ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2014 р.
Справа № 9/107-11

Господарський суд Київської
області у складі головуючого судді
Антонової В.М., судді -Бацуца В.М., Заєць
Д.Г. розглянувши справу

за позовом Прокурора міста Ірпеня
Київської області в інтересах держави
в особі Фонду державного майна України
до треті особи 1. Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради; 2.
Приватного акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця»; 1.
Комунальне підприємство «Ірпінське
бюро технічної інвентаризації»; 2.
Дочірнє підприємство «Санаторій для
батьків з дітьми «Дубки» Закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця»; 3. Федерація
професійних спілок Українипро
скасування рішення, визнання права
власності та витребування майна з
чужого незаконного володіння

За участю представників сторін згідно
протоколу судового
засідання.Обставини справи:

04.08.2011 Прокурор міста Ірпеня Київської
області в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України
звернувся в господарський суд
Київської області із позовною заявою
до Виконавчого комітету Ірпінської
міської ради, Закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця», за участю третіх
осіб Комунального підприємства
«Ірпінське бюро технічної
інвентаризації», Дочірнє підприємство
«Санаторій для батьків з дітьми
«Дубки» закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофздоровниця», Федерація
професійних спілок України про
визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Ірпінської міської ради №207/4 від 25.07.2000
«Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства дитячого пансіонату з
лікування «Дубки» за ЗАТ
«Украпрофздоровниця»; визнати право
власності держави в особі Фонду
державного майна України на будівлі та
споруди, а саме адмінкорпус площею 489,5
кв.м., головний корпус площею 881,6 кв.м.,
столова площею 310,5 кв.м.,
гараж-майстерня площею 283,7 кв.м.,
котельня-басейн площею 315,0 кв.м.,
конюшня, сарай, вбиральня, водонапірна
вежа, бензосклад, сарай, вбиральня, №1-5
огорожа, I замощення за адресою м.
Ірпінь, вул. Мінеральна 2; витребувати
із чужого незаконного володіння ЗАТ
«Укрпрофздоровниця» спірне нерухоме
майно, а саме адмінкорпус площею 489,5
кв.м., головний корпус площею головний
корпус площею 881,6 кв.м., столова площею
310,5 кв.м., гараж-майстерня площею 283,7
кв.м., котельня-басейн площею 315,0 кв.м.,
конюшня, сарай, вбиральня, водонапірна
вежа, бензосклад, сарай, вбиральня, №1-5
огорожа, I замощення за адресою м.
Ірпінь, вул. Мінеральна 2.

Позовні вимоги обґрунтовані
прокурором в інтересах позивача тим, що
рішення №207/4 від 25.07.2000 р. «Про визнання
права власності на об'єкти нерухомого
майна дочірнього підприємства
дитячого пансіонату з лікування
«Дубки» за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»
визнано право власності на об'єкти
нерухомого майна дочірнього
підприємства дитячого пансіонату з
лікування «Дубки», а на його виконання
видано свідоцтво про право власності
на будівлі та споруди дитячого
пансіонату з лікування «Дубки», які
порушують право власності держави, як
власника в особі Фонду державного
майна України на спірні об'єкти.

Рішенням господарського суду
Київської області від 27.09.2011 у справі
№9/107-11

(суддя Сокуренко Л.В.) позовні вимоги
Прокурор міста Ірпеня Київської
області в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України
звернувся в господарський суд
Київської області із позовом до
Виконавчого комітету Ірпінської
міської ради, Закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця», за участю третіх
осіб Комунального підприємства
«Ірпінське бюро технічної
інвентаризації», Дочірнє підприємство
«Санаторій для батьків з дітьми
«Дубки» закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофздоровниця», Федерація
професійних спілок України задоволені
повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 17.01.2012 у справі
№9/107-11 апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
професійних спілок України
«Укрпрофздоровниця» залишено без
задоволення; апеляційну скаргу
Виконавчого комітету Ірпінської
міської ради задоволено частково;
пункт 5 рішення господарського суду
Київської області від 27.09.2011 у справі
№9/107-11 змінити, виклавши в наступній:
стягнути з Виконавчого комітету
Ірпінської міської ради в доход
державного бюджету України державне
мито в сумі 85,00 грн., сятгнути з
Приватного акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
2Укрпрофздоровниця» в доход державного
бюджету України державне мито в сумі 14
169,00 грн.; стягнути солідарно з
Виконавчого комітету Ірпінської
міської ради та Приватного
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофздоровниця» 236,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу; в іншій частині
апеляційну скаргу Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради
залишити без задоволення, а рішення
суду без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 16.04.2014 у справі №9/107-11
касаційну скаргу Дочірнього
підприємства «Санаторій для батьків з
дітьми «Дубки» закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофздоровниця» задоволена
частково, постанова Київського
апеляційного господарського суду від
17.01.2012 у справі №9/107-11 та рішення
господарського суду Київської області
від 27.09.2011 скасовано; справа №9/107-11
передана на новий розгляд до
господарського суду Київської області.

