КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р. Справа№ 910/15432/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Скрипки І.М.

Самсіна Р.І.

при секретарі судового засідання
Шевченко Н.В.

за участю представників:

від апелянта: Обухів В.В. за дов. №б/н
від 17.07.2014

від відповідача: Гарматюк П.Й. за дов.
№27-К від 26.07.2008.

розглянувши апеляційну скаргу
Національного музею народної
архітектури та побуту України

на рішення Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014.

у справі № 910/15432/13 (головуючий суддя
Пригунова А.Б. судді Марченко О.В.,
Гулевець О.В.)

за позовом Національного музею
народної архітектури та побуту України

до відповідача Спеціалізованого
науково-реставраційного виробничого
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури

про визнання права користування
земельною ділянкою.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 у справі №910/15432/13
позовні вимоги Національного музею
народної архітектури та побуту України
до Спеціалізованого
науково-реставраційного виробничого
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
про визнання права користування
земельною ділянкою залишено без
задоволення.

Не погодившись з вищевказаним
рішенням, Національний музей народної
архітектури та побуту України
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста від
14.05.2014 у справі №910/15432/13 та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що,
на думку апелянта, місцевим
господарським судом у позові
відмовлено через неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідність
висновків, викладених у рішенні суду,
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Також апелянт зазначає, що не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що Акт на право
постійного землекористування
Національним музеєм народної
архітектури та побуту України на 97,7 га.,
надає лише останньому право оформити
собі право постійного
землекористування. Але, як зазначає
апелянт, такий висновок не відповідає
нормам Земельного кодексу України,
оскільки Акт на право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчує право постійного
користування такою земельною ділянкою
для тієї особи на користь якої її
передано.

Також, апелянт зазначає, що не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що нормами Земельного
кодексу України не передбачено такої
підстави набуття прав на земельну
ділянку, як перехід права однієї
юридичної особи до іншої в порядку
правонаступництва. Однак питання
правонаступництва апелянта не є
предметом в даному спорі та не потребує
доказуванню.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Національного музею народної
архітектури та побуту України передано
на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Ільєнок Т.В.

На підставі ст.ст. 4-6 Господарського
процесуального кодексу України, п.3.1.7.
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду, затвердженого
рішенням Ради суддів України від 26.11.2010
№ 30, згідно п.2.2. рішення зборів суддів
Київського апеляційного
господарського суду від 03.06.2014,
розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 13.06.2014
сформовано для розгляду даної
апеляційної скарги колегію суддів у
складі: головуючий суддя Ільєнок Т.В.,
судді Корсакова Г.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.06.2014 у справі
№ 910/15432/13 порушено апеляційне
провадження за апеляційною скаргою
Національного музею народної
архітектури та побуту України на
рішення господарського суду міста
Києва від 14.05.2014, та призначено розгляд
справи на 30.07.2014.

Розпорядженням керівника апарату
Київського апеляційного
господарського суду від 28.07.2014 №02-15/201, у
зв'язку із перебуванням головуючого
судді Ільєнок Т.В. у відпустці, справу №
910/15432/13 передано на повторний
автоматичний розподіл.

Відповідно до повторного
автоматичного розподілу справ між
суддями апеляційну скаргу
Національного музею народної
архітектури передано на розгляд судді
Київського апеляційного
господарського суду Шапталі Є.Ю.

На підставі ст.ст. 4-6 Господарського
процесуального кодексу України, п.3.1.7.
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду, затвердженого
рішенням Ради суддів України від 26.11.2010
№ 30, згідно п.2.2. рішення зборів суддів
Київського апеляційного
господарського суду від 03.06.2014,
сформовано для розгляду даної
апеляційної скарги колегію суддів у
складі: головуючий суддя Шаптала Є.Ю.,
судді Самсін Р.І., Скрипка І.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014
апеляційну скаргу у справі № 910/15432/13
прийнято до розгляду колегією суддів у
визначеному складі та призначено
розгляд справи на 09.09.2104.

В судовому засіданні 09.09.2014 колегією
суддів апеляційної інстанції
оголошену ухвалу про відкладення
розгляду справи на 23.09.2014.

