ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" жовтня 2014 р.Справа № 916/2926/14

За позовом: Чорноморського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері Одеської області
(65026, м. Одеса, вул. Жуковського, 11) в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України (01135, м. Київ,
пр-т, Перемоги, 14) в особі Державного
підприємства „Адміністрація морських
портів України" (01135, м. Київ, пр-т.
Перемоги, 14, ) в особі
відокремленого підрозділу - Одеська
філія Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Одеського
морського порту) (65026, м. Одеса, Митна пл.
1, )

до відповідача: Дочірнього
підприємства „ГПК Україна" компанії
„ГПК Гамбург Порт Консалтинг ГмбХ" (65026,
м. Одеса, пл. Митна, 1, )

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області (65012, м.
Одеса, вул. Велика Арнаутська, 15, )

Державне підприємство „Одеський
морський торговельний порт"

(65026, м. Одеса, Митна площа, 1, )

про стягнення заборгованості у розмірі
12 723 893,36 грн.

Суддя Шаратов Ю.А.

Представники:

Прокурор - Гончарова А.М. (посвідчення
від 22.11.2013 №023095);

Від позивача - Міністерства
інфраструктури України - Орешкова Н.В.

(довіреність від 30.12.2013);

Від позивача - ДП „Адміністрація
морських портів України" - Васильєва
Н.М.

(довіреність від 13.05.2014);

Від відповідача - Колодяжний Д.П.
(довіреність від 25.07.2014);

Від третьої особи - Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області - Єлісєєва
А.В. (довіреність від 07.01.2014 №3);

Від третьої особи - ДП „Одеський
морський торговельний порт" - Клочкова
І.С. (довіреність від 26.11.2013 №20/7-981);
Дімітрієв Ю.Ю. (довіреність від 23.07.2014).

Суть спору:

Чорноморський прокурор з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері Одеської області звернувся в
інтересах держави в особі
Міністерства інфраструктури України
(далі - Позивач1) та Державного
підприємства „Адміністрація морських
портів України" (далі - Позивач2) в особі
відокремленого підрозділу - Одеська
філія Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" (адміністрація Одеського
морського порту) до Господарського
суду Одеської області із позовом до
Дочірнього підприємства „ГПК Україна"
компанії „ГПК Гамбург Порт Консалтинг
ГмбХ" (далі - Відповідач) про
стягнення плати за використання
(сервітут) причалу № 2 Одеської філії
ДП „Адміністрація
морських портів України" за п'ять
місяців (січень - травень 2014 року)
у розмірі 9 088 495,26 грн. в тому числі ПДВ.

Ухвалою суду від 24.07.2014 порушено
провадження у справі та призначено її
розгляд на 12.08.2014.

Ухвалою суду від 12.08.2014 відкладено
розгляд справи до 01.09.2014.

Ухвалою суду від 01.09.2014 відкладено
розгляд справи до 16.09.2014, і залучено
до участі у справі в якості третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Одеській області та Державне
підприємство „Одеський морський
торговельний порт".

02.09.2014 Прокурором подано заяву про
збільшення позовних вимог, в якій
він остаточно просить суд стягнути
з Відповідача на користь Позивача2 суму
заборгованості з оплати за
використання (сервітут) причалу № 2
Одеської філії ДП „Адміністрація
морських портів України" за період з
01.01.2014 до 31.07.2014 у розмірі 12 723 893,36 грн. в
тому числі ПДВ /т. I, а.с. 204-206/. Вказана
заява прокурора прийнята судом до
розгляду.

У судовому засіданні оголошувались
перерви: 16.09.2014 до 25.09.2014, 25.09.2014 до
06.10.2014.

Ухвалою суду від 16.09.2014 продовжено
строк розгляду спору до 08.10.2014.

Прокурор, представники Позивача1 і
Позивача2 у судовому засіданні позовні
вимоги підтримали у повному обсязі та
просили їх задовольнити.

