ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" жовтня 2014 р.Справа № 916/3135/13

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді Брагіної Я.В.

секретаря судового засідання Галюк Т.В.

Представники:

від прокуратури: Доброжан Н.І. згідно
посвідчення від 17.10.12. за №010038;

від позивачів: не з'явилися;

від відповідача:
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації: не з'явився;

від Товариства з обмеженою
відповідальністю "Одеський
осетринницький комплекс": Дідик С.О.
згідно довіреності від 26.11.2013р.

розглянув справу:

за позовом: заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Одеської обласної державної
адміністрації та Одеського обласного
управління водних ресурсів

до відповідачів: 1.
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації, 2. Товариства
з обмеженою відповідальністю "Одеський
осетринницький комплекс"

про визнання недійсним договору оренди
водного об'єкту, визнання протиправним
розпорядження, звільнення водного
об'єкту

11.11.2013 р. заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора звернувся в інтересах
держави в особі Одеської обласної
державної адміністраціїта Одеського
обласного управління водних ресурсів
до господарського суду Одеської
області з позовом до
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації і Товариства з
обмеженою відповідальністю "Одеський
осетринницький комплекс" про визнання
недійсним договору оренди водного
об'єкту, визнання протиправним
розпорядження, звільнення водного
об'єкту.

Рішенням господарського суду від
20.01.2014року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Постановою від 08.04.2014р. Одеського
апеляційного господарського суду
рішення від 20.01.2014р. господарського
суду Одеської області скасовано. Позов
задоволено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 02.07.2014р. касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Одеський
осетринницький комплекс" задоволено
частково. Постанову від 08.04.2014р.
Одеського апеляційного господарського
суду та рішення від 20.01.2014р.
господарського суду Одеської області у
справі № 916/3135/13 скасовано, справу
направлено на новий розгляд до
господарського суду Одеської області.

Згідно фіксації автоматичного
розподілу справ господарського суду
Одеської області справу № 916/3135/13
передано на розгляд судді Брагіній Я.В.,
яка ухвалою суду від 31.07.2014р. прийняла
зазначену справу до свого провадження.

Представник прокуратури у судовому
засіданні підтримав позов у повному
обсязі.

Представники позивачів у судове
засідання не з'явилися, хоча про
розгляд справи були повідомлені вчасно
і належним чином.

Представник відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю "Одеський
осетринницький комплекс" в судовому
засіданні заперечував проти позову,
підтримав клопотання про застосування
строків позовної давності.

Представник відповідача
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації у судове
засідання теж не з'явився, хоча про
розгляд справи був повідомлений вчасно
і належним чином. Надіслав до суду
відзив, у якому просить відмовити в
задоволенні позову, оскільки
заступником прокурора пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду за захистом порушених прав.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

22.10.2007року розпорядженням
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації №1860/2007 надано
згоду Товариству з обмеженою
відповідальністю "Одеський
осетринницький комплекс" на оренду
водойми площею дзеркала 75,0 га, терміном
на 49 років, розташованої на території
Підгірненської та Карналіївської
сільських рад Білгород-Дністровського
району Одеської області, за межами
населеного пункту, для
рибогосподарських потреб
(риборозведення).

На підставі вищевказаного
розпорядження 25.10.2007р.
Білгород-Дністровська районна
державна адміністрація (орендодавець)
та Товариство з обмеженою
відповідальністю "Одеський
осетринницький комплекс" (орендар)
уклали договір оренди водного об'єкту
загальнодержавного значення
(Карналіївське водосховище).

За умовами договору орендодавець надав
у користування на умовах оренди, а
орендар прийняв в оренду водний об'єкт
загальнодержавного значення -
Карналіївське водосховище, загальною
площею водного дзеркала 75,0 га, який
розташований на землях Підгірненської
та Карналіївської сільських рад
Білгород-Дністровського району
Одеської області, терміном на 25 років
для риборозведення.

Вказаний договір погоджено з Державним
управлінням охорони навколишнього
природного середовища в Одеській
області та з Одеським обласним
виробничим управлінням по водному
господарству.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 3 Водного кодексу
України усі води (водні об'єкти) на
території України становлять її водний
фонд. До водного фонду України
належать: 1) поверхневі води: природні
водойми (озера); водотоки (річки,
струмки) штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; інші водні об'єкти; 2)
підземні воді та джерела; 3) внутрішні
морські води та територіальне море.

Статтею 5 Водного кодексу України (в
редакції, чинній на час укладення
договору) визначено водні об'єкті
загальнодержавного і місцевого
значення.

Так, до водних об'єктів
загальнодержавного значення належать:
1) внутрішні морські води та
територіальне море; 2) підземні води,
які є джерелом централізованого
водопостачання; 3) поверхневі води
(озера, водосховища, річки, канали), що
знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків; 4) водні
об'єкти в межах територій
природно-заповідного фонду
загальнодержавного значення, а також
віднесені до категорії лікувальних.