В судовому засіданні 23.09.2014 представник
апелянта підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі та просив скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 23.09.2014 представник
відповідача проти доводів викладених в
апеляційній скарзі заперечив та просив
суд апеляційну скаргу залишити без
задоволення а рішення суду першої
інстанції без змін.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення місцевого
господарського суду має бути залишено
без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
06.02.1969 Радою міністрів Української
радянської соціалістичної республіки
з метою збереження і показу пам'яток
української народної архітектури та
побуту створено Державний музей
народної архітектури та побуту
Української радянської соціалістичної
республіки з підпорядкуванням його
Міністерству культури та передбачено
його розташування в районі села
Пирогове Києва-Святошинського району
Київської області.

У відповідності до постанови Ради
міністрів Української радянської
соціалістичної республіки № 159 від
31.03.1971 прийнято пропозицію
Міністерства культури радянської
соціалістичної республіки та
Українського товариства охорони
пам'ятників історії та культури про
передачу Державного музею народної
архітектури та побуту Української
радянської соціалістичної республіки
у відання Українського товариства
охорони пам'ятників історії та
культури та надалі іменувати його -
"Музей народної архітектури та побуту
Української радянської соціалістичної
республіки"; покладено на Міністерство
культури Української радянської
соціалістичної республіки обов'язок
передати безоплатно Українському
товариству охорони пам'ятників історії
та культури наявні на 1 квітня 1971
матеріально технічні і транспортні
засоби, обладнання та експонати музею.

Виконавчим комітетом
Києво-Святошинської районної ради
народних депутатів трудящих, 22.12.1972
видано акт на право Дирекції музею
народної архітектури і побуту
Української радянської соціалістичної
республіки користування землею під
будівництво музею площею 97, 7 га.

21.08.1975 рішенням Київської міської ради
депутатів трудящих № 813/20 Музею
народної архітектури та побуту
Української радянської соціалістичної
республіки Міністерства культури у
постійне користування відведено
земельну ділянку площею 0, 1 га під
спорудження центрального входу по вул.
Заболотного у Московському районі
міста Києва за рахунок території
Держлісфонду лісів першої групи в
кварталі № 26 Голосіївського лісництва
без права порубки земель.

Відповідно до розпорядження Кабінету
Міністрів України від 05.07.2004 № 417-р
передано Державний музей народної
архітектури та побуту України зі сфери
управління Українського товариства
охорони пам'ятників історії та
культури у відання Національної
академії наук України.

22.03.2005 постановою Бюро президії
Національної академії наук України № 57
перейменовано Державний музей
народної архітектури та побуту України
на Музей народної архітектури та
побуту України Національної академії
наук України.

20.03.2007 розпорядженням Президії
Національної академії наук України №
172 найменування Музею народної
архітектури та побуту України
визначено як Державна установа "Музей
народної архітектури та побуту України
Національної академії наук України".

У відповідності до прийнятого рішення
Київською міською радою від 17.07.2008 про
оформлення Державній установі "Музей
народної архітектури та побуту України
Національної академії наук України"
право постійного користування
земельною ділянкою площею 131, 55 га для
експлуатації та обслуговування
експонатів, будівель та споруд музею в
селі Пирогів у Голосіївському районі
міста Києва за рахунок частини земель,
відведених відповідно до рішення
Київської міської ради депутатів
трудящих від 21.08.1975 № 813/20, право
користування якими посвідчено актом на
право користування землею від 22.12.1972.

Також, рішенням Київської міської ради
№ 48/48 від 17.07.2008 на Державну установу
"Музей народної архітектури та побуту
України Національної академії наук
України" покладено обов'язок
звернутись до Головного управління
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) із
клопотанням про виготовлення
документа, що посвідчує право
користування земельною ділянкою.

У відповідності до Указу Президента
України від 21.07.2008 № 644 Державній
установі "Музей народної архітектури
та побуту України Національної
академії наук України" надано статус
Національної та встановлено
найменування Національний музей
народної архітектури та побуту
України.

10.08.2011 розпорядженням Кабінету
Міністрів України № 787-р Національний
музей народної архітектури та побуту
України передано зі сфери управління
Національної академії наук України до
сфени управління Міністерства
культури України.

11.01.2012 наказом Міністерства культури
України № 8 затверджено статут
Національного музею народної
архітектури та побуту України
відповідно до якого за останнім
зберігається правонаступництво у всіх
сферах діяльності.

При цьому передбачено, що Національний
музей народної архітектури та побуту
України є об'єктом державної власності
України, бюджетним закладом культури,
що належить до сфери управління
Міністерства культури України.

Відповідно до п. 2.8. статуту
Національного музею народної
архітектури та побуту України
передбачено, що землі, відведені музею,
перебувають у державній власності і
передаються йому в постійне
користування у встановленому
законодавством України порядку.

