ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р.Справа № 916/1655/14Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді Ярош А.І.

суддів Журавльова О.О., Аленіна О.Ю.,

при секретарі судового засідання
Селиверстовій М.В.,

за участю представників сторін

від позивача: не з'явився, повідомлений
належним чином;

від відповідача - Вуж Д.В., довіреність
№ б/н , дата видачі : 27.12.13р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Джерело"

на рішення господарського суду
Одеської області від 19 червня 2014 року

по справі №916/1655/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Джерело"

до Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Інвестбанк»

про визнання частково недійсним
кредитного договору,

В С Т А Н О В
И В :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Джерело" звернулось
до господарського суду Одеської
області з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Інвестбанк» про
визнання частково недійсним
кредитного договору, а саме визнати
недійсними п.3.4, п.п.3.4.1, 3.4.2, 3.4.3, п.3.5, п.5.10,
п.5.15, п.5.23, п.6.3, п.6.4, п.6.6, п.6.7, п.6.9
Кредитного договору №41-12 від 18.05.2012
року, укладеного між ПАТ «КБ
«Інвестбанк» та ТОВ «Джерело».

Рішенням господарського суду Одеської
області від 19 червня 2014 року по справі
№916/1655/14 (суддя Гуляк Г.І.) у позові
відмовлено в повному обсязі, з підстав
того, що позивачем не доведено належним
чином свої вимоги щодо визнання часто
недійсними умови кредитного договору,
оскільки жоден з пунктів Кредитного
договору не суперечить вимогам діючого
законодавства, не порушує прав та
законних інтересів сторін та третіх
осіб. При отриманні кредиту у Позивача
не виникало жодних сумнівів щодо
законності умов Кредитного договору та
їх відповідності інтересам Позивача.
Тим більше, що Позивачем не зазначено,
та відповідно не доведено, що
підписання Кредитного договору
відбувалося у скрутному для Позивача
становищі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
місцевого господарського суду,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Джерело" звернулось
до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
вищезазначене рішення господарського
суду Одеської області частково, та
прийняти нове рішення, яким визнати
недійсними п.5.10, п.5.23, п.6.3, п.6.4, п.6.6, п.6.7,
п.6.9 Кредитного договору №41-12 від 18.05.2012
року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
апелянт зазначає, що пункт 5.10 прямо
суперечить приписам ч.2 ст.91 ЦК України,
де прямо визначено, що цивільна
правоздатність юридичної особи може
бути обмежена лише за рішенням суду, а
вказаним пунктом накладається
заборона на продаж, заставу, оренду,
найм, передачу для спільної діяльності
майна позичальника. Апелянт вважає, що
він фактично позбавлений права на
свободу підприємницької діяльності.

Скаржник вважає, що п.5.23
договору також суперечить ч.2 ст.91ЦК
України, а також ч.3 ст.53 ЗУ «Про банки і
банківську діяльність». Разом з тим,
банк фактично позбавив скаржника мати
можливість господарських відносин з
іншими банками.

Крім того, апелянт вважає, що
п.6.3, 6.4, 6.6, 6.7, 6.9 договору є нікчемними
відповідно до ч.2 ст.207 ГК України,
оскільки вимагають від одержувача
товару (послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Представник апелянта в судове
засідання не з'явився, хоча
повідомлений належним чином про час,
дату та місце судового засідання.
Оскільки його явка не визнавалась
обов'язковою, судова колегія дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги за відсутністю
представника апелянта.

Розглянувши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
представників сторін та третіх осіб,
перевіривши правильність юридичної
оцінки встановлених фактичних
обставин справи, застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті рішення, колегія
суддів дійшла висновків про
відсутність підстав для скасування
оскаржуваного рішення, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18
травня 2012 року між Публічним
акціонерним товариством «Комерційний
банк «ІНВЕСТБАНК» та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Джерело"
був укладений кредитний договір № 41-12,
за умовами якого Банк надав
Позичальнику кредит у вигляді не
відновлювальної кредитної лінії у сумі
1600000 гривень на придбання сировини,
паливно - мастильних матеріалів,
обладнання та іншого, строком до 17
травня 2017 року, зі сплатою 25% річних за
весь період користування кредитом.

