РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2014 р.
Справа № 906/1321/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Савченко Г.І.

судді Юрчук
М.І. ,

судді Гудак
А.В.

при секретарі судового засідання
Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
Приватного сільськогосподарського
підприємства "СТЕП" на рішення
господарського суду Житомирської
області від 24.07.2014р.

у справі № 906/1321/13 (суддя Ляхевич А.А. )

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Украгроком"

до Приватного сільськогосподарського
підприємства "СТЕП"

про стягнення 279998,47 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Украгроком"
звернулося до господарського суду з
позовною заявою до Приватного
сільськогосподарського підприємства
"Степ" про стягнення 279998,47 грн., з яких
140000,00 грн. боргу, 58401,89грн. штрафу, 26845,33
грн. пені та 54751,25 грн. 30% річних.

Позовні вимоги обґрунтовано
неналежним виконанням Приватним
сільськогосподарським підприємством
"Степ" зобов'язань за договором
поставки, зокрема, щодо оплати
поставленого товару.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 24 липня 2014
року у справі №906/1321/13 позов задоволено.
Стягнуто з Приватного
сільськогосподарського підприємства
"Степ" на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Украгроком" 140000,00 грн. основного боргу,
58401,89 грн. штрафу, 30435,47 грн. пені, 63036,18
грн. 30% річних, 5837,47 грн. витрат по сплаті
судового збору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
господарського суду, відповідач
Приватне сільськогосподарське
підприємство "СТЕП" звернувся до
Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Житомирської
області від 24 липня 2014 року скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в частині
стягнення 140000 грн. основного боргу, в
частині стягнення 30% річних відмовити у
задоволенні позову, штрафні санкції
зменшити на 90%, а також відстрочити
виконання рішення до 01.12.2014 р.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, скаржник зазначає, що оскаржене
рішення є незаконним, не відповідає
дійсним обставинам справи та прийняте
з неправильним застосуванням норм
матеріального і процесуального права.

Скаржник вказує, що оскільки у
видатковій накладній №Чк00057 від
26.04.2012р. на суму 117105,00грн. є посилання на
договір поставки №9/16-2-12 з відстрочкою
платежу від 06.02.2012р., а у видатковій
накладній №РНЧ-000300 від 16.03.2012р. на суму
216382,21 грн. є посилання на
рахунок-фактуру №Ч-00000106 від 16.02.2012р., то
поставки товару за вказаними
накладними здійснені сторонами за
межами договірних правовідносин, які
виникли між сторонами на підставі
договору поставки №9/16-2-12 з відстрочкою
платежу від 16.02.2012р.

Таким чином, відповідач вважає, що
оскільки вищевказані поставки
здійснені поза межами діючого між
сторонами договору, безпідставними є
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача сум пені, штрафу та 30%
річних.

При цьому, посилаючись, зокрема, на
приписи ст.233 ГК України, ст.551 ЦК
України та п.3 ст.83 ГПК України, апелянт
(відповідач) просить зменшити розмір
штрафних санкцій у випадку їх
стягнення, а також, відповідно до ст.121
ГК України, - відстрочити виконання
рішення суду.

На думку скаржника, при прийнятті
оскаржуваного рішення місцевий
господарський суд порушив норми
процесуального права, зокрема ст.ст.
32-34, 36, 37, 43ГПК України, не взявши до
уваги докази у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
ТОВ "Украгроком" заперечує її доводи,
вважає оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, а тому просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу
відповідача - без задоволення. Вказує,
що неточність у даті договору у
видатковій накладній №Чк00057 від 26.04.2012
р. є опискою, договір від 06.02.2012 р. не міг
бути доданий позивачем до позовної
заяви, оскільки такий договір
сторонами не укладався.

Також, позивач заперечує твердження
відповідача щодо того, що поставка
здійснювалась на підставі
рахунка-фактури №Ч-00000106 від 16.02.2012 р.
поза договором, оскільки сам
рахунок-фактура містить посилання на
договір.