28.04.2014 матеріали справи №9/107-11
супровідним листом від 24.04.2014 №03-22/248
передані до господарського суду
Київської області для розгляду по суті.

Згідно автоматизованої системи
розподілу справ між суддями справу №
9/107-11 передано на новий розгляд судді
Антоновій В.М.

Ухвалою господарського суду від 07.05.2014
справу №9/107-11 прийнято до провадження
суддею Антоновою В.М. та призначено її
до розгляду на 05.06.2014.

02.06.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника третьої особи 1 надійшло
клопотання №449 від 23.05.2014 (вх. №10447/14) про
розгляд справи без участі представника
Комунального підприємства «Ірпінське
бюро технічної інвентаризації».

03.06.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника третьої особи 3 надійшли
письмові пояснення б/н від 03.06.2014 (вх.
№10621/14) на виконання вимог ухвали суду
від 07.05.2014.

04.06.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача надійшли
письмові пояснення №10-25-6953 від 03.06.2014
(вх. №10702/14) на виконання вимог ухвали
суду від 07.05.2014.

У судове засідання 05.06.2014 представники
від відповідача 1 та третіх осіб 1, 2,
належним чином повідомлені про дату,
час та місце судового засідання не
з'явились.

У судовому засіданні 05.06.2014 представник
відповідача 2 подав письмові пояснення
б/н від 05.06.2014 на виконання вимог ухвали
господарського суду Київської області
від 07.05.2014.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 05.06.2014 розгляд справи,
відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 77 ГПК України,
відкладено на 03.07.2014.

02.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від третьої
особи 1 надійшло клопотання №516 від
20.06.2014 (вх. №12765/14) про розгляд справи без
участі представника Комунального
підприємства «Ірпінське бюро
технічної інвентаризації».

03.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області, до початку
судового засідання, від прокуратури
надійшли пояснення №74-4033вих.14 від
24.06.2014 (вх. №12819/14).

03.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області, до початку
судового засідання, від відповідача 1
надійшли пояснення №01-20/1860 від 02.07.2014
(вх. №12827/14).

У судове засідання 03.07.2014 треті особи 1
та 2, які не заявляють самостійних вимог
на предмет спору, не з'явились, про
причини неявки суд не повідомили.

У судовому засіданні 03.07.2014 представник
відповідача 1 подав клопотання б/н від
03.07.2014 (вх. №111/14) про призначення
колегіального розгляду справи. Подане
клопотання судом задоволено.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 03.07.2014 (суддя -
Антонова В.М.), призначено колегіальний
розгляд справи №9/107-11 та передано
справу до відділу
інформаційно-статистичного
забезпечення та кодифікації
законодавства апарату суду для
визначення складу колегії суддів.

Розпорядженням голови господарського
суду Київської області №119-АР від 04.07.2014
«Про призначення складу колегії суддів
з розгляду справи» призначено колегію
з розгляду справи №9/107-11 у складі трьох
суддів: головуючий суддя - Антонова В.М.,
судді - Бацуца В.М., Заєць Д.Г.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.07.2014 справу №9/107-14
прийнято до розгляду у складі колегії
суддів: головуючий суддя - Антонова В.М.,
судді - Бацуца В.М., Заєць Д.Г. та розгляд
справи призначено на 04.09.2014.

У судове засідання 04.09.2014 відповідачі 1
та 2, треті особи 1 та 2, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, не
з'явились, про причини неявки суд не
повідомили.