Позовні вимоги, із посиланням на статті
3, 11, 15, 16, 326, 395, 401, 402, 509, 525, 526, 530, 626, 649
Цивільного кодексу України, статті 6, 133,
136, 175, 188, 193 Господарського кодексу
України, частину третю статті 18,
частину третю статті 23 Закону України
«Про морські порти України»,
обґрунтовані тим, що після закінчення
строку дії Договору про встановлення
сервітуту від 08.07.2013 № КД-18510,
Відповідач не повернув об'єкт
сервітуту - причал № 2, та за
відсутності нового чинного договору,
продовжив його фактично
використовувати з метою виконання
комплексу робіт і послуг, пов'язаних з
перевалкою вантажів
(вантажно-розвантажувальних робіт), у
зв'язку з чим в нього виникла
заборгованість зі сплати за сервітут
за період з 01.01.2014 до 31.07.2014 у розмірі 12 723
893,36 грн. в тому числі ПДВ, яка
розрахована на підставі наказів
Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" від 12.06.2013 № 6
та від 20.12.2013 № 281 з урахуванням обсягів
перероблених вантажів.

Окрім того, прокурор та позивачі
зазначають, що Договір про
встановлення сервітуту від 24.04.2014 №
669-П-ОДФ-14, предметом якого є надання
Відповідачу сервітуту на
причал № 2 ОФ ДП „Адміністрація
морських портів України" в період з
01.01.2014 до 30.06.2014, не набрав
чинності у зв'язку з ненастанням
відкладальної обставини, передбаченої
пунктами 7.4, 7.5 договору, а саме,
відсутністю державної реєстрації
права користування (сервітуту) на
причал № 2 у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно. А відтак,
починаючи з 01.01.2014 між сторонами не
існує жодного нового договору, який би
регулював відносини, пов'язані з
наданням вантажно-розвантажувальних
робіт на причал № 2, і Відповідач
продовжує його використовувати за тих
же підстав, що були в 2013 році.

Заперечуючи проти доводів Відповідача
щодо використання ним площі причалу № 2
на підставі Договору оренди нерухомого
майна, що належить до державної
власності від 25.06.2011, прокурор
та позивачі зазначають, що відповідно
до пункту 1.2 цього договору, майно
передано в оренду з метою розміщення
складського майданчика для зберігання
контейнерів та генеральних вантажів
(розміщення складів) і розміщення
офісних та побутових
приміщень. При цьому, причал не є
складським майданчиком, а відповідно
до статті 1 Закону України «Про
морські порти України», пункту 2 Правил
безпеки для працівників суден
портового і службово-допоміжного флоту
рибного господарства, затверджених
наказом Державного комітету України з
промислової безпеки, охорони праці та
гірничого нагляду від 24.01.2007 № 13, пункту
2.6 Інструкції щодо складання
державного статистичного
спостереження за формою № 2-вод "Звіт
про наявність власних морських і
річкових суден, вантажних та
пасажирських причалів-набережних",
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 22.02.2001
№ 102, є гідротехнічної спорудою (або їх
комплексом), яка функціонує у складі
порту або самостійно і призначена для
підходу, швартування, стоянки та
обслуговування суден, посадки і
висадки пасажирів, вантажних операцій
тощо. Тобто, причал, на відміну від
складського майданчика, має інше
цільове призначення. Причал № 2
відповідно до Технічного паспорту на
виробничі будівлі та споруди
№ 1/1 має розрахункову площу 8 202,81 кв.м.
та конструктивну площу 10 775,4 кв.м.,
на ньому розташовані швартовні тумби,
підкранові колії, люки інженерних
мереж, електроколонки, відбійні та
швартовні пристрої, і він
обліковується на балансі ОФ ДП
„Адміністрація морських портів
України" за інвентарним номером 06009.
Окрім того, прокурор та позивачі
вказують на те, що на час укладання
Договору оренди нерухомого майна, що
належить до державної власності від
25.06.2011, об'єкти портової інфраструктури,
зокрема, причали, не могли бути
об'єктами оренди згідно із Законом
України «Про оренду державного та
комунального майна». Отже, причал №2 не
є предметом вказаного договору оренди.

Також, прокурор та позивачі вказують на
те, що причальний збір та плата
за користування об'єктами портової
інфраструктури є різними по суті та
змісту платежами, що мають різне
призначення, і різних суб'єктів їх
оплати. Справляння причального збору
жодним чином не стосується
Відповідача, якій експлуатує причал №2
для надання
вантажно-розвантажувальних робіт.
Тобто, твердження Відповідача про те,
що причальний збір за кожну
постановку судна до причалу є належною
платою за його експлуатацію
не ґрунтується на чинному
законодавстві.

