РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року
Справа № 903/635/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Кравчук Н.В., довіреність
№ 1 від 23.01.14р. ;

відповідач: Демченко В.Г., довіреність
№ б/н від 31.07.14р.;

відповідач: Максимук Т.В., довіреність
№ 123 від 26.02.14р.

розглянувши апеляційну скаргу ДП
"Ковельське лісове господарство" на
рішення господарського суду
Волинської області від 23.07.14 р. у справі
№ 903/635/14 (суддя
Якушева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма "Панхім"

до Державного підприємства "Ковельське
лісове господарство"

про стягнення 107 865,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Панхім" (надалі - позивач)
звернулось в господарський суд
Волинської області з позовною заявою
(а.с. 2-4) до ДП фірма "Ковельське лісове
господарство" (надалі -відповідач), в
якій просить стягнути 35000 грн. боргу, 29109
грн. процентів за користування
товарним кредитом, 8216,29 грн. пені, 35540,03
грн. річних.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 23.07.14 р. (а.с. 81-82)
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача: 29109
грн. відсотків за користування
товарним кредитом, 8216,29 грн. пені, 35540,03
грн. річних. Провадження у справі в
частині стягнення 35000 грн.
заборгованості припинено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що після
звернення позивача з позовом до суду,
відповідач перерахував позивачу 35000
грн. заборгованості, а тому провадження
у справі про стягнення 35000 грн.
заборгованості припинено на підставі
п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Водночас, позовні вимоги в частині
стягнення 29109 грн. процентів за
користування товарним кредитом, 8216,29
грн. пені, 35540,03 грн. річних
обґрунтовані, підтверджені належними
та допустимими доказами, а тому
підлягають до задоволення.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
86-89) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду
Волинської області від 23.07.14 року у
даній справі скасувати та припинити
провадження у справі.

Апеляційну скаргу відповідач
обґрунтовує тим, що господарський суд
першої інстанції під час розгляду
справи і вирішення спору по суті не
з'ясував всі обставини справи, права та
обов'язки сторін, а тому ухвалене у
справі рішення не містить повного
юридичного аналізу обставин справи, а
правові висновки не ґрунтуються на
конкретних матеріально-правових
нормах.

Крім того, відповідач подав клопотання
про зменшення розміру штрафних санкцій
і просить стягнути з нього 1000 грн., що є
достатнім для справедливого вирішення
справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу,
а також його повноважний представник в
судовому засіданні, проти апеляційної
скарги заперечив, оскільки вважає, що
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, є безпідставними
та необґрунтованими. Позивач
стверджує, що рішення господарського
суду Волинської області є законним та
обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи
03.01.2013 року між ТОВ "Панхім" як
постачальником і державним
підприємством "Ковельське лісове
господарство" як покупцем, укладено
договір поставки №0000003 (надалі -
Договір).

Згідно з умовами договору,
постачальник зобов'язався поставити та
передати або передати зі свого складу
покупцю у власність нафтопродукти, в
асортименті, кількості, за ціною, що
зазначені в накладних, які
підписуються представниками сторін
договору, а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити товар на умовах
договору.

Згідно п. 5.1 Договору, покупець має
право здійснити повну або часткову
оплату отриманого товару на
розрахунковий рахунок постачальника
протягом 10 календарних днів з дня
відвантаження, зазначеного в
накладних.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що у
випадку не оплати покупцем
відвантаженої партії товару, вказані в
п. 5.1. договору, покупець дає згоду на те,
щоб неоплачений товар рахувався
поставленим на умовах товарного
кредиту, терміном на 30 днів, починаючи з
дня після відвантаження товару з
нарахуванням покупцю 2% за кожен день
використання товарного кредиту.
Покупець зобов'язується оплатити
товар, поставлений на умовах товарного
кредиту і сплатити відсотки за його
використання в терміни, вказані в п.5.3
даного Договору. Під наданням покупцем
згоди на те, щоб неоплачений товар
рахувався поставленим на умовах
товарного кредиту розуміється
підписання даного договору.

Покупець зобов'язується оплатити суму
товарного кредиту і відсотків за його
використання на 31 день від дати
відвантаження вказаної в накладній.
Покупець має право на дострокове
погашення товарного кредиту і
відсотків за його використання.
Відсотки нараховуються на залишок
заборгованості (п. 5.3).