У судовому засідання 04.09.2014 позивач
подав клопотання б/н від 04.09.2014 (вх.
№18319/14 від 04.09.2014) про продовження
строку розгляду спору на п'ятнадцять
днів. Подане клопотання судом
задоволено.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.09.2014 продовжено строк
вирішення спору у справі №9/107-11 на
п'ятнадцять днів з 04.09.2014 по 18.09.2014 та
відкладено розгляд справи на 18.09.2014.

У судовому засідання 18.09.2014 позивач
підтримав вимоги викладені в позовній
заяві.

18.09.2014, у судовому засідання,
представники відповідачів заперечили
проти задоволення вимог викладених в
позовній заяві.

У судове засідання 18.09.2014 представники
третьої особи 1 та 2 не з'явилися.

Згідно роз'яснень п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, суд дійшов до
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності представника
відповідача, належно повідомленого про
дату, час та місце судового засідання.

Крім того, у зв'язку з неподанням
відповідачем на вимогу суду відзиву на
позов, суд на підставі ст. 75 ГПК України
вважає за можливим розглянути справу
за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 17.09.2014 року
господарським судом на підставі ст. 85
ГПК України було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та
прокурора, дослідивши та оцінивши
представлені докази в їх сукупності,
суд встановив:

25.07.2000 рішенням Виконавчого комітету
Ірпінської міської ради № 207/4 «Про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна дочірнього
підприємства дитячого пансіонату з
лікування «Дубки» за ЗАТ
«Укрпрофздоровниця» визнано право
власності на об'єкти нерухомого майна,
дочірнього підприємства дитячого
пансіонату з лікування «Дубки», яке
знаходиться за адресою м. Ірпінь, вул.
Мінеральна, 2 за ЗАТ
«Укрпрофздоровниця» та Ірпінському
БТІ оформити та видати
правовстановлюючі документи
зазначеному в п.1 даного рішення
акціонерного товариства на обєкти
нерухомого майна.

До об'єктів нерухомого майна, переданих
ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» у власність,
належали: літера «А» адмінкорпус
площею 489,5 кв.м., літера «В» головний
корпус площею 881,6 кв.м., літера «Г»
столова площею 310,5 кв.м., літера «З»
гараж-майстерня площею 283,7 кв.м., літера
«И» котельня-басейн площею 315,0 кв.м.,
літера «Д» конюшня, літера «Е» сарай,
літера «Ж» вбиральня, літера «Л»
водонапірна вежа, літера «К»
бензосклад, літера «М» сарай, літера
«Н» сарай, літера «П» вбиральня, № 1-5
огорожа, І замощення, що знаходяться за
адресою: в м. Ірпінь, вул. Мінеральна, 2.

14.09.2000 на підставі вищевказаного
рішення Виконавчого комітету
Ірпінської міської ради було видано
ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» свідоцтво на
будівлі та споруди дитячого санаторію
«Дубки» за адресою м. Ірпінь, вул.
Мінеральна, 2, що внесено у реєстрову
книгу № 1-4 за реєстровивим №4.

Прокурор у позовній заяві, поданій в
інтересах позивача, просить суд
визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Ірпінської міської ради №207/4 від 25.07.2000
«Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства дитячого пансіонату з
лікування «Дубки» за ЗАТ
«Украпрофздоровниця».

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання Постанови Ради Міністрів
Української РСР від 23.04.1960 № 606 «Про
передачу профспілкам санаторіїв і
будинків відпочинку Міністерства
охорони здоров'я УРСР», з метою
подальшого поліпшення організації
відпочинку і санаторно-курортного
обслуговування трудящих і підвищення
ролі профспілок, усі діючі
госпрозрахункові санаторії, будинки
відпочинку та пансіонати Міністерство
охорони здоров'я зобов'язано було
передати у строк до 01.05.1960 р.
Українській республіканській раді
профспілок.