Представник Відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, просив відмовити в його
задоволенні у повному обсязі.
Відповідач вказує на те, що
31.12.2013 Договір про встановлення
сервітуту від 08.07.2013 № КД-18510 припинив
свою чинність. Втім, починаючи з 01.01.2014
до 30.06.2014 відносини сторін були
врегульовані Договором про
встановлення сервітуту від 24.04.2014 №
669-П-ОДФ-14, якій набув чинності,
оскільки відповідно до пункту 7.4 цього
договору, він набуває чинності з
моменту настання відкладальної
обставини, якою є виключно момент
реєстрації права державної власності
на об'єкт сервітуту в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно,
що відбулося 08.04.2014. При цьому,
посилання у пункті 7.4 договору, зокрема,
слова «з урахуванням пункту 7.5
Договору», на думку Відповідача,
стосується виключно моменту набрання
чинності зобов'язання щодо здійснення
плати за сервітут, який не настав, з
огляду на ненастання інших
відкладальних обставин, а саме,
невиконання Позивачем2 умов щодо
державної реєстрації права
користування (сервітуту) на причал № 2 у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, а також не розроблення
та ненадання Позивачем2 Схеми
розміщення об'єкту сервітуту, на
підставі погоджених меж розмежування
території ДП „Адміністрація
морських портів України" та ДП
«Одеський морський торговельний порт».

Крім того, Відповідач додатково
заперечує проти позовних вимог про
стягнення сум за період з 01.07.2014 до
31.07.2014 з підстав відсутності, починаючи
з 01.07.2014, будь-якого договору, який би
регулював відносини сторін, пов'язані
із наданням права сервітуту на причал
№ 2 та оплати за нього, оскільки Договір
про встановлення сервітуту
від 24.04.2014 № 669-П-ОДФ-14 був укладений
на строк до 30.06.2014.

Відповідач також зазначає, що площа
причалу № 2 охоплюється площею об'єктів
оренди переданих йому за Договором
оренди нерухомого майна, що належить до
державної власності від 25.06.2011,
укладеним з Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по
Одеській області, зокрема, площею
відкритого складського майданчику
причалу №2 (інвентарний № 062030),
балансоутримувачем якого є ДП
«Одеський морський торговельний порт».
При цьому, Відповідач із посиланням на
частину п'яту статті 10 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» вказує на те, що реорганізація
ДП «Одеський морський торговельний
порт» з утворенням ДП „Адміністрація
морських портів України" як
правонаступника і передання йому у
господарське відання (на баланс)
частини майна, що є об'єктом оренди, не є
підставою для зміни умов чи розірвання
договору оренди.

Позиція Відповідача також полягає в
тому, що у зв'язку із експлуатацією ним
причалу № 2 ДП „Адміністрація морських
портів України" отримує причальний
збір за кожну постановку судна, що є
належною платою за послуги, пов'язані
із такою експлуатацією, встановленою
на підставі державного регулювання цін
на такі послуги. При цьому, стягнення
буд-яких інших платежів, пов'язаних із
експлуатацією причалу № 2, без надання
права на ексклюзивне його використання
та інших пов'язаних із цим додаткових
економічних благ, законодавством не
передбачено.

Третя особа - Регіональне відділення
Фонду державного майна України по
Одеській області у письмових
поясненнях від 10.09.2014 № 10-11-04321
повідомило суд, що вважає укладення
Державним підприємством
„Адміністрація морських портів
України" договорів сервітутів на
використання причалів, та отримання
плати за це на підставі наказів
ДП «АМПУ» незаконним, оскільки, у
зв'язку із набранням чинності Законом
України «Про морські порти
України», з 14.06.2013, причали морських
портів віднесено до об'єктів оренди, і
передача їх у користування повинна
здійснюватись відповідно до Законів
України «Про управління об'єктами
державної власності», «Про Фонд
держаного майна України», «Про оренду
державного та комунального майна» та
Положення про регіональне відділення
Фонду державного майна України,
затвердженого наказом Фонду
державного майна України від
15.05.2012 № 678. Проте, у даному випадку,
договір сервітуту Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Одеській області не
погоджувався, норми Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» і Методики розрахунку орендної
плати за державне майно та пропорції її
розподілу, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №
786, не застосовувались, належна
експертна оцінка не проводилась.
При цьому, третя особа окремо зазначає,
що надходження коштів від
використання державного майна в
бюджет, договором сервітуту не
передбачено /т. I, а.с. 235-236/.

