КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2014 р.
Справа№ 910/3527/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Куксова В.В.

Авдеєва П.В.

секретар судового засідання - Романова
Ю.М.,

за участю представників сторін: згідно
протоколу судового засідання від 09.09.2014
року по справі № 910/3527/14 (в матеріалах
справи)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду міста Києва від
17.06.2014 року по справі № 910/3527/14 (суддя -
Ярмак О.М.)

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Кушнер"

до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача закрите акціонерне
товариство "Оболонь"

про стягнення 41 499,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, в якому просить стягнути з
відповідача 41 499,99 грн.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 17.06.2014 року у справі № 910/3527/14
позов задоволено частково. Стягнуто з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" 27 666,66 грн.
вартості, переданого в оренду майна,
1218,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, відповідач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_2, звернувся з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просить скасувати рішення та
прийняти нове, яким у задоволенні
позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує
тим, що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та має місце
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду обставинам
справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року по
справі № 910/3527/14 прийнято апеляційну
скаргу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до провадження і призначено
перегляд рішення на 09.09.2014 року.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" на підставі
ст. 96 ГПК України надано до суду відзив
на апеляційну скаргу, в якому позивач
просить у задоволенні апеляційної
скарги відповідача на рішення
господарського суду міста Києва від
17.06.2014 року у справі № 910/3527/14 відмовити
повністю, а рішення залишити без змін.

Представник відповідача був присутнім
в судовому засіданні та надав свої
пояснення, якими підтримав доводи, що
викладені в апеляційній скарзі та
просив апеляційну скаргу задовольнити,
а рішення господарського суду міста
Києва від 17.06.2014 року скасувати та
прийняти нове, яким у позові відмовити
повністю.

Представники позивача та третьої особи
в судове засідання не з'явились,
причини неявки не повідомили, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення.

Враховуючи викладене, а також
наявність в матеріалах справи всіх
необхідних для перегляду рішення
доказів, апеляційний суд вважає за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутністю представників
позивача та третьої особи, проти чого
також не заперечує представники
відповідача, присутній у судовому
засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
виступ представника відповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення
господарського суду міста Києва від
17.06.2014 року по справі № 910/3527/14 -
залишається без змін, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи,
18.03.2010 року між закритим акціонерним
товариством "Оболонь" (третя особа,
власник), та товариством з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" (позивач,
орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач,
орендар), була укладена трьохстороння
угода на подальшу оренду майна №
Б/479.(БЛ-0005063/2) (а.с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

Ч. 6 ст. 283 ГК України визначено, що до
відносин оренди застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

За змістом даних норм Цивільного та
Господарського кодексів України
договір оренди - реальний, двосторонній
та оплатний договір. Договір оренди є
двостороннім, оскільки кожна із сторін
цього договору несе обов'язки на
користь іншої сторони.

Законом можуть бути передбачені
особливості укладення та виконання
договору найму (оренди).

Згідно вищевказаному договору
орендодавець, з метою популяризації
продукції ЗАТ "Оболонь" та його
корпоративних підприємств, передає, а
орендар приймає в оренду фірмове
обладнання: дві тентові конструкції
Пальміра ТМ "Магнат" 6*5, інвентарні
номери 927744, 927745, загальною вартістю
27666,66 грн. (2 х 13 833 грн. 33 коп.),
місцезнаходження майна: м. Київ, вул.
Бориса Грінченка, 2-А (п.1.2. угоди).

18.03.2010 року актом прийому-передачі
майна № ПР-0003493 позивач передав в
суборенду, а відповідач прийняв
вказане майно (а.с. 15).

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України,
договір найму укладається на строк,
встановлений договором.

Відповідно до п. 6.1.угоди, угода
укладається терміном на один рік, при
відсутності письмових заперечень
сторін вона продовжує свою дію на
новий річний термін. Дана угода
припиняє свою дію з часу закінчення
строку дії договору купівля - продажу
продукції виробництва ЗАТ "Оболонь" та
його корпоративних підприємств між
орендодавцем та орендарем.

Письмових заперечень сторін щодо
продовження дії угоди не надано, отже,
угода продовжила свою дію на нові
терміни у відповідності до п.6.1.

За пунктом 3.3.1 угоди передбачено право
орендодавця та власника контролювати
цільове використання майна і в разі
використання його не по призначенню
або у випадку охолодження, зберігання
та реалізації за допомогою нього
продукції інших виробників, окрім
продукції ЗАТ " Оболонь " та його
корпоративних підприємств, можуть
скласти акт контрольної перевірки.

Наказом № 9 від 09.01.2012 року позивачем
було створено комісію у складі: ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, для проведення
перевірок наявності та цільового
використання переданого клієнтам
майна для популяризації продукції
ПрАТ "Оболонь" (а.с. 16).

Згідно акту контрольної перевірки від
01.12.2012 р., вказана комісія встановила, що
передане в оренду майно за місцем його
узгодженого розташування, згідно
договору, відсутнє (а.с. 17).

Відповідно до п. 3.4.12. угоди при
псуванні, втраті, знищенні, крадіжці
або не поверненні майна на вимогу
орендодавця, при розірванні або
закінченні договору купівлі-продажу
продукції виробництва ЗАТ "Оболонь" та
його корпоративних підприємств,
орендар зобов'язаний відшкодувати
орендодавцю або власнику його
вартість, яка зазначена в даній угоді,
окрім випадків, що мають підтвердження
актами відповідних органів і які
виникли внаслідок дії обставин
непереборної сили.

Пунктом 3.4.8 угоди передбачено, що
орендар несе ризик випадкової втрати
або пошкодження майна після його
передачі орендодавцем орендарю.