Проти задоволення заявлених у
апеляційній скарзі клопотань
відповідача щодо відмови у стягненні 30%
річних, зменшення розміру штрафних
санкцій на 90% та відстрочення виконання
рішення суду по справі позивач у
відзиві категорично заперечив.
Зокрема, вказав на безпідставність
тверджень відповідача про відсутність
збитків позивача, оскільки позивач
досі несе збитки у зв'язку з тим, що
грошові кошти за поставлений товар
відповідачем з 2012 року не сплачені, а
позивач змушений кредитуватись в банку
та сплачувати відсотки за користування
кредитними коштами.

Сторони не забезпечили явку
представників у судові засідання, хоча
були належним чином повідомлені про
час і місце розгляду справи, що
підтверджується повідомленнями про
вручення рекомендованих поштових
відправлень.

При цьому колегія суддів звертає увагу,
що на час судового засідання вручення
рекомендованого відправлення (ухвали
про відкладення розгляду справи від
16.09.2014 р.) позивачу ТОВ "Украгроком" не
відбулось, зазначене поштове
відправлення повернулось до
Рівненського апеляційного
господарського суду із відміткою "за
закінченням терміну зберігання". Разом
з тим, до повноважень господарських
судів не віднесено установлення
фактичного місцезнаходження юридичних
осіб - учасників судового процесу на
час вчинення тих чи інших
процесуальних дій, відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом на юридичну адресу
учасника процесу. Невручення
процесуального документа,
направленого судом стороні за належною
адресою, та повернення рекомендованої
кореспонденції поштою по закінченню
терміну зберігання чи внаслідок
відсутності адресата за зазначеною
належною адресою не свідчить про
невиконання судом обов'язку щодо
повідомлення учасників процесу про
вчинення процесуальних дій, оскільки
матеріали справи містять докази
вчинення судом необхідних дій,
направлених на завчасне повідомлення
сторін, зокрема, відповідача про час і
місце розгляду справи.

Оскільки явка представників сторін не
визнавалась обов'язковою, сторони в
установленому законом порядку були
повідомлені про час і місце судового
засідання, колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає за можливе розглянути
апеляційну скаргу по суті без участі
представників сторін за наявними у
справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, судова колегія Рівненського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається із матеріалів справи,
16.02.2012р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Украгроком"
(продавець) та Приватним
сільськогосподарським підприємством
"Степ" (покупець) укладено договір
поставки №9/16-2-12 з відстрочкою платежу
(а.с.11-14), згідно п.1.1. якого продавець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі передати у
власність покупця (поставити) товар
(насіння, добрива з мікроелементами для
позакореневого підживлення, засоби
захисту рослин), а покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі, прийняти
товар та оплатити його вартість.

Згідно пункту 1.2. договору,
найменування товару, його кількість,
терміни поставки та оплати, базис
поставки (місце передачі покупцю)
визначені у специфікаціях до цього
договору, які є його невід'ємною
частиною. Ціна за одиницю виміру товару
та його загальна ціна, яку має сплатити
покупець, визначається специфікаціями
(додатками) до цього договору.

Пунктом 1.4. договору встановлено, що
факт поставки та передачі товару від
продавця до покупця фіксується шляхом
складання та підписання накладних (або
актів приймання-передавання)
повноважними представниками сторін. З
моменту підписання сторонами
накладних до покупця переходить право
власності на товар.

Відповідно до п.п.2.1., 2.2. договору, ціна
товару вказується сторонами в
специфікаціях, що є невід'ємною
частиною цього договору. Ціна включає
вартість неповоротної тари, упаковки
та витрати на доставку товару до місця
його передачі покупцю. Покупець
здійснює оплату товару шляхом
перерахування грошових коштів в
гривнях на банківський рахунок
продавця.

Як вбачається із п.2.5. договору, оплата
товару проводиться в терміни, які
вказані у специфікаціях до даного
договору. У випадку, якщо сторони
передбачають в специфікаціях поетапну
оплату ціни товару, або поставка товару
здійснюється у відповідності до
кількох специфікацій і при цьому
покупець порушує строк сплати
передбаченого чергового платежу по
специфікації або порушує строк сплати
за одною із підписаних специфікацій,
продавець надсилає покупцю вимогу про
дострокову сплату всієї ціни
поставленого товару незалежно від
настання чергового етапу оплати, що
передбачений специфікацією або
настання строк оплати по іншим
специфікаціям. В такому разі покупець
зобов'язаний сплатити повну ціну
поставленого товару впродовж семи днів
з моменту направлення йому продавцем
повідомлення про дострокову сплату
ціни поставленого товару.