Також, Регіональне відділення Фонду
державного майна України по Одеській
області повідомило, що за Договором
оренди нерухомого майна, що належить до
державної власності від 25.06.2011,
Відповідачу, зокрема, передано
відкритий складський майданчик
причалу № 2 (інвентарний № 062030), який
знаходиться на балансі ДП «Одеський
морський торговельний порт». Однак,
причали в оренду Відповідачу
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Одеській
області не надавались.

Третя особа - ДП „Одеський морський
торговельний порт" у письмових
поясненнях від 15.09.2014 № 20/2-1212
повідомило суд, що на його балансі до
набрання чинності Закону України «Про
морські порти України» та
реорганізації ДП «ОМТП» шляхом виділу
ОФ ДП «АМПУ», перебували
відкритий складський майданчик
причалу № 2 (інвентарний № 062030) площею 26
139,0 кв.м. та Причал № 2 (інвентарний №
060009) довжиною 279 м. та глибиною 13,0 м. На
підставі Акту приймання-передачі
майна, майнових прав та
зобов'язань від 13.06.2013, затвердженого
Міністерством інфраструктури України,
Причал № 2 (інвентарний № 060009) був
переданий на баланс ОФ ДП «АМПУ».
Відкритий складський майданчик
причалу № 2 (інвентарний № 062030) площею 26
139,0 кв.м. переданий у користування
Відповідача на підставі Договору
оренди нерухомого майна, що
належить до державної власності від
25.06.2011. Проте, на час укладення
вказаного договору оренди в облікових
даних ДП «ОМТП» була відсутня ширина та
площа причалу № 2 (інвентарний №
060009) та відкритого складського
майданчику причалу № 2 (інвентарний №
062030), тому цей складський майданчик був
переданий до урізання води /т. II, а.с.
1-2/.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши представлені докази,
заслухавши прокурора, представників
Позивача1, Позивача2, Відповідача та
третіх осіб, суд

в с т а н о в и в:

08.07.2013 між ДП „Адміністрація морських
портів України" і Дочірнім
підприємством „ГПК Україна" компанії
„ГПК Гамбург Порт Консалтинг ГмбХ"
укладено Договір про встановлення
сервітуту № КД-18510 (т. I, а.с. 22-29).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 4.1, 7.4
вказаного договору, власник (Позивач2)
надає сервітуарію (Відповідачу) право
на причал № 2 ОФ ДП «АМПУ» довжиною 310,0
пог.м., розташований в акваторії
власника, який знаходиться у державній
власності і закріплений за власником
на праві господарського відання, а
Відповідач зобов'язався здійснювати
Позивачу2 плату за сервітут. Метою
договору є забезпечення власником
сервітуарію можливості для виконання
комплексу робіт і послуг, пов'язаних з
перевалкою вантажів
(вантажно-розвантажувальних робіт).
Плата за сервітут встановлюється у
розмірі 1 341 754,40 грн. в місяць (без
урахування ПДВ). Договір набуває
чинності з дня його укладення, але
регулює взаємовідносини між сторонами
з 13.06.2013 та діє до 31.12.2013.

Згідно із пунктом 2.10 Договору про
встановлення сервітуту від 08.07.2013
№ КД-18510 технічний стан об'єкта
сервітуту на момент укладання договору
підтверджується двостороннім актом,
який складається сторонами для мети
фіксації технічних і експлуатаційних
особливостей об'єкта сервітуту, а також
його загального технічного стану. На
виконання цієї умови договору,
сторонами було складено та підписано
Акт візуального огляду технічного
стану причалу № 2 Одеського порту (інв.
060009) від 08.07.2013 /т. I, а.с. 30-33/.

