. проти позову
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 910/8510/14.
В судовому засіданні 18.09.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -
28.10.10. між позивачем (далі - Замовник) та
Дослідно-виробничим і випробним
комплексом ДП "ДНДІ ІТЕЕ" в особі
керівника ДВВК ОСОБА_4 на підставі
положення (далі - Виконавець) було
підписано Договір № 28/10-10 (далі -
Договір), згідно п. 1.1. якого Замовник
доручає, а Виконавець бере на себе
зобов'язання виконати власними силами,
а також матеріально-технічними
засобами роботи по реконструкції
(модернізація) комірки № 12 КРУН-бкВ на
підстанції "Полігонна".
Спір у справі стосується дійсності
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2
статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами); правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою;
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє; представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними
правочинів і настання відповідних
наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (п.
2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Обґрунтовуючи пред'явлені позовні
вимоги про визнання Договору
недійсним, позивач посилається на те,
що на момент укладення Договору № 28/10-10
від 28.10.10. діяльність Дослідного
виробничого і випробного комплексу
Державного підприємства «Державний
науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» була припинена.
На підставі вказаного позивач робить
висновок про те, що у ОСОБА_4, який
підписав оспорюваний Договір від імені
Виконавця, був відсутній необхідний
обсяг цивільної дієздатності для
укладення договору від імені
Виконавця.

Відповідно до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими
при вирішенні інших справ та не
підлягають доказуванню, оскільки їх
істинність встановлено у рішенні, у
зв'язку з чим немає необхідності
встановлювати їх знову, піддаючи
сумніву істинність та стабільність
судового акту, який набрав законної
сили.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 25.07.02 року у
справі за заявою № 48553/99
"Совтрансавто-Холдінг" проти України", а
також згідно рішення Європейського
суду з прав людини від 28.10.99 року у
справі за заявою № 28342/95 "Брумареску
проти Румунії" встановлено, що існує
усталена судова практика конвенційних
органів щодо визначення основним
елементом верховенства права принципу
правової певності, який передбачає
серед іншого і те, що у будь-якому спорі
рішення суду, яке вступило в законну
силу, не може бути поставлено під
сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України,
статті 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі №
910/299/13 не може бути поставлене під
сумнів, а інші рішення, в тому числі і у
даній справі № 910/8510/14, не може йому
суперечити.

Суд відзначає, що постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 27.11.13. у справі
№ 910/299/13 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «ХСС» (далі
- позивач) до Державного підприємства
«Державний науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» (далі -
відповідач) про визнання недійсним
Договору № 28/10-10 від 28.10.10., було
встановлено наступне.

Зазначена в преамбулі назва виконавця
(Дослідно-виробничий і випробний
комплекс ДП "ДНДІ ІТЕЕ") не співпадає з
його назвою (Дослідний виробничий і
випробний комплекс) вказаною на
печатці, якою скріплений спірний
Договір. Позивач, як під час укладення
Договору, так і перед початком
перерахування коштів на виконання
Договору протягом тривалого періоду з
грудня 2010 р. по 22.03.2011 р., мав змогу
виявити дані невідповідності, вчинити
дії на встановлення відомостей щодо
дійсної назви іншої сторони за
договором, її статусу, при невиконанні
робіт, передбачених Договором, в
подальшому не вчиняти дій щодо
перерахування коштів.

Зазначеною постановою встановлено, що
відповідно до відомостей, що містяться
в Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України з
30.03.09. (дата запису про проведення
державної реєстрації припинення)
суб'єкт з назвою "Дослідний виробничий
і випробний комплекс Державного
підприємства "Державний
науково-дослідний інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні" в ЄДРПОУ не
значиться.