Відповідач свої зобов'язання за
договором виконав належним чином
надавши позивачу кредит у сумі 1 600 000
гривень, а позивач прийняв кредитні
кошти на почав виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором,
належним чином здійснив оцінку та
уклав договори добровільного
страхування майна серії МЗ №029/000/110 від
16 травня 2013 року та серії МЗ №029/000/127
від 18 травня 2012 року, серії №029/000/126 від
18 травня 2012 року та серія МЗ №029/000/109.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, позивач не виконав належним
чином зобов'язання по оплаті наданого
кредиту, у зв'язку з чим відповідач
нарахував до стягнення з позивача 1 561
327,47 грн., з яких 51 327,47 грн. сума
простроченого кредиту, 2104,43 грн. пені,
33353,06 грн. 25% за кредитом, 320,74 грн. пені
нарахованої на відсотки, 29944,46 грн.
відсотків за кредитом, 100 000 грн. штрафу
згідно п.6.3.4 за порушення умов п.3.4.1
договору.

Позивач, в свою чергу, звернувся до
господарського суду з даним позовом
посилаючись на те, що пункти: п. 3.4, 3.5
Договору не відповідають вимогам
закону та мають бути визнані судом
недійсними, відповідно до ч. 2 ст. 6
Закону України "Про страхування", ст. 3,
ст. 627 ЦК України в України, згідно ч. 3
ст. 53, ч.3 ст.55 Закону України "Про банки і
банківську діяльність", ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні".

Також позивач вважав, що п. 5.10, п. 5.15, 5.23
Договору суперечать нормам закону, а
саме ч.2 ст. 91 ЦК України, де визначено,
що цивільна правоздатність юридичної
особи може бути обмежена лише за
рішенням суду.

Крім того, на думку позивача, пункти 6.3,
п.6.4, п.6.6, п. 6.7, п.6.9 Договору є нікчемними
відповідно до ч. 2 ст. 207 ГК України,
згідно якої - недійсною може бути
визнано також нікчемну умову
господарського зобов'язання, яка
самостійно або в поєднанні з іншими
умовами зобов'язання порушує права та
законні інтереси другої сторони або
третіх осіб. Нікчемними визнаються,
зокрема, такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України визначені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: 1) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу.

Зазначене цілком кореспондується зі
ст. 207 Господарського кодексу України,
відповідно до якої господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 Цивільного кодексу України.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України встановлено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договір, а в силу вимог
ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

У відповідності до ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За приписами ст. 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, частиною 3 статті 6 цього
кодексу передбачено, що сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Проаналізувавши матеріали справи
та їх відповідність висновкам суду
першої інстанції, судова колегія
погоджується з ними, виходячи з такого.

Судом першої інстанції
правомірно встановлено, що позивач при
укладанні кредитного договору №41-12
від 18 травня 2012 року діяв з власної волі
та погодив всі вказані у даному
правочині умови, шляхом підписання
зазначеного договору директором
підприємства без відповідного
протоколу розбіжностей, а також
скріплення вказаного договору
печаткою.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що ТОВ
„Джерело" прийняло положення даного
договору та погодилось з його умовами
без будь-яких заперечень.

Судова колегія зауважує, що по суті
доводів апеляційної скарги апелянт
оскаржує лише дійсність пунктів 5.10, 5.23
договору щодо їх невідповідності ч.2
ст.91 ЦК України, а також п.6.3, 6.4, 6.6, 6.7, 6.9
договору в розумінні положень ч.2 ст.207
ГК України.

Відповідно до ст.91 ЦК України, юридична
особа здатна мати такі ж цивільні права
та обов'язки (цивільну правоздатність),
як і фізична особа, крім тих, які за
своєю природою можуть належати лише
людині. Цивільна правоздатність
юридичної особи може бути обмежена
лише за рішенням суду. Юридична особа
може здійснювати окремі види
діяльності, перелік яких
встановлюється законом, після
одержання нею спеціального дозволу
(ліцензії). Цивільна правоздатність
юридичної особи виникає з моменту її
створення і припиняється з дня
внесення до єдиного державного реєстру
запису про її припинення.