Суд не приймає довід прокурора та
позивачів про те, що на підставі
вказаного Акту візуального огляду
технічного стану причалу № 2 Одеського
порту (інв. 060009) від 08.07.2013
Відповідач прийняв, а потім, після
закінчення строку дії Договору
про встановлення сервітуту від 08.07.2013
№ КД-18510, не повернув об'єкт сервітуту
Позивачу2, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої
статті 395, частини першої статті 401,
частини п'ятої статті 403 Цивільного
кодексу України сервітутом є вид
речових прав на чуже майно, що
пов'язаний не з володінням, а лише з
користуванням майном. При цьому,
сервітут не позбавляє власника
майна, щодо якого він встановлений,
права володіння, користування та
розпоряджання цим майном. Тобто,
фактично право володіння об'єктом
сервітуту сервітуарію не передається,
а залишається у власника майна. А
відтак, у сторін відсутні обов'язки з
передачі майна під час укладення
договору сервітуту та закінчення
строку його дії. Умовами Договору про
встановлення сервітуту від 08.07.2013 №
КД-18510 взагалі не передбачена
передача (прийняття, повернення)
об'єкту сервітуту з підписанням
відповідних актів, а складення Акту
візуального огляду технічного стану
причалу № 2 Одеського порту (інв. 060009)
від 08.07.2013 із зазначенням у пункті 4 про
те, що сервітуарій приймає причал № 2 у
стані «як є», з покладенням
відповідальності за підтримання його
у належному технічному стані на
власника, означає лише фіксацію
технічних і
експлуатаційних особливостей об'єкта
сервітуту. Отже, у Відповідача
відсутній обов'язок з повернення
причалу № 2 після закінчення строку дії
Договору про встановлення сервітуту
від 08.07.2013 № КД-18510.

Частиною першою статті 11 Цивільного
кодексу України встановлено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки, зокрема, з договорів
та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення,
в якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору (частина перша статті 598,
частина перша статті 631 Цивільного
кодексу України).

Однією з підстав припинення сервітуту
відповідно до частини першої статті 402
Цивільного кодексу України є сплив
строку, на який його було встановлено.

Отже, з огляду на те, що Договір про
встановлення сервітуту від 08.07.2013
№ КД-18510 припинив свою дію 31.12.2014,
що також не заперечується й прокурором
і сторонами, він не може бути
підставою для користування об'єктом
сервітуту та стягнення плати за це у
періоді з 01.01.2014 до 31.07.2014.

24.04.2014 між ДП „Адміністрація морських
портів України" і Дочірнім
підприємством „ГПК Україна" компанії
„ГПК Гамбург Порт Консалтинг ГмбХ"
укладено Договір про встановлення
сервітуту № 669-П-ОДФ-14 (т. I, а.с. 126-136).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3
вказаного договору, власник (Позивач2)
надає сервітуарію (Відповідачу) право
на причал № 2 ОФ ДП «АМПУ» довжиною 310,85
пог.м., розташований в акваторії
власника, який знаходиться у державній
власності і закріплений за власником
на праві господарського відання, а
Відповідач зобов'язався здійснювати
Позивачу2 плату за сервітут. Метою
договору є забезпечення власником
сервітуарію можливості для виконання
комплексу робіт і послуг, пов'язаних з
перевалкою вантажів
(вантажно-розвантажувальних робіт).

Суд не приймає довід прокурора та
позивачів про те, що Договір про
встановлення сервітуту від 24.04.2014 №
669-П-ОДФ-14, предметом якого є надання
Відповідачу сервітуту на причал № 2 ОФ
ДП „Адміністрація морських портів
України" в період з 01.01.2014 до
30.06.2014, не набрав чинності, з огляду на
наступне.

Згідно із частиною першою статті 212
Цивільного кодексу України особи,
які вчиняють правочин, мають
право обумовити настання або зміну
прав та обов'язків обставиною, щодо
якої невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина).

Сторони Договору про встановлення
сервітуту від 24.04.2014 № 669-П-ОДФ-14
обумовили в ньому декілька
відкладальних обставин. Зокрема, у
пункті 7.4 вказаного договору сторони
дійшли згоди, що він (в тому числі,
передбачені ним права та обов'язки)
набуває чинності з моменту реєстрації
права державної власності на об'єкт
сервітуту в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
(з урахуванням пункту 7.5 Договору), у
відповідності до вимог частини шостої
статті 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», та діє до 30.06.2014.
При цьому, сторони скористалися правом
передбаченим частиною третьою статті
631 Цивільного кодексу України, і у
пунктах 3.1 та 7.4 договору встановили, що
його умови застосовуються до
відносин, що виникли між ними з 01.01.2014 (з
урахуванням пунктів 7.4, 7.5), за умови
та після реєстрації права державної
власності на об'єкт сервітуту.