Відповідно до ст. 51 Водного кодексу
України (в редакції, чинній на час
укладення договору) у користування на
умовах оренди водні об'єкти (їх частини)
місцевого значення та ставки, що
знаходяться в басейнах річок
загальнодержавного значення, можуть
надаватися водокористувачам лише для
риборозведення, виробництва
сільськогосподарської і промислової
продукції, а також у лікувальних і
оздоровчих цілях.

Згідно з п. 2 ст. 14 Водного кодексу
України до відання Кабінету Міністрів
України у галузі управління і контролю
за використанням і охороною вод та
відтворенням водних ресурсів належить
розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

З врахуванням вимог ч. 5 ст. 51 ВК України
у редакції, діючій на момент прийняття
розпорядження та укладення договору
оренди водного об'єкту - 25.10.2007 р.,
орендодавцями водних об'єктів
загальнодержавного значення був
Кабінет Міністрів України та місцеві
державні адміністрації.

Також, у ч.6 ст. 51 ВК України вказано, що
розподіл повноважень щодо передачі
водних об'єктів загальнодержавного
значення визначається Кабінетом
Міністрів України відповідно до
Водного Кодексу та інших законів
України.

До того ж, ч. 3 ст. 51 ВК України у чинній
редакції станом на час прийняття
спірного розпорядження та укладення
спірного договору встановлено, що
водні об'єкти надаються у користування
на умовах оренди органами, що
здійснюють розпорядження земельними
ділянками під водою (водним простором)
згідно з повноваженнями, визначеними
Земельним кодексом України, відповідно
до договору оренди, погодженого
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
водного господарства.

Проте, матеріали справи не містять
доказів, які б підтверджували розподіл
Кабінетом Міністрів України
повноважень щодо передачі водних
об'єктів загальнодержавного значення
в оренду в порядку ст. 51 Водного кодексу
України.

Також матеріали справи не містять
доказів, які б підтверджували
повноваження другого відповідача на
розпорядження водними об'єктами.

Таким чином, ні прокурором, ні
позивачем не надано належних доказів,
які б підтверджували, що спірним
розпорядженням та договором порушені
права позивачів, оскільки на момент
прийняття спірного розпорядження та
спірного договору оренди водного
об'єкту не могло спричинити порушення
прав позивачів, оскільки на момент
прийняття спірного розпорядження та
договору оренди останні не мали
відповідних повноважень щодо
розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 цього ж Кодексу зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються ЦК України,
Земельним кодексом України, Сімейним
кодексом України, Законом України від 12
травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав
споживачів», Законом України від 6
жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду
землі» та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим законам України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та ЦК України, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Прокурор в позовній заяві не зазначив,
яким чином було порушено інтереси
Одеського обласного управління водних
ресурсів та Одеської обласної
державної адміністрації прийняттям
спірного розпорядження та укладенням
спірного договору.

Крім того, навіть якщо при прийнятті
спірного розпорядження та укладеннні
спірного договору були б порушені
права позивачів та порушені вимоги
чинного законодавства щодо
розпорядження спірною земельною
ділянкою, то матеріали справи свідчать,
що заступником Білгород -
Дністровського міжрайонного прокурора
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду за захистом
порушених пв позивачів, зокрема:
письмове пояснення Одеського
обласного управління водних ресурсів
із яким безпосередньо погоджувався
спірний договір та спеціалістами якого
щорічно проводились перевірки
дотримання умов водокористування та
умов погодження правил експлуатації
Карналіїївского водосховища,
розташованого на землях
Підгірненської та Карналіївскої
сільських рад Білгород-Дністровського
району від 15.11.2006 р. №ЛМ-20-01596. При
проведенні перевірок перевірялись всі
умови дотримання чинного
законодавства, та управління не мало
зауважень щодо виконання відповідачем
умов укладеного договору та дотримання
технічних умов користування водним
об'єктом з метою риборозведення;
запитом Білгород-Дністровської
міжрайонної прокуратури від 16.07.10. до
Білгород-Дністровської міжрайонної
державної адміністрації про надання
пакету документів, який повинен
включати документи щодо кількості
водних об'єктів місцевого значення та
площі земельного фонду, що здані в
оренду, а також копії договорів оренди
земель водного фонду та водних об'єктів
місцевого значення; листом від 20.07.10. за
№40-33-2549/3539 Білгород-Дністровської
районної державної адміністрації, яка
на запит направила документи, в тому
числі і спірний договір.

Отже, Білгород-Дністровській
міжрайонній прокуратурі було відомо
про спірне розпорядження та спірний
договір ще в липні 2010року.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
Одеська обласна державна
адміністрація, в межах своїх
повноважень, здійснює контроль за
діяльністю районних державних
адміністрацій. Голови районних
державних адміністрацій регулярно
інформують про свою діяльність голів
обласних державних адміністрацій,
щорічно та на вимогу звітують перед
ними.

Голови обласних державних
адміністрацій мають право скасовувати
розпорядження

голів районних державних
адміністрацій, що суперечать
Конституції України та законам
України, рішенням Конституційного Суду
України, актам Президента України,
Кабінету Міністрів України, голів
обласних державних адміністрацій, а
також міністерств, інших центральних
органів виконавчої влади.

