ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 вересня 2014 року Справа № 918/1137/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіМележик
Н.І.,суддів:Вовка І.В.,Губенко Н.М.,
Кочерової Н.О., Самусенко С.С.,

розглянувши заяву Товариства з
обмеженою відповідальністю з
іноземними інвестиціями "Сканія
Україна"про перегляд Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 22.07.2014у
справі№ 918/1137/13за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю фірма
"Журавлина"до Товариства з
обмеженою відповідальністю з
іноземними інвестиціями "Сканія
Україна"протлумачення умов договору

В С Т А Н О В И
В:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 06.03.2014, залишеним без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 14.05.2014 позов
задоволено частково, розтлумачено
пункт 13.1 статті 13 Договору з Дилером
від 23.06.2005 наступним чином:

- для припинення договору, на підставі
пункту 13.1 статті 13 Договору з Дилером
від 23.06.2005, є не тільки сам факт
направлення заінтересованою стороною
не менше як за шість місяців
відповідного повідомлення (листом з
оголошеною цінністю та повідомленням
про вручення) на адресу іншої сторони, а
й укладання відповідної угоди про
припинення Договору з Дилером від
23.06.2005.

Розтлумачено пункт 15.1 статті 15
Договору з Дилером від 23.06.2005 наступним
чином:

- у разі недосягнення згоди між
сторонами щодо укладання відповідної
угоди про припинення Договору з
Дилером від 23.06.2005 спір з припинення
договору підлягає передачі на розгляд
у встановленому чинним законодавством
порядку до господарського суду з
врахуванням встановленої законом
підсудності справ, якщо такий спір з
припинення Договору з Дилером від
23.06.2005 на підставі його пункту 13.1 статті
13 сторонам не вдалось врегулювати
шляхом переговорів.

Розтлумачено підпункт "в" пункту 4.2
Угоди про незалежну майстерню
(сервісний центр) від 03.05.1999 наступним
чином:

- не є достатнім для припинення Угоди
про незалежну майстерню (сервісний
центр) від 03.05.1999 на підставі підпункту
(в) пункту 4.2 лише сам факт направлення
заінтересованою стороною іншій
стороні письмового повідомлення про
припинення дії Угоди про незалежну
майстерню (сервісний центр) від 03.05.1999
без надання при цьому заінтересованою
стороною фактичних доказів порушення
іншою стороною своїх зобов'язань за
угодою, внаслідок чого сторона, якій
ставлять за провину порушення нею
зобов'язань за угодою, фактично
позбавляється можливості усунути
конкретне порушення в передбачений
п'ятнадцятиденний строк, оскільки вона
не знає про яке саме конкретне
порушення йде мова в отриманому
письмовому повідомлені. В іншій
частині вимог в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 22.07.2014 у справі №918/1137/13
постанову суду апеляційної інстанції
залишено без змін.

Товариством з обмеженою
відповідальністю з іноземними
інвестиціями "Сканія Україна" подано
заяву про перегляд Верховним Судом
України постанови Вищого
господарського суду України від 22.07.2014
у справі №918/1137/13, в якій заявник
просить вказану постанову скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
частині задоволення позовних вимог.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 14.10.2010
у справі №7/31, від 10.07.2013 у справі
№5021/741/12(5016/2256/2012(1/103)), від 17.05.2012 у справі
№26/187-11, від 23.12.2008 у справі №13/173, від
23.03.2010 у справі №5/67, від 10.11.2011 у справі
№31/9, від 29.04.2010 у справі №39/30пн,
мотивовано неоднаковим застосуванням
Вищим господарським судом України
одних і тих самих норм матеріального
права, а саме положень статті 213
Цивільного Кодексу України (далі - ЦК
України), внаслідок чого ухвалено різні
за змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
господарський суд України не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України з
огляду на таке.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

При вирішенні питання про допуск
справи до провадження Верховного Суду
України враховується сукупність усіх
наявних складових ознак неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

У постанові від 22.07.2014 у справі №918/1137/13,
про перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для задоволення
позовних вимог в частині тлумачення
пунктів 13.1 статті 13, 15.1 статті 15
договору з дилером від 23.06.2005 та
підпункту "в" пункту 4.2 угоди про
незалежну майстерню (сервісний центр)
від 03.05.1999, з огляду на наявність різної
оцінки змісту їх умов, стосовно
досягнення згоди сторін щодо підстав
та умов припинення дії договорів. При
цьому, суд касаційної інстанції
виходив з встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи
стосовно того, що: причиною виникнення
спору між сторонами є різне тлумачення
ними умов пункту 13.1 статті 13 договору з
дилером та підпункту (в) пункту 4.2 угоди
про незалежну майстерню, оскільки
позивач вважає, що зазначені пункти
договорів не дають відповідачу права в
односторонньому порядку розірвати
договір з дилером та угоду про
незалежну майстерню (сервісний центр);
враховуючи виникнення суперечностей
між сторонами щодо застосування
порядку та умов припинення дії
договору з дилером, а також умови щодо
припинення дії договору, визначені в
статті 13 договору з дилером, заявлені
позовні вимоги в частині тлумачення
пунктів 13.1 статті 13, 15.1 статті 15
договору з дилером є обґрунтованими та
відповідають вимогам законодавства.
Разом з тим, суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо відмови в
позові в частині визнання припиненим
договору з дилером на підставі його
пункту 13.1 статті 13, оскільки така
вимога не пов'язана з тлумаченням умов
договору.