Судом встановлено, що відкладальна
обставина щодо реєстрації права
державної власності на об'єкт
сервітуту наступила, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 08.04.2014
№ 20163708 та Витягом з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію прав та їх обтяжень від
08.04.2014 № 20165103 (т. I, а.с. 214, 216).
Тобто, реєстрація права державної
власності на об'єкт сервітуту вже
існувала на момент укладення Договору
про встановлення сервітуту
від 24.04.2014 № 669-П-ОДФ-14, у зв'язку з чим,
він набув чинності одразу після його
підписання сторонами, а саме, 24.04.2014.

При цьому, слід зазначити, що посилання
«з урахуванням пункту 7.5 Договору»
у пунктах 3.1, 7.4 Договору про
встановлення сервітуту від 24.04.2014 №
669-П-ОДФ-14 не впливає на набрання
ним чинності, оскільки, у даному
випадку йдеться лише про
відокремлення від інших обов'язку зі
сплати за сервітут, момент виникнення
якого сторони у пункті 7.5 обумовили
настанням інших відкладальних
обставин. Зокрема, у пункті 7.5 Договору
про встановлення сервітуту від 24.04.2014 №
669-П-ОДФ-14 сторони дійшли згоди, що
зобов'язання сервітуарія здійснювати
плату за сервітут набуває чинності
з моменту державної реєстрації
права сервітуту, передбаченого
договором, в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно, а також
повного та належного виконання
Позивачем2 своїх зобов'язань,
передбачених пунктом 2.14 договору, а
саме розроблення та надання в
строк не пізніше 30.04.2014 на погодження
Відповідачу Схеми розміщення об'єкту
сервітуту, на підставі погоджених меж
розмежування території ДП
„Адміністрація морських портів
України" та ДП «Одеський морський
торговельний порт». Аналогічні
положення сторони виклали у пункті 4.3
договору щодо виникнення обов'язку
сервітуарія із внесення плати за
сервітут за першій місяць.

Рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно від 13.05.2014
№ 12995494 відмовлено у держаній
реєстрації права користування
(сервітуту) на виробничу споруду
(причал №2), що розташований: Одеська
область, м. Одеса, площа Митна,
будинок 1/1 (т. I, а.с. 182). Докази
оскарження цього рішення в
установленому порядку, а також
повторного подання заяви про державну
реєстрацію права сервітуту за
Договором про встановлення сервітуту
від 24.04.2014 № 669-П-ОДФ-14, у матеріалах
справи відсутні. Не надано сторонами й
доказів виконання Позивачем2 обов'язку
із розроблення та
передання в строк не пізніше 30.04.2014 на
погодження Відповідачу Схеми
розміщення об'єкту сервітуту, на
підставі погоджених меж розмежування
території ДП „Адміністрація морських
портів України" та ДП «Одеський
морський торговельний порт».

Отже, у зв'язку із ненастанням вказаних
відкладальних обставин, у Відповідача
не виник обов'язок зі сплати за
сервітут на підставі Договору про
встановлення сервітуту від
24.04.2014 № 669-П-ОДФ-14.

Відповідно до частини третьої статті 3,
пункту 2 частини першої статті 4 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, у
редакції Закону України від 11.02.2010 №
1878-VI, з наступними змінами та
доповненнями, обов'язковій державній
реєстрації підлягає право
користування нерухомим майном
(сервітут), яке виникає з моменту такої
реєстрації. Тобто, за відсутності
державної реєстрації сервітуту, у
Відповідача не виникло право на нього
на підставі Договору про встановлення
сервітуту від 24.04.2014 № 669-П-ОДФ-14.

