ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року
Справа №920/768/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивач - Григор’єва М.Г.;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну
скаргу відповідача (вх. №2393С/1-35) на
рішення господарського суду Сумської
області від 05 червня 2014 року по справі
№920/768/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія
"Хімпостачання", м. Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумський завод
гумотехнічних виробів", м. Суми

про стягнення 51679,55 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської
області від 05 червня 2014 року по справі
№920/768/14 (суддя Соп'яненко О.Ю.) позов
задоволено. Стягнуто з ТОВ "Сумський
завод гумотехнічних виробів" на
користь ТОВ "Компанія «Хімпостачання»
49200 грн. заборгованості за поставлений
товар, 659,15 грн. - 3% річних, 1820,40 грн.
інфляційних витрат, 1827 грн. витрат по
сплаті судового збору.

Відповідач з рішенням суду не
погодився, звернувся до апеляційного
господарського суду зі скаргою, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду
обставинам справи.

Відповідач, будучи належним чином
ухвалою суду повідомлений про дату і
місце судового розгляду, своїми
правами, передбаченими статтею 22
Господарського процесуального кодексу
не скористався, у судове засідання не
з'явився, повноважного представника до
суду не направив.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач просив залишити скаргу без
задоволення, рішення господарського
суду - без змін.

Враховуючи те, що явка відповідача не
була визнана обов'язковою, колегія
суддів дійшла висновку про можливість
розгляду справи без участі
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи,
заслухавши у судовому засіданні
пояснення позивача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та розглянувши справу
у відповідності до вимог ст. 101 ГПК
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Як встановлено місцевим господарським
судом під час прийняття рішення, між
ТОВ "Компанія "Хімпостачання" та ТОВ
"Сумський завод гумотехнічних виробів"
було укладено усний договір поставки
12.08.2013 року.

На підставі усної домовленості позивач
зобов'язався поставити відповідачу
товар (віск та бензойну кислоту).

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 11 ЦК України
встановлено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.
Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать ст. 174 Господарського
кодексу України.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

З видаткової накладної № 758 від 12.08.2013
року вбачається, що позивач поставив
відповідачу віск ЯВ1 2712 90 39 90 на суму 16500
грн. 00 коп. та на підставі видаткової
накладної № 955 від 16.09.2013 року поставив
відповідачу віск ЯВ1 2712 90 39 90 та
бензойну кислоту на загальну суму 32700
грн. 00 коп.

Видаткові накладні підписані
повноважними особами позивача і
відповідача та скріплені печатками
підприємств.

Згідно з ч.1 ст.181 Господарського
кодексу України господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу
України встановлено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи управлінсько -
господарського характеру на користь
іншого суб'єкта (виконати роботу,
передати майно, сплатити гроші, надати
інформацію, тощо), або утриматися від
певних дій, а інший суб'єкт (управнена
сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст. 712
Цивільного кодексу України, згідно з
якою за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Згідно статті 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Також, відповідно до ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

При цьому, відповідно до ст. 525
Цивільного кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного
кодексу України порушення зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст. 530 Цивільного
кодексу України, 05.11.2013 року позивач
направив відповідачу вимогу щодо
виконання грошових зобов'язань за
договором поставки у сумі 49200 грн.

У відповідності до повідомлення про
вручення поштового відправлення,
відповідач зазначену вимогу
відповідач отримав 06.11.2013 року.

Однак, заборгованість в сумі 49200 грн.
ним не була сплачена в семиденний
термін.

Прострочення виконання зобов'язання
почалось з 14.11.2013року. Факт
заборгованості відповідача в
зазначеній сумі підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами, наданими позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних з
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

На підставі чого, позивачем нараховано
відповідачу 659 грн. 15 коп. - 3% річних, 1820
грн. 40 коп. - інфляційних збитків.

На підставі зазначеного, передбачене
законом право кредитора вимагати
сплати боргу з урахуванням процентів
річних та процентів за користування
чужими грошовими коштами є способом
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тому, вимога щодо сплати відповідачем
659 грн. 15 коп. - 3% річних, 1820 грн. 40 коп. -
інфляційних збитків є обґрунтованою і
підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що вимоги щодо стягнення
з відповідача суми 51679 грн. 55 коп. боргу,
а саме: 49200 грн. 00 коп. - заборгованості
за поставлений товар, 659 грн. 15 коп. - 3%
річних, 1820 грн. 40 коп. - інфляційних
витрат - є обґрунтованою і
підтвердженою матеріалами справи.

На підставі наведеного, колегія суддів
зазначає, що судом першої інстанції
повністю досліджено обставини справи,
що мають значення для справи, рішення є
обґрунтованим і прийнятим у
відповідності з чинним законодавством,
а тому підстави для його скасування та
задоволення скарги відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 22, 85, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105, 106
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Сумської області від 05 червня 2014 року у
справі №920/768/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний
13.10.2014 року.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.