Відповідно до пункту 7.1. договору, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання і діє до повного
виконання сторонами зобов'язань за цим
договором.

Договір підписано представниками
сторін та скріплено їх печатками.

Таким чином, договір №9/16-2-12 від 16.02.2012 р.
за своєю правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Також сторонами підписано додаток №1
від 16.02.2012р. до договору поставки №9/16-2-12
від 16.02.2012р. з відстрочкою платежу
"Специфікація на товар, що
поставляється ТОВ "Украгроком"
(продавець) в адресу ПСП "Степ"
(покупець), в якій наведено перелік
найменувань товару (насіння кукурудзи
"НК Леморо", "Фуріо", "Оксітан" та "НК
Канзас"), його кількість та ціну (а.с.15,
т.1).

Згідно п.1 додатку №1 до договору
поставки, ціна товару, що поставляється
за цією специфікацією складає 216382,21
грн. (з ПДВ).

В пункті 2 додатку №1 до договору
поставки зазначено, що постачальник
зобов'язується продати та передати у
власність покупця товар на складі за
адресою: м.Черкаси, вул.Будіндустрії, 5
(EXW - Інкотермс 2010).

Пунктом 3 додатку №1 до договору
поставки встановлено, що оплата товару
здійснюється на умовах: попередня
оплата 30% ціни товару (еквівалент 8080,43
дол.США, що відповідає 64914,66 грн.) - до
25.02.2012 р., 70% ціни товару (еквівалент 18873,01
дол.США, що відповідає 151467,55 грн.) - до
01.11.2012р. Термін відвантаження товару до
02.04.2012 р.

Відповідно до п.5 додатку №1 до договору
поставки, на підставі цього додатку
надається рахунок-фактура.

На виконання умов договору поставки та
додатку №1 до нього 16.03.2012р. ТОВ
"Украгроком" передав ПСП "Степ" товар
(насіння кукурудзи "НК Леморо", "Фуріо",
"Оксітан" та "НК Канзас") у кількості,
узгодженій додатком №1 до договору
поставки, на загальну суму 216382,21грн.,
про що свідчить довіреність на
отримання матеріальних цінностей №06
від 14.03.2012р. (а.с.17-18, т.1) та видаткова
накладна №РНЧ-000300 від 16.03.2012р. (а.с.16, т.1).

У видатковій накладній в графі
"замовлення" вказано: "Рахунок-фактура
№Ч-00000106 від 16.02.2012 р.". В даному
рахунку-фактурі №Ч-00000106 від 16.02.2012 р.
(а.с.145, т.1) наведено асортимент
продукції, що відповідає змісту
додатку №1 до договору поставки та
зазначено, що рахунок дійсний до сплати
до 01.11.2012 р., що також відповідає умовам
підписаної сторонами специфікації -
додатку №1 до договору поставки.

Перелічені первинні документи мають
необхідні реквізити відповідно до п.2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого
Мінюстом України 05.06.95 р. за № 168/704 /далі
по тексту - Положення/, тому є належними
доказами того, що фактично відбулась
господарська операція (в даному
випадку - передача/прийняття товарів за
договором поставки) і, відповідно - є
доказами зобов'язання відповідача
перед позивачем за ст.509 ЦК України та
ст.ст.173-174,193 ГК України.

Відповідач оплатив поставлений на
виконання умов договору поставки та
додатку №1 до нього товар частково,
зокрема перерахував 16.02.2012р. 64914,66 грн. (в
якості попередньої оплати за насіння
кукурудзи згідно рах.№Ч-00000106 від
16.02.2012р.) та 03.06.2013р. - 51467,55 грн. (за
насіння кукурудзи згідно рахунку
№Ч-00000106 від 16.02.2012 р.), що
підтверджується відповідними
банківськими виписками (а.с.19, 20-21, т.1).

Загальна сума сплачених відповідачем
коштів за товар, поставлений у
відповідності до додатку №1 до
договору поставки складає 116382,21 грн.