Якщо після закінчення 30 днів
користування товарним кредитом,
покупець не внесе всіх передбачених
договором платежів - він продовжує
сплачувати відсотки за користування
товарним кредитом до повного погашення
заборгованості, а також пеню в
розмірах, передбачених п. 8.1. договору
(п. 5.4).

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
враховувати наступні положення
чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ст. 622 ЦК України, продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі - продажу.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526
Цивільного кодексу України, 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що свої
обов'язки по договору, позивач виконав
належним чином, передавши через ОСОБА_4,
яка діяла на підставі довіреності №330
від 06.08.2013р., №14.08.2013р., №356 від 02.09.2013р.,
відповідачу товар на загальну суму
126751,96 грн., що підтверджується
видатковими накладними №ФП-0000051 від
06.08.2013р. на суму 40251,30 грн., №ФП-0000158 від
14.08.2013р. на суму 46305 грн., №ФП-0000082 від
06.09.2013р. на суму 40195,66 грн.

Однак, відповідач за поставлений товар
розрахувався частково в сумі 91751,96 грн.,
що підтверджується, наявними в
матеріалах справи банківськими
виписками про рух коштів (а.с. 10-22).

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що відповідач
свої зобов'язання по оплаті товару
належним чином не виконав, внаслідок
чого, утворилась заборгованість перед
позивачем за отриманий товар в сумі 35000
грн.

Неналежне виконання ДП "Ковельське
лісове господарство" договірних
зобов'язань в частині оплати за
поставлений товар, стало підставою для
звернення ТОВ фірма "Пархім" з позовом в
господарський суд про стягнення 35000
грн. боргу, 29109 грн. процентів за
користування товарним кредитом, 8216,29
грн. пені, 35540,03 грн. річних.

Водночас, як вбачається з платіжних
доручень, після порушення провадження
по даній справі, відповідач
розрахувався з позивачем за товар в
сумі 35000 грн., а відтак, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що відсутній предмет спору в частині
стягнення 35000 грн. основного боргу за
договором від 03.01.13р. та припинив в цій
частині провадження у справі на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Слід зазначити, що у відповідності до п.
3 ст.611 Цивільного кодексу України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

У відповідності до ст. 216, ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Одним з видів
господарських санкцій, згідно ч. 2 ст. 217
Господарського кодексу України, є
штрафні санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу
України, виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 624 Цивільного
кодексу України, якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України, пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України, штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
НБУ, за увесь час користування чужими
коштами, якщо інший розмір відсотків не
передбачено законом або договором.

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що при
виконанні чи неналежному виконанні
умов договору, винна сторона несе
відповідальність у вигляді пені в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми заборгованості за кожен день
прострочення від неоплаченої суми, або
суми невиконаної чи неналежно
виконаної умови.

Здійснивши розрахунок, колегія суду
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 8216,29 грн. пені, а
відтак залишає рішення в цій частині
без змін.

Водночас, апеляційний суд оцінює
критично доводи відповідача, викладені
в апеляційній скарзі про порушення
судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 231
ГПК України, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 231 цього Кодексу
передбачено, що законом щодо окремих
видів зобов'язань може бути визначений
розмір штрафних санкцій, зміна якого за
погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 231
Кодексу у разі, якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах: за порушення умов
зобов'язання щодо якості
(комплектності) товарів (робіт, послуг)
стягується штраф у розмірі двадцяти
відсотків вартості неякісних
(некомплектних) товарів (робіт, послуг);
за порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи із положень зазначеної норми,
застосування до боржника, який порушив
господарське зобов'язання, штрафної
санкції у вигляді штрафу,
передбаченого абзацом 3 частини 2
статті 231 Господарського кодексу
України, можливо при сукупності
відповідних умов, а саме: якщо інший
розмір певного виду штрафних санкцій
не передбачений договором або законом;
якщо, між іншим, порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, якщо допущено прострочення
виконання не грошового зобов'язання,
пов'язаного з обігом (поставкою)
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, з вартості яких і вираховується
у відсотковому відношенні розмір
штрафу.

Враховуючи наведене, колегія суду
констатує те, що для всебічного,
повного розгляду апеляційної скарги,
необхідно з'ясувати, яке саме
зобов'язання не виконано відповідачем-
грошове чи негрошове.

