м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №910/16420/14 25.09.14

За позовомПриватного підприємства
"Херсонтеплогенерація" доПублічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання договору недійснимСуддя
Бойко Р.В.

Представники сторін:

Від позивача:не з'явився Від
відповідача:Мельник В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство
"Херсонтеплогенерація" (надалі -
"Підприємство") звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" (надалі -
"Товариство") про визнання договору
недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір №13/3158-ТЕ-33 від 28.12.2012 р. є
недійсним, оскільки був укладений
проти волі позивача та здійснювався
під тиском тяжких обставин, які змусили
Підприємство укласти спірний договір
на невигідних для нього умовах, а тому
даний договір суперечить вимогам
чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.08.2014 р. порушено провадження
у справі №910/16420/14 та призначено її до
розгляду на 11.09.2014 р.

10.09.2014 р. до канцелярії суду надійшло
клопотання позивача про перенесення
розгляду справи у зв'язку з
неможливістю прибути у судове
засідання його представника, оскільки
він перебуває у відпустці.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 11.09.2014 р. відкладено розгляд
справи на 25.09.2014 р. у зв'язку з неявкою
представника позивача та поданим
клопотанням про перенесення розгляду
справи.

В судове засідання 25.09.2014 р. представник
відповідача з'явилась, проти позову
заперечувала, вказувала, що він є
необґрунтованим, а тому просила
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Представник позивача в судове
засідання 25.09.2014 р. не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, хоча
про час та місце судового розгляду був
належним чином повідомлений, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення
№673, яке було отримане 22.09.2014 р.

За змістом ч. 1 ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України у разі
ненадання сторонами інформації щодо їх
поштової адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Місцезнаходження позивача за адресою:
73000, м. Херсон, вул. Кутузова, 2-А, на яку
було відправлено ухвали суду,
підтверджується наявними в матеріалах
справи документами, інформацією з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, яка
міститься на офіційному веб-сайті
Державного підприємства
"Інформаційно-ресурсний центр" за
адресою http://irc.gov.ua/ua/Poshuk-v-YeDR.html та
вказано у позові.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті.

Оскільки судом були заслухані
пояснення представника відповідача в
судовому засіданні, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складались
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 р. між Товариством (продавець) та
Підприємством (покупець) укладений
договір №13/3158-ТЕ-33 купівлі-продажу
природного газу (надалі - "Договір"), у
відповідності до п. 1 якого продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у 2013 році природний газ,
ввезений на митну територію України
продавцем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00
00, а покупець зобов'язується прийняти
та оплатити цей природній газ на умовах
цього Договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що газ,
який продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями та національними
творчими спілками і їх регіональними
осередками (крім обсягів, що
використовуються для
виробничо-комерційної діяльності).

У пункті 2.1 Договору вказано, що
покупець передає покупцеві з 01.01.2013 р.
по 31.12.2013 р. газ обсягом до 2 020 тис. куб. м.

Згідно п.п. 5.2 та 5.5 Договору ціна за 1 000
куб. м. природного газу становить
1 091,00 грн. з урахуванням збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природній газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом та без урахування
податку на додану вартість, а загальна
вартість цього Договору на дату його
укладення становить 2 644 584,00 грн. (в тому
числі ПДВ).

У пункті 6.1 Договору сторони погодили,
що оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-ого числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Сторонами у п. 7.2 Договору визначено, що
у разі невиконання покупцем пункту 6.1
Договору, зокрема, Підприємство у
безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю, крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення.

Строк, у межах якого сторони можуть
звернутися до суду з вимогою про захист
своїх прав за цим Договором (строк
позовної давності), у тому числі щодо
стягнення основної заборгованості,
штрафів, пені, відсотків річних,
інфляційних нарахувань,
встановлюється тривалістю у 5 років (п.
9.3 Договору).

Спір у справі виник у зв'язку тим, що
даний Договір, на думку позивача, був
укладений Підприємством проти його
волі та здійснювався під тиском тяжких
обставин, а тому має бути визнаний
судом недійсним.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вказує, що даний Договір був укладений
проти волі Підприємства, під впливом
тяжких обставин, а саме - загроза
зірвати опалювальний сезон,
необхідність забезпечення своєчасного
та безперебійного надання послуг всім
категоріям споживачів, які змусили
його підписати даний Договір на вкрай
невигідних для нього умовах, а тому на
підставі ст. 233 Цивільного кодексу
України спірний Договір необхідно
визнати недійсним.