Враховуючи, що вартість поставленого
позивачем на підставі додатку №1 до
договору поставки товару складає
216382,21грн., а відповідачем було сплачено
лише 116382,21грн., сума боргу відповідача
перед позивачем за товар, поставлений
на підставі вказаного додатку до
договору поставки, складає 100000,00 грн.
Даний борг відповідач не сплатив,
доказів оплати суду не надав.

Також, 23.04.2012 р. сторонами підписано
додаток №2 від 23.04.2012 р. до договору
№9/16-2-12 від 06.02.2012р. "Специфікація на
товар, що поставляється ТОВ
"Украгроком" (постачальник) в адресу ПСП
"Степ" (покупець) (а.с.22, т.1).

Згідно додатку №2 узгоджено передачу
позивачем відповідачу товару - засобів
Грінфорт АХ900 (Ацетохлор, 900г/л),
Грінфорт ПМ500 (Прометрин, 500г/л) та
Селефіт (5л) у визначених кількостях та
встановленою ціною. Загальна вартість
обумовленого у специфікації товару
склала 117105,00 грн.

Постачальник зобов'язався передати у
власність покупця товар на складі за
адресою: Черкаська обл., м.Черкаси,
вул.Будіндустрії, буд.5 (EXW - Інкотермс
2010). Ціна на товар не змінюється при
умові оплати всього об'єму в кількості
2110 л., протягом терміну, зазначеного у
рахунку-фактурі на даний обсяг та
зазначеного в п.3. даного додатку.

Згідно п.3. додатку №2 до договору
поставки, оплата товару здійснюється
на умовах: попередня оплата 30% ціни
товару (еквівалент 4374,76 дол.США, що
відповідає 3513,50 грн.) - в термін до 27.04.2012
р.; 70% ціни товару (еквівалент 10207,77
дол.США, що відповідає 81973,50 грн.) - в
термін до 01.11.2012 р. Термін відвантаження
товару: до 05.05.2012 р. за умови своєчасної
оплати.

На підставі цього додатку надається
рахунок-фактура.

Відповідно до умов договору поставки
та додатку №2 до нього, позивач передав,
а відповідач прийняв узгоджений у
додатку №2 товар (засоби Грінфорт АХ900
(Ацетохлор, 900г/л), Грінфорт ПМ500
(Прометрин, 500г/л) та Селефіт (5л)) у
визначених в специфікації кількостях
та встановленою в додатку №2 ціною, про
що свідчить довіреність №12 від 23.04.2012 р.
на отримання матеріальних цінностей
(а.с.24-25 т.1) та видаткова накладна №Чк00057
від 26.04.2012 р. на суму 117105,00 грн. (а.с.23, т.1).

У видатковій накладній міститься
вказівка на договір №9/16-2-12 від 06.02.2012; в
графі "замовлення" вказано: "замовлення
покупця №Чк000119 від 23 квітня 2012р.". При
цьому, в матеріалах справи міститься
рахунок на оплату по замовленню №Чк000119
від 23 квітня 2012 р. (а.с.144, т.1), який також
містить посилання на договір №9/16-2-12
від 06.02.2012, з наведеним асортиментом
продукції, що відповідає змісту
додатку №2 до договору поставки.

Колегія суддів звертає увагу, що у
додатку №2 від 23.04.2012 р. (Специфікація на
товар) та видатковій накладній №Чк00057
від 26.04.2012 р. зазначено договір №9/16-2-12
від 06.02.2012 р., а не договір №9/16-2-12 від
16.02.2012 р. Позивач заперечує існування
між сторонами договору №9/16-2-12 від
06.02.2012 р., а відповідач доказів
існування такого договору також не
надав. Враховуючи повне співпадіння
номеру договору, колегія суддів
погоджується з доводами позивача щодо
того, що зазначення у додатку №2 та
видатковій накладній №Чк00057 від 26.04.2012
р. в якості дати укладення договору
06.02.2012 р. є технічною опискою, а не
доказом існування інших договірних чи
позадоговірних правовідносин з
поставки між сторонами.