Колегія суддів зазначає, що
вищевказаними приписами законодавства
всіх юридичних осіб визнано здатними
мати такі ж права та обов'язки (цивільну
правоздатність), як і фізична особа,
крім тих, які за своєю природою можуть
належати лише людині. Універсальна
(загальна) правоздатність дає
юридичній особі можливість брати
участь у будь-яких цивільних
правовідносинах. Обмеження цивільної
правоздатності юридичної особи
допускається лише за рішенням суду.

Зазначене свідчить про те, що юридична
особа на свій розсуд розпоряджається
своїми правами, зокрема, і щодо
укладання правочинів з господарськими
суб'єктами, а також і щодо погодження
умов в правочинах, що укладаються з
іншими юридичними або фізичними
особами.

З наведеного слід зробити висновок про
те, що Кредитним договором №41-12 від
18.05.2012 року ТОВ «Джерело» та ПАТ «КБ
«Інвестбанк» погодили на свій розсуд і
за власним бажанням умови договору,
визначені також і п.п.5.10, 5.23 договору.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованих висновків про те, що
уклавши Кредитний договір на
визначених умовах та отримавши кредит,
позивач взяв на себе певні зобов'язання
перед Відповідачем, щодо виконання
умов договору, зокрема, але не виключно,
викладені в п.п.5.10.,5.15.,5.23. Кредитного
договору.

Що стосується оскарження апелянтом
пунктів 6.3, 6.4, 6.6, 6.7, 6.9 Кредитного
договору, які визначають порядок
стягнення штрафних санкцій з
Позичальника у разі невиконання ним
умов договору, то судова колегія дійшла
висновку, що доводи скаржника про
неспіврозмірність заявлених штрафних
санкцій відносно суми боргу не знайшли
свого підтвердження в матеріалах
справи.

Крім того, посилання скаржника на ст.207
ГК України не приймаються до уваги,
оскільки приписами зазначеної статті
конкретизовано, що нікчемними
визнаються, зокрема, такі умови типових
договорів і договорів приєднання, що
вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Тобто, вказаною нормою встановлено, що
для її застосування необхідний ряд
умов, а саме - наявність договору про
надання товарів (поставка або
купівля-продаж) або послуг; відмова
одержувача товару або послуг від
договору; відсутність аналогічних умов
для виконавця у разі його відмови від
договору.

Правовідносини, що склались внаслідок
укладання між сторонами Кредитного
договору, не відповідають умовам
застосування ст.207 ГК України, тому
вказана стаття не може застосуватись в
даному випадку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
судова колегія доходить висновку, що
суд першої інстанції всебічно та повно
дослідив всі обставини справи та їх
відповідність нормам чинного
законодавства, внаслідок чого дійшов
вірного висновку про
необґрунтованість позовних вимог;
апелянтом ані в позовній заяві, ані в
апеляційній скарзі не доведено
належним чином свої вимоги щодо
визнання недійсними умов кредитного
договору, оскільки жоден з пунктів
Кредитного договору не суперечить
вимогам діючого законодавства, не
порушує прав та законних інтересів
сторін та третіх осіб.

При цьому, взято до уваги, що при
отриманні кредиту у Позивача не
виникало жодних сумнівів щодо
законності умов Кредитного договору та
їх відповідності інтересам Позивача.

Отже, проаналізувавши матеріали
справи, судова колегія вважає, що
Кредитний договір №41-12 від 18.05.2012 року
було укладено за взаємною згодою
сторін з дотриманням норм чинного
законодавства, та з огляду на це,
підстав для визнання його окремих
пунктів недійсними не вбачається.

Підсумовуючи вищевикладене, судова
колегія дійшла висновку, що оскільки
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а підстави, визначені ст.104
ГПК України, для його зміни або
скасування, відсутні, тому апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Джерело" слід
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Одеської області
від 19 червня 2014 року по справі №916/1655/14
слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 99, п.1 ст.103 ГПК України,

Одеський апеляційний господарський
суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Джерело"
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської
області від 19 червня 2014 року по справі
№916/1655/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено
06.10.2014 року.

Головуючий суддя:
А.І. Ярош

Суддя:
О.О. Журавльов

Суддя:
О.Ю. Аленін