Відповідно до частини 2 Постанови Ради
Міністрів Української РСР передачу
курортних установ, санаторіїв,
будинків відпочинку та інших
підприємств і організацій було
приписано здійснити у відання
профспілкових органів безоплатно, з
усім обладнанням, транспортом,
допоміжними підприємствами і
підсобними господарствами, спорудами,
жилими будинками, земельними
ділянками, парками станом на 01.01.1960, а
також асигнуваннями на їх утримання,
планами з праці, фондами персональних
надбавок, капіталовкладеннями, фондами
на всі види матеріалів і лімітами на
проектування за планом на 1960 рік,
невикористаними централізованими
коштами курортного збору і
амортизаційного фонду та іншими
коштами по балансу на 01.01.1960.

У жовтні 1990 року відбувся XV з'їзд
профспілок України, який за рішенням
делегатів був перетворений в І
Установчий з'їзд незалежних профспілок
України та на якому було прийнято
Декларацію про утворення Федерації
незалежних профспілок України та
проголошено незалежність профспілок
України від державних і господарських
органів республіки та СРСР, відмову від
діяльності відповідно до Статуту
профспілок СРСР. На з'їзді також було
прийнято Положення про Федерацію
незалежних профспілок України,
затверджене рішенням З'їзду від 06.10.1990
р., яким було визначено її правовий
статус, організаційну структуру, права
та обов'язки, у тому числі і майнові, та,
зокрема, передбачено, що Рада Федерації
незалежних профспілок України є
правонаступником Укрпрофради, а
основні фонди, майно, які належали
Укрпрофраді і необхідне для виконання
цілей та завдань Федерації незалежних
профспілок України, становлять її
власність і охороняються законом.

Крім майна, що належало профспілкам та
їх об'єднанням, на території України
знаходилось майно, що було у власності
Всесоюзної центральної ради
професійних спілок. Президія Ради
Загальної конфедерації професійних
спілок СРСР 18.11.1990 прийняла постанову
«Про затвердження Договору про
закріплення прав з володіння,
користування та розпорядження
профспілковим майном», якою було
затверджено Договір про закріплення
прав з володіння, користування та
розпорядження профспілковим майном,
згідно з яким Федерації незалежних
профспілок України були передані права
по володінню, користуванню і
розпорядженню майном, що належало
Всесоюзній центральній раді
професійних спілок і її
правонаступнику - Загальній
конфедерації праці на території
України.

22.11.1991 Президією ради Федерації
незалежних професійних спілок України,
з метою радикальної перебудови
управління курортами профспілок,
поліпшення санаторно-курортного
лікування та відпочинку трудящих
України, прискорення формування нових
економічних основ
лікувально-оздоровчого процесу,
ефективного використання матеріальної
бази, будівництва та реконструкції
діючих санаторіїв, пансіонатів та
будинків відпочинку, було прийнято
постанову № 11-1-1 «Про створення
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих установ
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця».

04.12.1991 Федерація незалежних профспілок
України (правонаступником якої є
Федерація професійних спілок України)
та Фонд соціального страхування
України уклали установчий договір про
створення акціонерного товариства
«Укрпрофоздоровниця», внеском
Федерації професійних спілок України
стали майнові комплекси
санаторно-курортних закладів.

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної Ради міста Києва №
971 від 23.12.1991 було зареєстровано Закрите
акціонерне товариство
«Укрпрофоздоровниця», яке було
створено на майні засновників -
Федерації професійних спілок України
та Фонду соціального страхування
України з тимчасової втрати
працездатності. При цьому, вкладом
Федерації професійних спілок України
були основні фонди та оборотні кошти
санаторно-курортних закладів,
підприємств і організацій профспілок
загальною вартістю 751 234 350 грн., що
становить 92,92% розміру статутного
фонду.

До статутного капіталу ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» було передано і
спірний майновий комплекс дитячого
пансіонату з лікуванням "Дубки" згідно
вищевказаної постанови Президії ради
Федерації незалежних профспілок
України № 11-1-1 від 22.11.1991.

Правомірність створення Закритого
акціонерного товариства
«Укрпрофоздоровниця» пізніше була
підтверджена рішенням Вищого
арбітражного суду України від 20.01.1997 у
справі № 137/7, яке набрало законної сили,
про відмову у задоволенні позову Фонду
державного майна України до Федерації
профспілок України, Фонду соціального
страхування України, AT
«Укрпрофоздоровниця» про визнання
недійсними установчих документів.