Відповідач оплатив поставлений на
виконання умов договору поставки та
додатку №2 до нього товар частково,
зокрема перерахував 24.04.2012р. 34965,00 грн.
(оплата за засоби захисту рослин згідно
рахунку №ЧК000119 від 23.04.2012р.) та 02.08.2013р.
42140,00 грн. (оплата за грінфорт згідно
рахунку №Чк000119 від 23.04.2012р.), що
підтверджується відповідними
банківськими виписками (а.с.26-28, т.1).

Загальна сума сплачених відповідачем
коштів за товар, поставлений у
відповідності до додатку №2 до
договору поставки складає 77105,00 грн.

Враховуючи, що вартість поставленого
позивачем на підставі додатку №2 до
договору поставки товару складає 117105,00
грн., а відповідачем було сплачено лише
77105,00 грн., сума боргу відповідача перед
позивачем за товар, поставлений на
підставі вказаного додатку до договору
поставки, складає 40000,00 грн. Даний борг
відповідач не сплатив, доказів оплати
суду не надав.

Таким чином, загальна заборгованість
відповідача перед позивачем за
договором поставки №9/16-2-12 з
відстрочкою платежу від 16.02.2012 р.
становить 140000,00 грн.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону та
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання відповідно до
вимог, що у певних вимогах звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи, що доказів погашення
заборгованості за поставлений за
договором товар відповідач не надав,
позовні вимоги ТОВ "Украгроком" в
частині стягнення з відповідача 140000,00
грн. основного боргу є законними та
обґрунтованими, та такими, що
підлягають до задоволення.

Таким чином, з матеріалів справи
вбачається порушення відповідачем
своїх зобов'язань за договором
поставки №9/16-2-12 з відстрочкою платежу
від 16.02.2012р.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст. 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Також, згідно із ч.1 ст.230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідальність сторін і порядок
вирішення спорів також визначено
сторонами у розділі 5 договору.

Згідно з пунктом 5.2. договору, за
порушення строків (термінів) платежів
покупець сплачує на користь продавця
штраф у розмірі 25% від суми
несплаченого платежу та пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення.

При цьому, у пункті 5.4. договору сторони
визначили, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань за цим договором не
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

У пункті 5.3. договору зазначено, що
керуючись положеннями частини 2 статті
625 Цивільного кодексу України сторони
дійшли згоди, що у випадку прострочення
покупцем платежу, сплата якого
передбачена відповідно до умов цього
договору, покупець на вимогу продавця
сплачує останньому 30 (тридцять)
відсотків річних від простроченої
суми.

Відповідно до ст.ст. 1,3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно вимог ч.6 ст.232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.6
Цивільного кодексу України, сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК
України).

Як встановлено судом та зазначено вище,
в пункті 5.2. договору сторони
передбачили господарські санкції за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за договором (порушення
строків (термінів) платежів), а саме:
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ за кожен день прострочення,
а також, штраф у розмірі 25% від суми
несплаченого платежу.

Таке право встановити в договорі
розмір та порядок нарахування штрафних
санкцій узгоджується із свободою
договору, встановленою ст.627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, чинне законодавство не
встановлює обмежень щодо одночасного
застосування пені і штрафу у випадку
порушення виконання зобов'язання і
таке застосування чинному
законодавству не суперечить. Більше
того, таке одночасне стягнення пені та
штрафу за порушення господарського
зобов'язання передбачено приписами ч.2
ст.231 ГК України (правова позиція щодо
одночасного стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, пені та штрафу міститься
також у постанові Верховного Суду
України від 27.04.2012р. №06/5026/1052/2011.).

Разом з тим, у договорі поставки №9/16-2-12
з відстрочкою платежу від 16.02.2012р.
(пункт 5.4. договору) сторони обумовили,
що нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
цим договором не припиняється через
шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.
Зазначення такої умови в договорі не
суперечить вимогам чинного
законодавства, навпаки, можливість її
погодження сторонами в договірному
порядку прямо передбачена ч.6 ст.232 ГК
України.

Враховуючи наведені умови договору та
норми чинного законодавства, позивачем
заявлено до стягнення з відповідача, з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог, 30435,47грн. пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожен день
прострочення платежу та 58401,89 грн.
штрафу у розмірі 25% від суми
заборгованості (станом на 01.11.2012р.,
оскільки остаточний розрахунок
відповідач мав здійснити до 01.11.2012 р.).