Суд не приймає довід Відповідача про
те, що площа причалу № 2 охоплюється
площею об'єктів оренди переданих йому
за Договором оренди нерухомого майна,
що належить до державної
власності від 25.06.2011, укладеним з
Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Одеській
області, зокрема, площею відкритого
складського майданчику причалу №2
(інвентарний № 062030),
балансоутримувачем якого
є ДП «Одеський морський торговельний
порт», з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно із
пунктами 1.1, 10.1 Договору оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності від 25.06.2011,
укладеним з Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по
Одеській області, Відповідачу передано
у строкове, терміном до 31.12.2044,
платне користування відкриту
складську площу причалу № 2 з
інвентарним номером 062030 загальною
площею 26 139,00 грн. /т. I, а.с. 137-142/.

У зв'язку із реорганізацією ДП
«Одеський морський торговельний порт»
з утворенням ДП „Адміністрація
морських портів України" як
правонаступника, і передання йому
у господарське відання (на баланс)
частини майна, 14.03.2014 був укладений
Договір про внесення змін до
Договору оренди нерухомого майна, що
належить до державної власності від
25.06.2011, із включенням до нього
відомостей про розмежування
орендованого майна між
балансоутримувачами ДП «ОМТП» та ДП
«АМПУ» (Адміністрація Одеського порту)
/т. I, а.с. 144-147/.

Згідно із частиною другою статті 4
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», у редакції, що
діяла на момент укладення Договору
оренди нерухомого майна, що належить до
державної власності від 25.06.2011, не
підлягали передачі в оренду об'єкти
державної власності, що мають
загальнодержавне значення і не
підлягають приватизації відповідно до
частини другої статті 5 Закону України
"Про приватизацію державного майна",
зокрема, й причали морських портів.
Зміни до вказаної норми щодо
можливості віднесення до об'єктів
оренди причалів морських портів були
внесені пунктом 2 розділу VI «Прикінцеві
положення» Закону України «Про морські
порти України» від 17.05.2012 № 4709-VI,
яки набрав чинності лише 14.06.2013.

Як випливає з письмових пояснень
третьої особи - ДП „Одеський морський
торговельний порт" від 15.09.2014 № 20/2-1212 на
його балансі до набрання чинності
Закону України «Про морські порти
України» та реорганізації ДП «ОМТП»
шляхом виділу ОФ ДП «АМПУ»,
перебували відкритий складський
майданчик причалу № 2 (інвентарний №
062030) площею 26 139,0 кв.м. та Причал № 2
(інвентарний № 060009) довжиною 279 м. та
глибиною 13,0 м. (т. II, а.с. 1-2). Тобто, Причал
№ 2 і відкритий складський майданчик
причалу № 2 є різними об'єктами. Вказане
також підтверджується інвентарною
карткою обліку основних засобів ДП
„Одеський морський торговельний порт"
на об'єкт - відкритий складський
майданчик причалу № 2 інвентарний
номер 062030 площею 26 139,00 кв.м. введеного в
експлуатацію 01.09.1982 (т. II, а.с. 5), та
інвентарною карткою обліку основних
засобів ОФ ДП „Адміністрація морських
портів України" на об'єкт - Причал №2
інвентарний номер 060009 довжиною 310,85 м.
площею 10 775,40 кв.м., проектною глибиною
кордону 13,0 м., побудованого 01.09.1982 /т. II,
а.с. 218/.

Отже, об'єкт - Причал №2 з інвентарним
номером 060009 не міг бути переданий
Відповідачу в оренду на підставі
Договору оренди нерухомого майна, що
належить до державної
власності від 25.06.2011, з огляду на
обмеження встановлені нормами частини
другої статті 4 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», у редакції, що діяла на момент
його укладення, і фактично не
передавався. Вказані обставини також
підтверджуються письмовими
поясненнями третьої особи -
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Одеській
області від 10.09.2014 № 10-11-04321
/т. I, а.с. 235-236/.

Як вбачається з письмових пояснень
третьої особи - ДП „Одеський морський
торговельний порт" від 15.09.2014 № 20/2-1212, на
час укладення вказаного договору
оренди в облікових даних ДП «ОМТП» була
відсутня ширина та площа причалу № 2
(інвентарний № 060009) та відкритого
складського майданчику причалу № 2
(інвентарний № 062030), тому цей
складський майданчик був переданий до
урізання води (т. II, а.с. 1-2). Вказане
підтверджується також наданим
Позивачем2 Паспортом причалу № 2,
виготовленим Державним
проектно-розвідувальним та
науково-дослідним інститутом
«ЧОРНОМОРНДІПРОЕКТ» у 2003 році, до якого
запис про ширину причалу у розмірі
52,00 м. був внесений лише 15.05.2012 /т. IІІ,
а.с. 10-14/.