14.12.2012 року позивачем було направлено
відповідачу лист - претензію від 05.12.2012
року з вимогою негайно повернути майно
в безспірному порядку, у зв'язку з
припиненням здійснення продажу
продукції ЗАТ "Оболонь" у торгових
точках відповідача та неузгодженої
зміни місця розташування майна. Крім
тогот позивач повідомив, що у зв'язку з
порушенням відповідачем п.п. 3.4.1, 3.4.2,
3.4.10, 3.4.11 угоди, позивач, відповідно до п.
3.3.3 угоди, достроково розриває угоду
(а.с. 18).

Однак, зазначена претензія залишена
без відповіді.

У зв'язку з чим, товариство з обмеженою
відповідальністю "Кушнер" звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовом до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, в якому просить стягнути з
відповідача 41 499,99 грн.

Відповідно до ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших активів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Разом з тим ч. 1 ст. 530 ЦК України
встановлює, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Правові наслідки
порушення зобов'язання регламентовані
ст. 611 ЦК України, а саме, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Пунктом 3.3.3 угоди, передбачено, що у
разі порушення умов цієї угоди
орендодавець або власник мають право
розірвати дану угоду в односторонньому
порядку, попередивши орендаря за 3
робочі дні до моменту розірвання угоди.
При цьому майно та документація до
нього повинні бути негайно повернуто
орендодавцю або власнику орендарем.

Таким чином позивач використав своє
право на одностороннє розірвання
угоди, передбачене п.3.3.3. договору.

Однак, після розірванні даної угоди
відповідач свої зобов'язання щодо
повернення орендованого майна не
виконав, майно в установлений термін
не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України, у
разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Доказів повернення майна орендодавцю
не надано ані до суду першої інстанції
ані до суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду погоджується з висновком суду
першої інстанції та вважає, що позовні
вимоги в частині стягнення вартості
неповернутого майна в сумі 27 666,66 грн. є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Крім, стягнення вартості неповернутого
майна позивач просить стягнути з
відповідача понесені у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням умов даної угоди збитків у
розмірі 50% від встановленої вартості
одиниці майна в сумі 13 833,33 грн. на
підставі п. 5.1. договору, які позивач
трактує як штрафні санкції, однак вони
стягненню не підлягають з огляду на
наступне.

Пунктом 5.1. угоди, на який посилається
позивач передбачено, що за невиконання
чи неналежне виконання умов даної
угоди орендар сплачує орендодавцю або
власнику понесені у зв'язку з цим
збитки у розмірі 50 % від встановленої
вартості майна (що зазначена в п.1.2.
даної угоди), по якій відбулося
порушення за кожне окреме порушення.

Для застосування такого заходу
відповідальності, як стягнення
збитків, необхідно наявність всіх
елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки заподіювача шкоди (порушення
зобов'язання за договором), наявності
збитків та причинно-наслідкового
зв'язку між протиправною поведінкою
(порушенням зобов'язання за договором)
та збитками; а також вини порушника
зобов'язання.

Однак, ніяких належних доказів
спричинення відповідачем збитків
позивачу позивачем до суду не надано,
які свідчили б про понесення збитків з
боку позивача у зв'язку із невиконанням
або неналежне виконанням відповідачем
своїх обов'язків.

Таким чином, позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Стосовно тверджень скаржника щодо
того, що наданий позивачем акт
прийому-передачі підтверджує передачу
майна за іншою трьохсторонньою угодою,
та не може бути належним письмовим
доказом позовних вимог, то вони
колегією до уваги не беруться з огляду
на наступне.

В п. 1 акту прийому-передачі № ПР-0003493
від 18.03.2010 року вказано, що майно
передається на підставі п. 3.1.
трьохсторонньої угоди на подальшу
оренду майна № БЛ-0005063 від 18.03.2010 року, а
до суду подано лише одну трьохсторонню
угоду на подальшу оренду майна №Б/479
(БЛ-0005063/2) від 18.03.2010 року.

Доказів зворотного ні позивачем ні
відповідачем до суду не надано.

Також, відповідач зазначає, що
позивачем пропущений строк позовної
давності встановлений ст. 786 ЦК України
для звернення до суду за захистом своїх
прав.

Положеннями ст. 786 ЦК України
передбачено, що до вимог про
відшкодування збитків у зв'язку з
пошкодженням речі, яка була передана у
користування наймачеві, а також до
вимог про відшкодування витрат на
поліпшення речі застосовується
позовна давність в один рік. Перебіг
позовної давності щодо вимог
наймодавця починається з моменту
повернення речі наймачем, а щодо вимог
наймача - з моменту припинення договору
найму.

Отже, скорочена позовна давність в один
рік встановлюється для таких вимог: а)
вимог наймодавця про відшкодування
збитків у зв'язку з пошкодженням речі,
яка була передана у користування
наймачеві; б) вимог наймача про
відшкодування витрат на поліпшення
речі. До всіх інших вимог, які сторони
відносин найму можуть пред'являти одна
до одної, застосовуються загальні
положення про позовну давність,
визначені главою 19 ЦК України.

Враховуючи викладене, заперечення
відповідача є безпідставними та не
заслуговують на увагу.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове
рішення приймається колегіально за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень та подати до
суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 року "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія
суддів Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду міста Києва від 17.06.2014 року у
справі № 910/3527/14 - залишається без змін.

З огляду на вищезазначене, керуючись
ст. ст. 4-7, 33, 43, 99, 101-103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду міста Києва від
17.06.2014 року по справі № 910/3527/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 17.06.2014 року у справі № 910/3527/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3527/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного
господарського суду за наслідками
перегляду відповідно до ст. 105 ГПК
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Головуючий суддя
М.Л. Яковлєв

Судді
В.В. Куксов

П.В. Авдеєв