Як було зазначено вище, в подальшому
рішенням Виконавчого комітету
Ірпінської міської ради від 25.07.2000 р. за
№ 207/4 «Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна Дочірнього
підприємства дитячого пансіонату з
лікуванням «Дубки» за адресою м.
Ірпінь, вул. Мінеральна, 2 за Закритим
акціонерним товариством
«Укрпрофоздоровниця» вирішено визнати
право власності на об'єкти нерухомого
майна, яке знаходиться в м. Ірпінь, вул.
Мінеральна, 2, за ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця».

Статтею 10 Конституції (Основний Закон)
України 1978 року в Україні було
закріплено, що основу економічної
системи Української РСР становить
соціалістична власність на засоби
виробництва у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.
Соціалістичною власністю є також майно
профспілкових та інших громадських
організацій, необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

Згідно статті 87 Цивільного кодексу
УРСР 1963 року соціалістичною власністю
є: державна (загальнодержавна)
власність; власність колгоспів, інших
кооперативних організацій, їх
об'єднань, власність профспілкових та
інших громадських організацій.

Таким чином, вбачається, що державна та
соціалістична власність не є тотожними
формами власності, а до складу
соціалістичної власності було
віднесено і майно профспілкових та
інших громадських організацій.

У Цивільному кодексі УРСР містилася
окрема Глава 9 «Власність
профспілкових та інших громадських
організацій», де останні розглядалися
як самостійні суб'єкти права власності.

За статтею 97 Цивільного кодексу УРСР (у
відповідній редакції), профспілкові та
інші громадські організації володіють,
користуються і розпоряджаються майном,
що належить їм на праві власності,
відповідно до їх статутів (положень).
Право розпорядження майном, що є
власністю профспілкових та інших
громадських організацій, належить
виключно профспілковим та іншим
громадським організаціям.

Статтею 98 Цивільного кодексу УРСР (у
відповідній редакції) було
встановлено, що власністю
профспілкових та інших громадських
організацій є майно необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
СРСР «Про професійні спілки, права та
гарантії їхньої діяльності» від 10.12.1990
р. № 1818-1, профспілки та їхні органи
відповідно до законодавства є
юридичними особами.

Стаття 3 зазначеного Закону
встановлювала, що профспілки є
незалежними у своїй діяльності від
органів державного управління,
господарських органів, політичних та
інших громадських організацій, вони їм
не підзвітні і не підконтрольні.
Забороняється будь-яке втручання,
спроможне обмежити права профспілок
або перешкодити їх здійсненню, якщо
інше не передбачено законом.

Оскільки приватної власності не
існувало, а була лише особиста
власність фізичних осіб, майно, яке
надавалося державою громадським
організаціям, а саме профспілкам, що
мали статус юридичної особи, могло
надаватися лише у відання, але не на
праві оперативного правління, що
передбачалось виключно для державних
підприємств, а на праві повного
господарського відання з врахуванням
того, що профспілка не є державним
підприємством, а має правовий статус
громадської організації, тобто з
правовими підставами володіння,
користування та розпорядження даним
майном в рамках статутних завдань
профспілок. Тому і до права повного
господарського відання застосовуються
правила про право власності, якщо інше
не встановлено законодавчими актами
України.

07.02.1991 р. був прийнятий спеціальний
закон, що визначав відносини власності
- Закон УРСР «Про власність».
Відповідно до статті 20 цього Закону
професійні спілки були визнані
суб'єктами права колективної
власності.

Статтею 28 Закону УРСР «Про власність»
визначалося, що об'єктами права
власності громадських об'єднань, у тому
числі професійних спілок, благодійних
та інших громадських фондів, є майно
культурно-освітнього та оздоровчого
призначення, грошові кошти, акції, інші
цінні папери, жилі будинки, споруди
виробничого і невиробничого
призначення, обладнання, устаткування,
транспортні засоби та інше майно,
необхідне для забезпечення діяльності,
передбаченої їх статутами
(положеннями) на праві колективної
власності.

Також законодавець зазначав, що
громадські об'єднання можуть мати у
власності підприємства відповідно до
цілей, зазначених в їх статутах, і в
порядку, передбаченому законодавчими
актами України. Відповідно до статті 30
Закону колективний власник самостійно
володіє, користується і
розпоряджається об'єктами власності,
які йому належать.