Аналізуючи положення глави 47 ЦК
України, можна зробити висновок, що
грошовим зобов'язанням є зобов'язання,
яке виражається в грошових одиницях
України (грошовому еквіваленті в
іноземній валюті), тобто будь-яке
зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана сплатити гроші на
користь другої сторони (кредитора), а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід
вважати будь-яке зобов'язання, що
складається, у тому числі, із
правовідношення, в якому право особи
вимагати від боржника виконання певних
дій відповідає кореспондуючий
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь цієї особи.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу грошима, а виконавець має право
вимагати від замовника відповідної
оплати, є грошовим зобов'язанням.

Враховуючи, що при вирішенні даної
справи судом встановлено факт
неналежного виконання відповідачем
зобов'язання за договорами поставки
щодо оплати вартості переданого
товару, тобто грошового зобов'язання,
колегія суду приходить до висновку про
відсутність правових підстав для
застосування до відповідача штрафної
санкції, передбаченої частиною 2 статті
231 Господарського кодексу України,
оскільки останнім допущено
прострочення виконання саме грошового
зобов'язання.

Аналогічна правова позиція висловлена
у постанові Верховного Суду України у
справі № З-11гс11, від 04.02.14.

А відтак, твердження відповідача про
стягнення з нього штрафних санкцій на
підставі ч. 2 ст. 231 ГПК України є
необґрунтованими, безпідставними та
задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням

встановленого індексу інфляції за
весь час прострочення, а також три
проценти річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок річних, беручи
до уваги п. 8.2 Договору, колегія суддів
приходить до висновку, що
господарський суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
обґрунтованість позову в частині
стягнення з відповідача 35540,03 грн. 40%
річних.

Водночас, суд вважає безпідставним
твердження апелянта щодо неможливості
одночасного стягнення 40% річних та пені
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, оскільки нарахування позивачем
річних, у розмірі, визначеному
договором, та пені узгоджуються з
приписами ст.ст. 549,625 ЦК України, п. 6 ст.
231 ГК України.

Крім того, пунктом 5.2 Договору сторони
передбачили, що у випадку не оплати
покупцем відвантаженої партії товару,
вказані в п. 5.1. договору, покупець дає
згоду на те, щоб неоплачений товар
рахувався поставленим на умовах
товарного кредиту, терміном на 30 днів,
починаючи з дня після відвантаження
товару з нарахуванням покупцю 2% за
кожен день використання товарного
кредиту. Покупець зобов'язується
оплатити товар, поставлений на умовах
товарного кредиту і сплатити відсотки
за його використання в терміни, вказані
в п.5.3 даного Договору. Під наданням
покупцем згоди нате, щоб неоплачений
товар рахувався поставленим на умовах
товарного кредиту розуміється
підписання даного договору.

Таке право передбачити в договорі
обов'язок покупця сплачувати проценти
на суму, що відповідає ціні товару,
проданого в кредит, починаючи від дня
передання товару продавцем, надано
сторонам ч. 5 ст. 694 ЦК України, яка
регулює правовідносини, пов'язані з
продажем товару в кредит, та
узгоджується із свободою договору,
встановленою ст. 627 ЦК України, оскільки
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обору, вимог розумності та
справедливості.

Враховуючи вказане, у зв'язку з не
оплатою відповідачем товару у строки,
визначені п. 5.1 Договору, апеляційний
суд погоджується з висновком суду
першої інстанції в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 29109
грн. процентів за користування
товарним кредитом.

Крім того, враховуючи межі перегляду
справи в апеляційній інстанції,
колегія суду не бере до уваги
клопотання відповідача про зменшення
розміру штрафних санкцій, оскільки
вказане клопотання не було заявлено в
суді першої інстанції.

А відтак, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 29109 грн. процентів за
користування товарним кредитом, 8216,29
грн. пені, 35540,03 грн. річних
обґрунтовані, підтверджені належними
та допустимими доказами, а тому
підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно
ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ДП "Ковельське
лісове господарство" на рішення
господарського суду Волинської
області від 23.07.14 р. у справі №
903/635/14залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Волинської області від 23.07.14 р. у справі
№ 903/635/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №903/635/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.