Як зазначено судом першої інстанції
позивач в обґрунтування заявлених
позовних вимог, стверджує, що
Національний музей народної
архітектури та побуту України є
користувачем земельної ділянки 97, 7 га у
селі Пирогів Голосіївського району
міста Києва на підставі акту на право
постійного користування землею від
22.12.1972, в той час як Спеціалізоване
науково-реставраційне виробниче
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
використовує вищевказану земельну
ділянку самовільно.

Позивач, в обґрунтування заявлених
позовних вимог посилається на норми
ст.ст. 95, 152 Земельного кодексу України,
якими передбачено порядок захисту прав
користувачів земельних ділянок.

Відповідно до ст. 4 Господарського
процесуального кодексу України
вставлено, що господарський суд
вирішує господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Господарський суд не
застосовує акти державних та інших
органів, якщо ці акти не відповідають
законодавству України.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Як визначено ст. 13 Конституції України,
що земля, її надра, атмосферне повітря,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
економічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

У відповідності до ст. 22 Конституції
України конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Як встановлено ст. 41 Конституції
України громадяни для задоволення
своїх потреб можуть користуватися
об'єктами права державної та
комунальної власності відповідно до
закону.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Судом першої інстанції зазначено, що
інститут постійного користування
земельною ділянкою - право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку - за
останні десятиліття зазнав істотних
змін.

Так, на час видачі державного акту на
право постійного користування землею
від 22.12.1972, регулювання земельних
відносини забезпечувалось Земельним
кодексом Української радянської
соціалістичної республіки від 08.07.1970,
відповідно до норм якого
землекористувачами визначено
колгоспи, радгоспи, інші
сільськогосподарські державні,
кооперативні, громадські підприємства,
організації і установи; промислові,
транспортні та інші
несільськогосподарські державні,
кооперативні, громадські підприємства,
організації і установи; громадянам
Союзу радянських соціалістичних
республік, яким земля надається в
безстрокове або тимчасове
користування.

Також, у відповідності до ст. 20
Земельного кодексу Української
радянської соціалістичної республіки
право землекористування колгоспів,
радгоспів та інших землекористувачів
засвідчується державними актами на
право користування землею.

Згідно з положеннями Земельного
кодексу Української радянської
соціалістичної республіки від 18.12.1990
визначено, що користування землею може
бути тимчасовим, або постійним, право
на яке посвідчується державними
актами, які видаються і реєструються
сільськими, селищними, міськими,
районними Радами народних депутатів.

Як визначено земельним кодексом
України від 25.10.2001 право постійного
користування земельною ділянкою, як
право володіння і користування
земельною ділянкою, яка перебуває у
державній або комунальній власності,
без встановлення строку.

Як закріплено земельним кодексом
України, що земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Згідно з ст. 2 Земельного кодексу
України земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади. Об'єктами земельних
відносин є землі в межах території
України, земельні ділянки та права на
них, у тому числі на земельні частки
(паї).

Відповідно до ч. 2 ст. 92 Земельного
кодексу України права постійного
користування земельною ділянкою із
земель державної та комунальної
власності набувають лише підприємства,
установи та організації, що належать до
державної або комунальної власності.

Також, за приписами ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Також, відповідно до Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень" від
01.07.2004 право постійного користування
земельною ділянкою, передбачене
Земельним кодексом України, підлягає
обов'язковій державній реєстрації.

Як зазначив суд першої інстанції, з
системного аналізу вищезазначених
норм випливає, що державний акт на
право користування землею посвідчує
відповідне право суб'єкта земельних
відносин, на ім'я якого такий виданий.

При цьому, з вищенаведеного випливає,
що підставою для виникнення права на
земельну ділянку є відповідний
юридичний факт, як-то набуття права на
земельну ділянку в порядку та на
підставах, визначених нормами
Земельного кодексу України та, при
цьому, право постійного користування
землею слід окремо відрізняти від
права на оформлення постійного
користування земельними ділянками.

При цьому, нормами Земельного кодексу
України не передбачено такої підстави
набуття прав на земельну ділянку, як
перехід права та обов'язків однієї
юридичної особи до іншої в порядку
правонаступництва.

Суд першої інстанції відзначив, що
право постійного користування
земельною ділянкою, набуте особою у
встановленому законом порядку,
правонаступником якої є відповідна
юридична особа, не втрачається, а
зберігається до його належного
переоформлення, з чим і погоджується
колегія суддів апеляційної інстанції.