З набранням чинності новим Цивільним
кодексом України, було введено
наступні форми власності: власність
народу України, право приватної
власності, право державної власності,
право комунальної власності.

Таким чином, відповідно до статті 325
Цивільного кодексу України, власність
всіх юридичних осіб приватного права (в
тому числі профспілок) була визнана
приватною.

Відповідно до ст. 111-12 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Також у постанові Вищого
господарського суду України у справі
№9/107-11 від 16.04.2014 колегія суддів
зазначила, що враховуючи положення
вищевикладених нормативно-правових
актів, встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи та беручи до
уваги правомірність набуття
Федерацією професійних спілок України
майна в порядку правонаступництва від
колишньої Ради профспілок України та
загальної конфедерації профспілок
СРСР, в тому числі майна, набутого за
рахунок власних коштів, відрахувань,
внесків членськими організаціями,
пожертвувань громадян та на інших не
заборонених законом підставах,
вбачається, що спірний майновий
комплекс дитячого пансіонату з
лікування «Дубки» належав до
профспілкового майна, яке до державної
власності не відносилося, та був
внесений до статутного фонду Закритого
акціонерного товариства
«Укпрпрофздоровниця» на законних
підставах, в враховуючи зміни, які
відбулися в законодавстві України, є
підстави вважати, що в силу цих змін
право власності на спірне нерухоме
майно Дочірнього підприємства
«Санаторій для батьків з дітьми
«Дубки» було визнано за ЗАТ
«Укрпрофздоровниця» за наявності
достатніх правових підстав.

Колегія суддів у постанові Вищого
господарського суду України у справі
№9/107-11 від 16.04.2014 зазначила, що
положення Постанови Верховної Ради
Української РСР «Про захист суверенних
прав власності Української РСР» від
29.11.1990 р. № 506, Закону України «Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України» від 10.09.1991 р.
№1540-XI, Постанови Верховної Ради
України «Про майно загальносоюзних
громадських організацій колишнього
Союзу РСР» від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ, Закону
України «Про власність», що саме Фонд
державного майна України, який
тимчасово був уповноважений державою
здійснювати функції щодо управління
майном громадських організацій
колишнього Союзу РСР, що розташоване на
території України, мав розпоряджатись
спірним нерухомим майном як
загальнодержавним, не поширювались на
профспілкові організації Федерації
профспілок України, оскільки вони, як
було зазначено вище, ще у жовтні 1990 року
вийшли зі складу загальносоюзної
громадської організації - Всесоюзної
центральної ради професійних спілок та
не являлись органами державної влади
та управління.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що рішення
Ірпінської міської ради Виконавчого
комітету 207/4 від 25.07.2000 «Про визнання
права власності на об'єкти нерухомого
майна дочірнього підприємства
дитячого пансіонату з лікування
«Дубки» за ЗАТ «Укрпрофздоровниця» не
суперечить положенням Цивільного
кодексу Української РСР, Цивільного
кодексу України, Закону України «Про
власність» та іншим
нормативно-правовим актам.

Також прокурор у позовній заяві,
поданій в інтересах позивача, просить
суд визнати право власності держави в
особі Фонду державного майна України
на будівлі та споруди, а саме
адмінкорпус площею 489,5 кв.м., головний
корпус площею 881,6 кв.м., столова площею
310,5 кв.м., гараж-майстерня площею 283,7
кв.м., котельня-басейн площею 315,0 кв.м.,
конюшня, сарай, вбиральня, водонапірна
вежа, бензосклад, сарай, вбиральня, №1-5
огорожа, I замощення за адресою м.
Ірпінь, вул. Мінеральна 2; витребувати
із чужого незаконного володіння ЗАТ
«Укрпрофздоровниця» спірне нерухоме
майно, а саме адмінкорпус площею 489,5
кв.м., головний корпус площею головний
корпус площею 881,6 кв.м., столова площею
310,5 кв.м., гараж-майстерня площею 283,7
кв.м., котельня-басейн площею 315,0 кв.м.,
конюшня, сарай, вбиральня, водонапірна
вежа, бензосклад, сарай, вбиральня, №1-5
огорожа, I замощення за адресою м.
Ірпінь, вул. Мінеральна 2.