Таким чином, Одеській обласній
державній адміністрації було відомо
про існування розпорядження та
договору оренди водного об'єкту і вона
мала можливість у разі виявлення
невідповідності розпорядження
законодавству скористатися своїм
правом скасувати розпорядження чи
вжити інші заходи, але таких дій з боку
облдержадміністрації вчинено не було.

Згідно ст.ст. 256 та 257 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатись про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 Цивільного
кодексу України передбачено, що сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі
досліджених у судовому засіданні
доказів буде встановлено, що право
особи, про захист якого вона просить,
порушене, а стороною у спорі до
винесення рішення буде заявлено про
застосування позовної давності, і буде
встановлено, що строк позовної
давності пропущено без поважних
причин, суд на підставі ст. 267
Цивільного кодексу України ухвалює
рішення про відмову в задоволенні
позову за спливом позовної давності. У
разі визнання судом причин пропущення
позовної давності поважними, порушене
право підлягає захисту.

Початок перебігу позовної давності
визначається відповідно до приписів
ст. 261 Цивільного кодексу України, за
якими перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 29 Господарського
процесуального кодексу України
прокурор бере участь у розгляді справ
за його позовами, а також може вступити
за своєю ініціативою у справу, порушену
за позовом інших осіб, на будь-якій
стадії її розгляду для представництва
інтересів громадянина або держави.
Прокурор, який бере участь у справі,
несе обов'язки і користується правами
сторони, крім права на укладення
мирової угоди.

Таким чином, прокурор, як представник
держави в особі відповідного органу
може бути наділений лише правами,
належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні
права, тому прокурор, який звернувся з
позовом в інтересах держави не має в
розумінні чинного Господарського
процесуального кодексу України та
законодавства привілейованого статусу
порівняно з іншими учасниками процесу,
зокрема, особою в інтересах якої він
звернувся.

Дія правового інституту позовної
давності та положення щодо наслідків
її спливу, встановлені законом, мають
розповсюджуватися на всіх учасників
судового процесу, у тому числі на
прокурора.

Дана позиція висловлена у постанові
Верховного суду України у справі за
№5011-32/13806-2012 від 27.05.2014.

Відповідно п. 4.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України №10
від 29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів Вищий
господарський суд України", якщо у
передбачених законом випадках з
позовом до господарського суду
звернувся прокурор, що не є позивачем,
то позовна давність обчислюватиметься
від дня, коли про порушення свого права
або про особу, яка його порушила,
довідався або мав довідатися саме
позивач, а не прокурор. У таких випадках
питання про визнання поважними причин
пропущення позовної давності може
порушуватися перед судом як
прокурором, так і позивачем у справі.

Згідно п.12.4 "Регламенту Білгород -
Дністровської державної
адміністрації", затвердженого
розпорядженням голови районної
державної адміністрації № 2104/А-2007 від
29.11.2007, районна державна адміністрації
надсилає обласній державній
адміністрації копії розпоряджень
голови райдержадміністрації - не
пізніше ніж у тижневий термін.

Отже, Одеська обласна державна
адміністрація, в інтересах якої подано
позов, як контролюючий орган
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації повинна була
знати про існування договору оренди
водного об'єкту, як передбачено ст.33
Закону України "Про місцеві державні
адміністрації".

Таким чином, матеріали справи свідчать,
що прокурор та позивачі пропустили
строк позовної давності для звернення
до суду за захистом порушених прав.
Доказів, які б підверджували
поважність причини пропуску строку
позовної давності ні прокурор ні
позивачі не надали суду, тому відстні
підстави для задоволення клопотання
прокурора про поновлення пропущеного
строку.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються, зокрема,
письмовими і речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь в
судовому процесі. Відповідно ст. ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Прокурор та позивачі не довели тих
обставн на які посилались в позові,
тому суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову прокурора.

Сплату судового збору суд покладає на
позивачів на підставі ст.49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Одеської обласної державної
адміністрації, Одеського обласного
управління водних ресурсів до
відповідачів Білгород-Дністровської
районної державної адміністрації та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Одеський
осетринницький комплекс» про визнання
недійсним договору оренди водного
об'єкту, визнання протиправним
розпорядження, звільнення водного
об'єкту - відмовити.

2. Стягнути із Одеської обласної
державної адміністрації (65032, м. Одеса,
проспект Шевченка, 4, ) в
доход Державного бюджету України (ГУ
ДКСУ в Одеській області, р/р №3008 в
ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, , код класифікації доходів
бюджету 22030001, символ звітності 206) -
1827,00грн. судового збору.

3. Стягнути із Одеського обласного
управління водних ресурсів (65078, м.
Одеса, вул. А. Гайдара,13, )
в доход Державного бюджету України (ГУ
ДКСУ в Одеській області, р/р №3008 в
ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, , код класифікації доходів
бюджету 22030001, символ звітності 206)-
1827,00грн. судового збору.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст складено та підписано
15.10.2014 року.

Суддя
Я.В. Брагіна