ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року Справа № 920/591/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді суддівДобролюбової
Т.В., Гоголь Т.Г., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4на постановуХарківського
апеляційного господарського суду від
04.08.14у справі№ 920/591/14 Господарського
суду Сумської області за
позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4до1. Сумської міської ради 2.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумська
проектно-будівельна компанія
"Укрбудінвест"провизнання
протиправним рішення та визнання
недійсним договору оренди

за участю представників сторін від:

відповідача-2: Пак П.В. (дов. від 21.04.14)

Представники позивача та відповідача-1
в судове засідання не з'явилися, хоча
належно повідомлені про час та місце
розгляду касаційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернувся з позовом до Сумської
міської ради та Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумська
проектно-будівельна компанія
"Укрбудінвест", в якому просив: визнати
протиправним пункт 21 додатку 2 рішення
Сумської міськради № 966-МР від 30.11.11 про
продовження ТОВ "Сумська
проектно-будівельна компанія
"Укрбудінвест" строку оренди земельної
ділянки НОМЕР_1 площею 0,3317 га за
адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним
договір № 2 від 14.12.11 про внесення змін
до договору оренди земельної ділянки
від 07.02.07. В обґрунтування позовних
вимог позивач посилався на те, що
оспорюване рішення міськради та
укладений на його підставі договір,
яким другому відповідачу поновлено
строк дії оренди спірної земельної
ділянки, є такими, що порушують право
позивача як користувача суміжної
земельної ділянки та право на
отримання спірної земельної ділянки в
оренду, а відтак підлягають скасуванню.
При цьому позивач посилався на приписи
статті 377 Цивільного кодексу України,
статей 120, 124, 198 Земельного кодексу
України.

Рішенням Господарського суду Сумської
області від 16.06.14, ухваленим колегією
суддів у складі: Котельницька В.Л. -
головуючий, Заєць С.В., Соп'яненко О.Ю., у
позові відмовлено. Вмотивовуючи
рішення, місцевий господарський суд
дійшов висновку про недоведеність
матеріалами справи права позивача на
спірну земельну ділянку, право
користування якою виникло у
Товариства в 2007 році та було поновлено
спірним рішенням міськради. Водночас
судом враховано і відсутність належних
доказів щодо знаходження на спірній
земельній ділянці нерухомого майна
позивача, а також відсутність доказів
межування чи накладення цієї
земельної ділянки із земельною
ділянкою, орендованою позивачем. При
цьому суд керувався приписами статей 12,
123, 124 Земельного кодексу України,
статті 33 Закону України "Про оренду
землі", статті 26 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Харківський апеляційний господарський
суд, колегією суддів у складі: Пуль О.А. -
головуючий, Шевель О.В., Хачатрян В.С.,
постановою від 04.08.14 перевірене рішення
місцевого господарського суду залишив
без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з
касаційною скаргою до Вищого
господарського суду України, в якій
просить постанову та рішення у справі
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити. В
обґрунтування доводів касаційної
скарги скаржник зазначає про
недослідження судами обставин щодо
виконання Товариством укладеного між
відповідачами договору оренди
земельної ділянки від 07.02.07, а відтак і
наявності підстав для його поновлення.
Водночас скаржник зазначає і про
недослідження фактичного розташування
меж земельної ділянки позивача та
спірної земельної ділянки. При цьому
посилається на порушення судами
приписів статті 134 Земельного кодексу
України, статті 33 Закону України "Про
оренду землі", статті 43 Господарського
процесуального кодексу України.