Відповідно ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Статтею 386 цього ж кодексу держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Статтею 392 цього ж кодексу передбачено,
що власник майна може пред'явити позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Пунктом 6.1. Листа Вищого арбітражного
суду України № 01-8/98 від 31.01.2001 р. «Про
деякі приписи законодавства, яке
регулює питання, пов'язані із
здійсненням права власності та його
захистом» передбачено, що згідно зі
статтею 50 Закону (697-12) і статтею 145
Цивільного кодексу (1540-06) власник
вправі вимагати повернення
(віндикації) свого майна з чужого
незаконного володіння, а також
належного йому майна, придбаного
володільцем від особи, яка не мала
права його відчужувати.

Позивачем за таким позовом може бути
власник майна, який на момент подання
позову не володіє цим майном, і
юридична особа, за якою майно
закріплене на праві повного
господарського відання або
оперативного управління.

Відповідачем у справі виступає особа,
що на момент подання позову фактично
володіє майном без підстав,
передбачених законом або
адміністративним актом чи договором,
які відповідають вимогам закону.

Власник вправі витребувати своє майно
від особи, у якої воно фактично
знаходиться у незаконному володінні.
Позов про витребування майна, поданий
до особи, у незаконному володінні якої
це майно раніше перебувало, але у якої
воно на момент розгляду справи в
арбітражному суді відсутнє, не може
бути задоволений, що, однак, не виключає
можливості стягнення з цієї особи
шкоди, заподіяної нею майну під час
перебування останнього у її
незаконному володінні.

Об'єктом віндикаційного позову може
бути індивідуально визначене майно,
яке існує в натурі на момент подання
позову. Витребуване майно може
належати і до категорії речей, що
визначаються родовими ознаками (мірою,
вагою тощо), але в такому разі має бути
якимось чином індивідуалізоване
(наприклад, цукор у мішках за певними
цифровими або іншими характерними
позначками). У разі загибелі
індивідуально визначеного майна
власник (законний володілець) може
звернутися лише з вимогою про
відшкодування збитків.

Пунктом 7. цього ж листа передбачено, що
відповідно до пунктів 2 і 5 статті 48
Закону власник може звернутися з
позовом про усунення будь-яких
порушень свого права, не пов'язаних з
неправомірним позбавленням володіння
(негаторний позов). Для подання такого
позову не вимагається, щоб перешкоди до
здійснення права користування й
розпорядження були результатом винних
дій відповідача чи спричиняли збитки.
Достатньо, щоб такі дії (бездіяльність)
об'єктивно порушували права власника і
були протиправними. Позовна давність
до відповідних вимог не
застосовується, оскільки
правопорушення триває у часі. Якщо ж на
момент подання позову воно
припинилося, то підстав для
задоволення позову немає.

Захист прав і охоронюваних законом
інтересів підприємств і організацій за
негаторним позовом надається
арбітражним судом у формі припинення
дій, що порушують право, або
відновлення становища, яке існувало до
порушення права. Якщо негаторний позов
визнано обгрунтованим, у резолютивній
частині рішення необхідно чітко
визначити дії, які повинен вчинити
відповідач щодо усунення порушень
права власника, і строк виконання цих
дій. У разі невиконання такого рішення
арбітражний суд видає наказ на
примусове виконання рішення.

Пунктом 8. цього ж листа передбачено, що
підприємство чи організація, яка не є
власником майна, але володіє ним на
праві повного господарського відання,
оперативного управління чи з інших
підстав (наприклад, на підставі
адміністративного акта), має такі ж
права на захист свого права, як і сам
власник, а також право на захист свого
володіння від власника (пункт 5 статті 48
Закону). Зокрема, такий володілець
майна може витребувати його з чужого
незаконного володіння з тих же підстав
і в такому ж порядку, як і сам власник. У
певних випадках він вправі витребувати
майно і у власника, який протиправно
позбавив його права володіння, у тому
числі всупереч умовам договору
(наприклад, оренди, застави тощо). Однак
в останньому випадку слід керуватися
не згаданою нормою Закону, а нормами,
які регулюють відносини за відповідним
договором.