Колегія суддів, перевіривши проведені
позивачем розрахунки, дійшла висновку,
що здійснений позивачем розрахунок
пені на загальну суму 30435,47 грн. за
періоди прострочення по кожній партії
товару, з урахуванням здійснених
відповідачем платежів (а.с.30-31,138,т.1), та
розрахунок штрафу (а.с. 29, т.1), є
обґрунтованими та арифметично
правильними, а тому позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача 30435,47 грн. пені
та 58401,89 грн. штрафу є такими, що
підлягають до задоволення.

Крім того, позивачем заявлено до
стягнення з відповідача 63036,18грн. 30%
річних з простроченої суми, враховуючи
приписи ст.625 ЦК України та п.5.3.
договору.

Згідно приписів ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

В пункті 5.3. договору зазначено, що
керуючись положеннями частини 2 статті
625 Цивільного кодексу України сторони
дійшли згоди, що у випадку прострочення
покупцем платежу, сплата якого
передбачена відповідно до умов цього
договору, покупець на вимогу продавця
сплачує останньому 30 (тридцять)
відсотків річних від простроченої
суми.

Таким чином, договором між сторонами
обумовлено інший, ніж встановлено
законом, розмір процентів річних в разі
прострочення оплати товару, а саме 30%
річних, які відповідно до ч.2 ст.625 ЦК
України нараховуються на суму
заборгованості за весь період
прострочення.

Колегія суддів перевірила поданий
позивачем розрахунок 30% річних (а.с.32,138,
т.1), та дійшла висновку, що він є
обґрунтованим, арифметично правильним,
а тому позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 63036,18 грн. 30% річних є
підставними та такими, що підлягають до
задоволення.

Клопотання відповідача про зменшення
суми стягнутих штрафних санкцій на 90%
колегія суддів також вважає
безпідставним, необґрунтованим та
таким, що не підлягає до задоволення
враховуючи наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551
Цивільного кодексу України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно частини 1 статті 233
Господарського кодексу України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Вказані правові норми мають
диспозитивний характер та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру пені та штрафу, яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання, суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Обґрунтовуючи клопотання про
зменшення розміру штрафних санкцій
відповідач стверджує, що ПСП "Степ"
знаходиться у скрутному фінансовому
становищі. При цьому, жодних доказів в
обґрунтування такого твердження
відповідачем до справи не надано. Таким
чином, вказані відповідачем аргументи
не доведені належними доказами, які б
свідчили про винятковість випадку та
наявність підстав для зменшення суми
штрафних санкцій, що підлягають
стягненню з відповідача.

Доводи відповідача щодо часткової
оплати отриманого товару як аргумент
на користь зменшення розміру штрафних
санкцій критично оцінюються колегією
суддів, оскільки тривала
заборгованість з оплати поставленого
товару в першу чергу свідчить про
неналежне виконання відповідачем
своїх договірних зобов'язань, а не про
врахування інтересів позивача.

Колегія суддів також приймає до уваги
заперечення позивача, викладені у
відзиві на апеляційну скаргу, проти
зменшення розміру штрафних санкцій.

Також, судова колегія відмовляє у
задоволенні клопотання відповідача
про відстрочення виконання рішення до
01.12.2014 р., враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.121 ГПК України, при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом. Наприклад, відстрочка може
надаватись за рішенням, у якому
господарським судом визначено певний
строк звільнення приміщення,
повернення майна тощо (п.7.1.11 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №9 від 17.10.2012р. "Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України").

При цьому, підставою для відстрочки,
розстрочки, зміни способу та порядку
виконання рішення можуть бути
конкретні обставини, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим у строк або встановленим
господарським судом способом.
Вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи.