У частині 1 статті 233 Цивільного кодексу
України вказано, що правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Слід зазначити, що у постанові Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" №9 від
06.11.2009 р., відзначено, що правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 цивільного кодексу
України, якщо його вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа (фізична чи юридична)
має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Аналогічна правова позиція викладена у
абзаці 5 пункту 3.10 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.

Тобто, для кваліфікації правочину за
ст. 233 Цивільного кодексу України
необхідна обов'язкова наявність
зазначених двох умов у сукупності:
вплив тяжкої обставини і вкрай
невигідні умови. Крім того, має бути
причинно-наслідковий зв'язок між
тяжкими обставинами та укладеним
правочином (його укладання саме з метою
усунення обставин). Доведення
існування даних обставин покладається
на особу, яка оскаржує правочин. В
даному випадку - на Підприємство.

В той же час, позивачем не доведено
існування тяжких обставин (їх крайньої
форми), з якими положення статті 233
Цивільного кодексу України
передбачають можливість визнання
договору №13/3158-ТЕ-33 купівлі-продажу
природного газу від 28.12.2012 р. недійсним,
оскільки не надано належних та
допустимих доказів наявності обставин,
що могли призвести до зривання
опалювального сезону, а також не надано
жодних доказів, що у разі відсутності
таких обставин даний правочин не було б
вчинено взагалі або вчинено не на таких
умовах.

Посилання відповідача на несприятливі
умови Договору, а саме: встановлення
строку позовної давності тривалістю 5
років щодо стягнення основної
заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, необмеженості періоду
нарахування пені та невідповідності
даного Договору змісту примірного
договору про постачання природного
газу за нерегульованим тарифом
підприємствам теплоенергетики на
виробництво теплової енергії для
надання населенню послуг з
централізованого опалення та
постачання гарячої води, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№1087 від 07.10.2009 р. (надалі - "примірний
договір"), судом відхиляються з огляду
на наступне.

По-перше, щодо встановлення строку
позовної давності тривалістю 5 років,
то слід зазначити, що згідно п. 9.3
Договору протягом даного строку
передбачене право як відповідача, так і
позивача звернутися до суду з вимогою
про захист своїх прав за цим Договором,
тобто встановлення такого строку має
однаковий вплив як на позивача, так і на
відповідача. Крім того, дане положення
Договору не суперечить частині 1 статті
259 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.

По-друге, щодо необмеженості періоду
нарахування пені, то слід зазначити, що
приписами п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України передбачено
припинення нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, за умови якщо інше не
встановлено законом або договором.
Тобто, дана норма не є імперативною та
не встановлює обов'язку сторін
визначати у договорі період
нарахування штрафних санкцій
тривалістю у шість місяців.

По-третє, щодо невідповідності
оспорюваного договору примірному
договору, то слід зазначити, що у статті
627 Цивільного кодексу України
закріплено принцип свободи договору,
відповідно до якого сторони є вільними
в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Крім того, частино 3
статті 6 Цивільного кодексу України
встановлено, що сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Таким чином, невідповідність
даного Договору примірному договору не
суперечить приписам законодавства, в
тому числі Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не
доведено існування вкрай невигідних
для Підприємства умов за цим Договором.

Згідно з пунктом 3.10. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№11 від 29.05.2013 р. у вирішенні спорів
про визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 Цивільного
кодексу України господарські суди
повинні мати на увазі, що відповідні
вимоги можуть бути задоволені за умови
доведеності позивачем фактів обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, тяжких
обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено
існування тяжких обставин під час
укладення спірного Договору, а також не
доведено, що умови спірного Договору є
вкрай невигідними для нього, та
оскільки Підприємством не наведено
інших підстав, за яких даний правочин
слід визнати недійсним, суд приходить
до висновку, що правові підстави для
визнання Договору №13/3158-ТЕ-33 від 28.12.2012
р. недійсним з викладених у позовній
заяві підстав відсутні, а тому в
задоволенні позову необхідно
відмовити в повному обсязі.

Судові витрати згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Приватного підприємства
"Херсонтеплогенерація" відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 30.09.2014 р.

Суддя
Р.В. Бойко