Якщо в разі порушення третьою особою
права володіння, користування і
розпорядження майном власник і
володілець цього майна набувають
однорідного права на подання позову, то
у вирішенні питання про те, хто з них
може подати позов про захист права,
слід виходити з обсягу правомочностей
обох названих осіб. Якщо право
володіння належить не власникові, то
позов вправі подавати володілець
майна. Власник може звернутися з таким
позовом лише після припинення у
володільця згаданого права на
володіння.

Тобто, звернутись в суд із
віндикаційним чи негаторним позовом
може лише власник майна або інший
законний його володілець.

Отже, враховуючи вищевикладене та те,
що, як було встановлено судом у процесі
розгляду справи, відповідачем-1 було
правомірно набуто у власність спірне
нерухоме майно, що належало до
профспілкового майна і до державної
власності не відносилось, шляхом
внесення вказаного майна до статутного
фонду Закритого акціонерного
товариства «Укрпрофоздоровниця», і в
подальшому правомірно набуто у
власність, зміст та форма якого не
суперечить положенням Цивільного
кодексу Української РСР, Закону
України «Про власність» та інших
нормативно-правових актів України в
редакціях, що діяли на момент вчинення
правочину, і відповідно не виникло та
не набула держава в особі Фонду
державного майна України право
власності на спірне нерухоме майно, то
відповідно неможливим у такому випадку
є захист права власності позивача на
підставі та у відповідності до ст. 392
Цивільного кодексу України, а тому
позовна вимога прокурора, заявлена в
інтересах позивача, до відповідачів
про визнання права власності на спірне
нерухоме майно, є такою, що не
ґрунтується на нормах законодавства
України, а тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову в цій частині.

Також прокурор у позовній заяві,
поданій в інтересах позивача, просить
суд витребувати з чужого незаконного
водоління ЗАТ «Укрпрофздоровниця»
спірне майно, а саме адмінкорпус площею
489,5 кв.м., головний корпус площею 881,6
кв.м., столова площею 310,5 кв.м.,
гараж-майстерня площею 283,7 кв.м.,
котельня-басейн площею 315,0 кв.м.,
конюшня, сарай, вбиральня, водонапірна
вежа, бензосклад, сарай, вбиральня, №1-5
огорожа, I замощення за адресою м.
Ірпінь, вул. Мінеральна 2; витребувати
із чужого незаконного володіння ЗАТ
«Укрпрофздоровниця» спірне нерухоме
майно, а саме адмінкорпус площею 489,5
кв.м., головний корпус площею головний
корпус площею 881,6 кв.м., столова площею
310,5 кв.м., гараж-майстерня площею 283,7
кв.м., котельня-басейн площею 315,0 кв.м.,
конюшня, сарай, вбиральня, водонапірна
вежа, бензосклад, сарай, вбиральня, №1-5
огорожа, I замощення за адресою м.
Ірпінь, вул. Мінеральна 2.

У процесі розгляду справи судом
встановлено, що вищезазначена позовна
вимога прокурора в інтересах позивача
є похідною від інших позовних вимог, що
в свою чергу є безпідставними, а тому
суд не вбачає підстав для задоволення
позову в цій частині.

Як було зазначено вище, відповідач-2 у
своєму відзиві б/н від 08.09.2011 просить
суд відмовити прокурору та позивачу у
задоволенні позову повністю, у тому
числі, у зв'язку із пропущенням
позовної давності.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 267 Цивільного
кодексу України заява про захист
цивільного права або інтересу має бути
прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Враховуючи, що правила щодо позовної
давності застосовуються лише тоді,
коли буде доведено порушення
законодавства, судом заява
відповідача-2 про застосування
позовної давності не враховується,
оскільки суд відмовляє у позові у
зв'язкуз недоведеністю та
необгрунтованістю позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
обставини, викладені у позовній заяві
не знайшли свого підтвердження в ході
розгляду справи, а позовні вимоги є
такими, що не ґрунтуються на нормах
законодавства України, тому суд не
вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні
позовних вимог повністю.

Рішення господарського суду Київської
області набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення і підписання
та може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Головуючий суддя
В.М.
Антонова

Суддя
В.М.
Бацуца

Суддя
Д.Г.
Заєць

Повне рішення складено 10.10.2014 року