Проте, зміни у зв'язку із встановленням
ширини, а як наслідок і площі
гідротехнічної споруди - Причалу № 2, а
також із законодавчим віднесенням
морських причалів до об'єктів оренди
до Договору оренди нерухомого майна, що
належить до державної власності
від 25.06.2011 не вносилися.

Суд не приймає довід Відповідача про
те, що причальний збір за кожну
постановку судна до причалу № 2 є
належною платою за його експлуатацію
ним, оскільки відповідно до пунктів
1.3, 5.1 Порядку справляння та розміри
ставок портових зборів, затверджених
наказом Міністерства інфраструктури
України від 27.05.2013 № 316 причальний збір
справляється в морських портах із
суден і плавучих споруд, що плавають
під Державним Прапором України та
іноземними прапорами, що стоять біля
причалу. Тобто, платниками цього збору
є власники суден, а не Відповідач.

Відповідно до частини першої статті 402
Цивільного кодексу України сервітут
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.

Слід вказати на відсутність норми
закону, яка б встановлювала сервітут
для Відповідача щодо майна -
причалу № 2 ОФ ДП «АМПУ». Не є такою
нормою положення частини третьої
статті 18 Закону України «Про морські
порти України» від 17.05.2012 №
4709-VI, на які посилається прокурор та
позивачі, що лише передбачає обов'язок
власників та/або користувачів
технологічно пов'язаних об'єктів
портової інфраструктури укладати між
собою договори, що визначають взаємні
права і обов'язки щодо організації та
забезпечення безперервності
технологічного процесу надання
відповідних послуг у морському порту і
встановлюють єдиний порядок
експлуатації відповідної
інфраструктури морського порту. Тобто,
вказана норма безпосередньо
не встановлює сервітутів на будь-які
об'єкти портової інфраструктури.

Відсутнє й рішення суду, яке б
встановлювало сервітут Відповідача
щодо причалу № 2 ОФ ДП «АМПУ».

З огляду на не встановлення сервітуту
на причал № 2 ОФ ДП «АМПУ» в періоді
з 01.01.2014 до 31.07.2014, відсутнім є й
обов'язок Відповідача щодо сплати за
нього, зокрема, на підставі наказів
Державного підприємства
„Адміністрація морських портів
України" від 12.06.2013 № 6 та від 20.12.2013 № 281,
які за своєю правовою природою
не є нормативними актами.

На підставі викладеного, суд вважає
такими, що не обґрунтовані і не
підлягають задоволенню у повному
обсязі позовні вимоги про стягнення з
Відповідача на користь Позивача2 суми
заборгованості з оплати за
використання (сервітут) причалу № 2
Одеської філії ДП „Адміністрація
морських портів України" за період з
01.01.2014 до 31.07.2014 у розмірі 12 723 893,36
грн. в тому числі ПДВ.

Повне рішення складено відповідно до
вимог статті 84 Господарського
процесуального кодексу України та
підписано 13.10.2014.

Керуючись частиною першою статті 11,
частиною першою статті 212, пунктом 2
частини першої статті 395, частиною
першою статті 401, частиною першою
статті 402, частиною п'ятою статті 403,
частиною першою статті 509, частиною
першою статті 598, частинами
першою,третьою статті 631 Цивільного
кодексу України, частиною третьою
статті 3, пунктом 2 частини першої
статті 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV,
частиною другою статті 4 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» від 10.04.1992 № 2269-XII, частиною
третьою статті 18, пунктом 2 розділу VI
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про морські порти України» від 17.05.2012
№ 4709-VI, пунктами 1.3, 5.1 Порядку
справляння та розміри ставок портових
зборів, затверджених наказом
Міністерства інфраструктури України
від 27.05.2013 № 316, статтями 1, 33, 34, 35, 49, 82,
84-85, 115 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Суддя
Ю.А. Шаратов