Вищевикладені висновки зроблені
Конституційним судом України у справі
від 22.09.2005 № 5-рп/2005 за конституційним
поданням 51 народного депутата України
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) положень
статті 92, п. 6 розділу Х "Перехідні
положення" Земельного кодексу України
та втілені у судовій практиці, зокрема,
у постановах Вищого господарського
суду України № 25/17-3125-2011 від 10.042012, №
5024/2131/2011 від 04.02.2013, № 5017/2636/2012 від 03.12.2013.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що до Національного
музею народної архітектури та побуту
України, як послідовного
правонаступника Музею народної
архітектури і побуту Української
радянської соціалістичної республіки
перейшло право на оформлення
користування земельною ділянкою у селі
Пирогів Голосіївського району міста
Києва.

При цьому, згідно зі ст. 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

У відповідності до приписів ст. 152
Земельного кодексу України визначено,
що держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю. Власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків. Захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав,
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав, визнання угоди
недійсною, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування,
відшкодування заподіяних збитків,
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Згідно з ст. 212 Земельного кодексу
України самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними.
Приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан,
включаючи знесення будинків, будівель
і споруд, здійснюється за рахунок
громадян або юридичних осіб, які
самовільно зайняли земельні ділянки.
Повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок провадиться за
рішенням суду.

Як встановлено Законом України "Про
державний контроль за використанням та
охороню земель", що самовільним
зайняттям земельної ділянки є будь-які
дії, які свідчать про фактичне
використання земельної ділянки за
відсутності відповідного рішення
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Суд першої інстанції, приймаючи до
уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43
Господарського процесуального кодексу
України судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності, суть якого полягає у
обґрунтуванні сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
своїх вимог і заперечень поданими суду
доказами, які господарський суд оцінює
за своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
приймаючи до уваги, що позивачем не
надано суду документів, які б
відповідно до положень Земельного
кодексу України посвідчували його
права на спірну земельну ділянку, суд
першої інстанції та суд апеляційної
інстанції дійшли висновку про
необґрунтованість вимог Національного
музею народної архітектури та побуту
України про захист його прав в порядку
ст.ст. 152, 212 Земельного кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що заявляючи вимоги про зобов'язання
Спеціалізованого
науково-реставраційного виробничого
управління українського товариства
охорони пам'яток історії та культури
припинити самовільне користування
спірною земельною ділянкою, усунення
порушення користування позивачем
шляхом заборони відповідачеві
користуватись земельною ділянкою, що
належить позивачеві на праві
постійного користування, зобов'язання
відповідача усунути перешкоди
Національному музею народної
архітектури та побуту України у
користуванні земельною ділянкою
шляхом її звільнення, позивачем не
надано судам доказів, з яких можливо
було дійти висновку про використання
спірної земельної ділянки
відповідачем, перебування на ній
відповідача та/або його майна, а також
доказів чинення відповідачем перешкод
позивачу у користуванні вказаною
земельною ділянкою позивачем. Крім
того, у даному випадку, відповідачем не
порушені права позивача, як
користувача спірної земельної ділянки,
як це передбачено ст.1 Господарського
процесуального кодексу України.

У відповідності до положень ст. 16
Цивільного кодексу України та ст. 20
Господарського кодексу України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Суд
може захистити цивільне право або
інтерес способом, що встановлений
договором або законом.

Водночас, нормами чинного земельного
законодавства України не передбачено
такого способу захисту права, як
заборона користування майном та,
зокрема, земельною ділянкою.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що виходячи з
вищенаведених позивачем обґрунтувань
та встановлених судами обставин,
доводи позивача не знайшли свого
підтвердження та спростовуються
наявними у справі доказами,а інших
обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що
наведені у позовній заяві, позивачем
суду першої інстанції та суду
апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що доводи Національного музею народної
архітектури та побуту України,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, а тому
господарський суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, належним чином дослідив наявні
докази, дав їм належну оцінку та
прийняв законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим рішення Господарського
суду міста Києва від 14.05.2014 в справі №
910/15432/13 підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного
музею народної архітектури та побуту
України на рішення Господарського суду
міста Києва від 14.05.2014 у справі № 910/15432/13
- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 14.05.2014 у справі № 910/15432/13 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/15432/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанову апеляційного господарського
суду може бути оскаржено до Вищого
господарського суду України у порядку
та строки, передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
Є.Ю. Шаптала

Судді
І.М. Скрипка

Р.І. Самсін