Водночас у постанові від 14.10.2010 у справі
№7/31, на яку посилається заявник, суд
касаційної інстанції, виходячи із
встановлених судом апеляційної
інстанції обставин справи, підтримав
висновки суду апеляційної інстанції
щодо відсутності підстав для
задоволення позову про тлумачення
пункту 5.4 договору на постачання
вугільної продукції, оскільки вимоги
про тлумачення спірного пункту
договору, викладені в розумінні
позивача, не випливають з умов
укладеного договору.

У постанові від 10.07.2013 у справі
№5021/741/12(5016/2256/2012(1/103)) суд касаційної
інстанції погодився з висновками судів
попередніх інстанцій щодо наявності
підстав для відмови в позові про
тлумачення змісту пункту 3.6.2 договору
комісії, виходячи з встановлених
судами попередніх інстанцій обставин
справи про те, що позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
факту існування спору між сторонами
щодо неоднакового уявлення та
тлумачення спірного пункту договору,
оскільки укладаючи договір комісії,
сторони чітко висловили своє
волевиявлення щодо предмету договору,
його змісту та умов, зокрема, щодо
порядку розрахунків та підстав, з якими
пов'язане таке виконання, при цьому
позивач свідомо погоджувався з його
умовами та відповідно, усвідомлював
настання певних правових ризиків,
пов'язаних з його виконанням; крім того,
загальноприйняте значення термінів,
використаних в тексті договору комісії
дає чітке розуміння змісту зобов'язань.

У постанові від 17.05.2012 у справі №26/187-11
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для відмови в
позові про тлумачення умов пункту 10.4
договору оренди, виходячи при цьому з
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи про те, що
при дослівному читанні вказаного
пункту відсутні будь-які незрозумілі
слова, поняття або терміни, які не дають
змоги з'ясувати дійсні наміри сторін,
що свідчить про відсутність існування
між сторонами суперечностей щодо
тлумачення умов спірного пункту
договору, а також відсутність підстав
вважати лист відповідача
односторонньою відмовою від договору,
оскільки при укладені договору оренди
сторони дійшли згоди щодо всіх його
істотних умов, у тому числі про
можливість балансоутримувача
ініціювати його дострокове розірвання.

У постанові від 23.12.2008 у справі №13/173 суд
касаційної інстанції погодився з
висновками суду апеляційної інстанцій
щодо відмови в позові про тлумачення
умов окремих пунктів договору про
забезпечення нагляду та охорони
об'єктів, з огляду на встановлені судом
апеляційної інстанції обставини
справи стосовно того, що: позивач
звертаючись з позовом, фактично просив
внести зміни до умов договору, а саме
встановити певний факт, який мав місце
вже після укладення договору
(повідомлення про розірвання договору
на офіційній зустрічі), а також надати
йому оцінку, встановивши юридичні
наслідки такої дії; заявлені позовні
вимоги щодо тлумачення умов договору,
так як вимагає у позові позивач, не
можуть бути задоволені, оскільки
суперечать порядку та способам
тлумачення змісту правочину,
визначеним статтею 213 ЦК України,
принципу вільного волевиявлення при
укладенні договору та визначення умов
договору на розсуд його сторін.

У постанові від 23.03.2010 у справі №5/67 суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для відмови в
позові про тлумачення змісту договору
на користування електроенергією,
виходячи при цьому з встановлених
судами попередніх інстанцій обставин
справи про те, що при укладенні
договору воля учасників була виражена
достатньо, щоб встановити між ними
юридичні відносини; умови договору не є
двозначними і юридичні відносини між
сторонами визначені достатньо, щоб
зрозуміти зміст договору; звернення
позивача до господарського суду
зумовлено бажанням змінити
встановлений сторонами у договорі
порядок споживання електроенергії та
розрахунків по оплаті вартості
електричної енергії.

У постанові від 10.11.2011 у справі №31/9 суд
касаційної інстанції скасував рішення
судів попередніх інстанцій, прийняв
нове рішення, яким відмовив у
задоволенні позову про тлумачення
підпункту "е" пункту 4 договору
безоплатного користування майном. При
цьому, суд касаційної інстанції
виходив з того що ухвалюючи судові акти
у справі, господарські суди визначили
відповідальність за втрату об'єкта
оренди, виклавши спірний пункт
договору в новій редакції (тобто
змінили його умови), залишивши поза
увагою приписи законодавства стосовно
того, що тлумачення умов договору
здійснюється судом у рішенні без їх
зміни.

У постанові від 29.04.2010 у справі №39/30пн
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для відмови в
задоволенні первісних та зустрічних
позовних вимог стосовно тлумачення
змісту договору оренди індивідуально
визначеного майна, виходячи при цьому з
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи про те, що
позивач за первісним (відповідач за
зустрічним) позовом фактично
намагається змінити умови договору,
оскільки вирішення питання щодо строку
договору (спливу його строку) є
встановленням факту, що має юридичне
значення та є елементом оцінки
фактичних обставин справи та
обґрунтованості вимог, що виходить за
межі частини 2 статті 213 ЦК України.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
обставин, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

З огляду на викладене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В :

Відмовити Товариству з обмеженою
відповідальністю з іноземними
інвестиціями "Сканія Україна" у допуску
справи №918/1137/13 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддя М. МележикСудді:
І. Вовк Н. Губенко Н. Кочерова С.
Самусенко