На адресу Вищого господарського суду
України від Сумської міської ради та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумська
проектно-будівельна компанія
"Укрбудінвест" надійшли відзиви на
касаційну скаргу, в яких відповідачі
вказали про законність та
обґрунтованість оскаржуваних судових
актів, у зв'язку з чим просять залишити
їх без змін, а касаційну скаргу
позивача - без задоволення.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
пояснення представника відповідача-2,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Як убачається з матеріалів справи та
установлено судами попередніх
інстанцій, предметом судового розгляду
є вимоги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до Сумської міськради та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сумська
проектно-будівельна компанія
"Укрбудінвест" про визнання
протиправним пункта 21 додатку 2 рішення
Сумської міськради № 966-МР від 30.11.11 про
продовження Товариству з обмеженою
відповідальністю "Сумська
проектно-будівельна компанія
"Укрбудінвест" строку оренди земельної
ділянки НОМЕР_1 площею 0,3317 га за
адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним
договору № 2 від 14.12.11 про внесення змін
до договору оренди земельної ділянки
від 07.02.07, укладеного між відповідачами.
Як на підставу позову, позивач
посилається на порушення його прав, як
власника нерухомого майна, внаслідок
прийняття оспорюваного рішення
міськради. Відтак, за таким позовом до
предмету доказування входить
встановлення невідповідності рішення
міськради вимогам законодавства або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт, а також порушення у
зв'язку з прийняттям цього рішення прав
та охоронюваних законом інтересів
позивача у справі. Відповідно до
приписів статті 13 Конституції України
від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією. Способи захисту
прав на земельні ділянки визначені
статтею 152 Земельного кодексу України.
За приписами наведеної норми, держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, зокрема, шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування. Згідно з приписами
частини 1 статті 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади
або органом місцевого самоврядування,
якщо він суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. За приписами статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд, у визначеному
законом порядку, встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Згідно
з приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Під належністю доказу
розуміється наявність об'єктивного
зв'язку між змістом судових доказів і
фактами, що є об'єктом судового
дослідження. Належними слід визнавати
докази, які містять відомості про
факти, що входять у предмет доказування
у справі, та інші факти, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Допустимість доказів означає, що
у випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.
Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
полягає не лише в поданні особами
доказів, а й у доведенні їх
переконливості. Отже, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Статтею 43
Господарського процесуального кодексу
України унормовано, що господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Дослідивши усі
обставини та зібрані у справі докази,
суди попередніх інстанцій визнали
недоведеним позивачем належними і
допустимими доказами порушення прав
позивача внаслідок прийняття Сумської
міською радою рішення № 966-МР від 30.11.11,
яким Товариству з обмеженою
відповідальністю "Сумська
проектно-будівельна компанія
"Укрбудінвест" було продовжено строк
дії оренди земельної ділянки НОМЕР_1
площею 0,3317 га за адресою: АДРЕСА_1 та на
підставі якого між відповідачами
укладено договір № 2 від 14.12.11 про
внесення змін до договору оренди
земельної ділянки від 07.02.07. Суди
виходили з того, що позивачем не
доведено належними доказами наявності
на спірній земельній ділянці, станом на
момент укладення договору оренди
земельної ділянки між відповідачами
(07.02.07), нерухомого майна, яке належить
позивачу на праві власності. При цьому
судами установлено, з підтвердженням
матеріалами справи, що орендована
позивачем на підставі договору від
20.05.10 земельна ділянка площею 0,3560 га
(кадастровий номер :17:032:0065) та
орендована земельна ділянка другого
відповідача площею 0,3317 га (кадастровий
номер :17:031:0032) не є суміжними
земельними ділянками, оскільки між
ними знаходяться землі житлової та
громадської забудови та провулок
Волочаївський. Зазначене спростовує
доводи позивача про порушення його
прав, як суміжного землекористувача.
Отже, враховуючи те, що позовні вимоги
позивачем належним чином не доведені і
документально не підтверджені,
висновок судів попередніх інстанцій
про відсутність підстав для їх
задоволення визнається правомірним.
Доводи касаційної скарги не можуть
бути підставою для скасування
постанови у справі, оскільки
спростовуються встановленими судами
попередніх інстанцій обставинами.
Колегія суддів також зазначає, що
скаржник в касаційній скарзі вказує і
на питання, які стосуються оцінки
доказів. Згідно з частиною другою
статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази. Таким
чином, підстав для скасування
переглянутої постанови апеляційної
інстанції та задоволення касаційної
скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 04.08.14 у справі
№ 920/591/14 Господарського суду
Сумської області залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т. Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

В. Швець