Виходячи з наведеного, у будь-якому
випадку, відстрочення виконання
судового рішення у судовому порядку
пов'язано з об'єктивними,
непереборними, тобто, виключними
обставинами, що ускладнюють вчасне
виконання судового рішення.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26.12.2003р. №14
"Про практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження", при
вирішенні заяв державного виконавця чи
сторони про відстрочку або розстрочку
виконання рішення, встановлення або
зміну способу й порядку його виконання
суду потрібно мати на увазі, що
відповідно до ст.351 ЦПК і ст.121 ГПК їх
задоволення можливе лише у виняткових
випадках, які суд визначає виходячи з
особливого характеру обставин, що
ускладнюють або виключають виконання
рішення (хвороба боржника або членів
його сім'ї, відсутність у нього майна,
яке за рішенням суду має бути передане
стягувачу, стихійне лихо, інші
надзвичайні події тощо).

Отже, суд повинен об'єктивно оцінити, чи
є даний випадок винятковим, встановити
наявність обставин, що ускладнюють або
виключають виконання рішення суду;
враховувати матеріальні інтереси
сторін, їх фінансований стан, ступінь
вини відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів в
економіці держави та інші обставини
справи, які б свідчили про можливість
надання відповідачу розстрочки
виконання судового рішення.

Причому обов'язок доказування обставин
щодо ускладнення чи неможливості
виконання рішення покладається на
особу, яка звертається із заявою про
надання відстрочки чи розстрочки
рішення.

Обґрунтовуючи клопотання про
відстрочку виконання рішення ПСП "Степ"
як на виняткові обставини, що
перешкоджають виконати дане рішення
посилається на відсутність грошових
коштів на рахунках підприємства та
сезонність підприємства відповідача
як сільськогосподарського
товаровиробника. При цьому,
відповідачем не подано жодних доказів
на підтвердження своїх доводів,
зокрема, щодо фінансового стану та
платоспроможності підприємства.

Виходячи зі змісту ст.121 ГПК України,
обов'язковою умовою надання відстрочки
чи розстрочки виконання рішення є
наявність виключно виняткових
обставин, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим.

Скрутне фінансове становище
підприємства та особливості
діяльності підприємства як
сільгосподарського товаровиробника,
на які посилається ПСП "Степ", не є
незвичайними і непрогнозованими
обставинами, а складний фінансовий
стан в умовах ринкової економіки є
одним із можливих ризиків
підприємницької діяльності та в умовах
фінансової кризи в країні носить
загальний характер.

При цьому, суд зауважує, що економічні
процеси у державі негативно впливають
на фінансово-господарську діяльність
не лише боржника але й кредитора, тобто,
сторони перебувають у рівних умовах.

Відповідно до приписів ч.1 ст.33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

В порушення наведеної норми боржником
не подано доказів, які свідчать про
наявність виняткових обставин, що
ускладнюють виконання рішення
господарського суду або роблять його
неможливим.

Крім того, згідно приписів ч. 1 ст. 121 ГПК
України вирішення питання про
відстрочку виконання судового рішення
відноситься до компетенції
господарського суду, який видав
виконавчий документ. Оскільки до
компетенції апеляційних господарських
судів не віднесено видачу виконавчих
документів (наказів), суд апеляційної
інстанції не уповноважений вирішувати
питання про відстрочку виконання
судовгго рішення. При цьому колегія
суддів звертає увагу відповідача на ту
обставину, що він не позбавлений
можливості звернутися із відповідним
клопотанням до господарського суду
Житомирської області.

На підставі вищевикладеного колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
відповідача, викладені у апеляційній
скарзі, є безпідставними,
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Таким чином, місцевим господарським
судом повністю з'ясовані обставини, що
мають значення для справи. Висновки,
викладені у рішенні місцевого
господарського суду, відповідають
обставинам справи. Судом не порушені та
правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни,
скасування рішення місцевого
господарського суду, визначених ст. 104
ГПК України, не вбачається.

Витрати по судовому збору за подання
апеляційної скарги в силу приписів ст.
49 ГПК України покладаються на позивача
у зв'язку із відмовою у її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу відповідача
Приватного сільськогосподарського
підприємства "СТЕП" на рішення
господарського суду Житомирської
області від 24.07.2014 р. у справі № 906/1321/13
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Житомирської області від 24.07.2014 р. у
справі № 906/1321/13 залишити без змін.

2. Матеріали справи №906/1321/13 повернути
до господарського суду Житомирської
області.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Савченко Г.І.

Суддя
Юрчук М.І.

Суддя
Гудак А.В.