У відповідності до ст. 1 Закону України
"Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців" (в
редакції, чинній станом на дату
укладення спірного договору)
відокремлений підрозділ юридичної
особи - це філія, інший підрозділ
юридичної особи, що знаходиться поза її
місцезнаходженням та виробляє
продукцію, виконує роботи або операції,
надає послуги від імені юридичної
особи, або представництво, що здійснює
представництво і захист інтересів
юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону відомості про
юридичну особу або фізичну особу -
підприємця включаються до Єдиного
державного реєстру шляхом внесення
записів на підставі відомостей з
відповідних реєстраційних карток та
відомостей, що надаються юридичними
особами державному реєстратору за
місцезнаходженням реєстраційної
справи згідно із законодавством
України.

В Єдиному державному реєстрі містяться
відомості щодо юридичної особи, в тому
числі, щодо дати та номеру запису про
державну реєстрацію припинення
юридичної особи, підстава для його
внесення (ч. 2 ст. 17 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону
відомості, що містяться в Єдиному
державному реєстрі, є відкритими і
загальнодоступними, за винятком
ідентифікаційних номерів фізичних
осіб - платників податків, відомостей
про відкриття та закриття рахунків,
накладення та зняття арештів на
рахунки та майно, відомостей,
передбачених абзацом сороковим
частини другої статті 17 цього Закону.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
у зазначеній справі дійшов висновку, що
відомості, які містяться в Єдиному
державному реєстрі, є відкритими і
загальнодоступними, а позивач не був
обмежений у використанні наданого йому
законом права щодо встановлення
обставин перевірки відомостей про
юридичну особу виконавця станом на час
укладення договору, мав можливість
відмовитись від укладення спірного
договору та перерахування коштів на
його виконання.

Далі, суд відзначає наступне.

Письмовий правочин може бути вчинений
від імені юридичної особи її
представником на підставі довіреності,
закону або адміністративного акта.
Особа, призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності (п. 3.3
постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

У відповідності до оспорюваного
Договору, від імені
Дослідно-виробничого і випробного
комплексу ДП "ДНДІ ІТЕЕ" його підписано
керівником Дослідно-виробничого і
випробного комплексу ОСОБА_4 на
підставі Положення.

Доведення належними засобами
доказування певних обставин по справі,
ГПК України покладається саме на особу,
яка на ці обставини посилається
(аналогічної позиції дотримується
Вищий господарський суд України в
постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Разом з тим, позивачем в даній справі не
було надано жодних доказів на
підтвердження наявності чи
відсутності у ОСОБА_4 повноважень на
вчинення правочину від імені
Виконавця.

При цьому, припинення діяльності
(ліквідація) з 30.03.09. відокремленого
структурного підрозділу «Дослідний
виробничий та випробувальний комплекс
Державного підприємства «Державний
науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» не свідчить про
відсутність у ОСОБА_4 необхідного
обсягу цивільної дієздатності на
вчинення дій від імені
Дослідно-виробничого і випробного
комплексу ДП «ДНДІ ІТЕЕ» чи Дослідного
виробничого і випробного комплексу
().

Отже, оскільки жодними доказами не
доведено, що укладений між сторонами
Договір зі сторони відповідача
підписано неуповноваженою особою, -
немає підстав вважати його таким, що не
створює юридичних наслідків для
сторін.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно зі статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Тобто, підставами для
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачем не доведено, що Державним
підприємством «Державний
науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» було порушено
права та інтереси позивача, пов'язані
із укладенням спірного Договору,
внаслідок чого позовні вимоги є такими,
що задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Під час розгляду справи відповідачем
подано заяви про застосування позовної
давності.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення (2.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.13.).

Разом з тим, судом було встановлено, що
право або охоронюваний законом інтерес
позивача не були порушені
відповідачем, внаслідок чого позовна
давність застосуванню не підлягає.

Вимога позивача про стягнення з
відповідача 235 000,00 грн. грошових коштів
на підставі ст. 216 ЦК України, є похідною
від вимоги про визнання недійсним
Договору, в задоволенні якої судом
відмовлено. З огляду на зазначене та
викладене раніше, в суду відсутні
правові підстави для задоволення вимог
позивача в частині стягнення 235 000,00
грн. з відповідача.

Таким чином, суд відмовляє позивачу в
задоволенні позову.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 23.09.14.

Суддя
Т.М. Ващенко