КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2014 р. Справа№ 5011-5/9774-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Шаптали Є.Ю.

представники сторін:

від позивача–Мірошник М.М. -
представник за довіреністю №261від
23.10.2013.

від відповідача–Качмарська Ю.В. -
представник за довіреністю б/н від
17.06.2014.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 08.07.2014

у справі №5011-5/9774-2012 (колегія суддів:
головуючий суддя Ломака В.С., судді:
Полякова К.В. Цюкало Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія
«Київводоканал»

до Комунального підприємства
«Поділ-Житло»

про стягнення 2 952 527, 03 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 08.07.2014 у справі № 5011-5/9774-2012,
повний текст якого складено 11.07.2014,
позов Публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія
«Київводоканал» до Комунального
підприємства «Поділ-Житло» про
стягнення 2 952 527,03 грн. - задоволено
частково, а саме, стягнуто з
Комунального підприємства
«Поділ-Житло» на користь Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал»: основний
борг - 2 191 943,00 грн., пеню - 62 083,01 грн., 3%
річних - 12 102,89 грн., інфляційні втрати - 3
279,85 грн. та витрати по сплаті судового
збору - 45 388,18 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що договір
постачання питної води та приймання
стічних вод через приєднанні мережі
№03852/2-07 від 03.03.2004 не регулює відносини
сторін з приводу постачання
відповідачеві холодної води для
виготовлення гарячої води та сплати її
вартості, при цьому й інші договори, які
б регулювали відносини між сторонами
щодо поставки холодної води, яка
використовується для приготування
гарячої води не надано. Таким чином,
вимога позивача в частині стягнення з
відповідача вартості холодної води,
яка була поставлена позивачем на
теплові пункти для підігріву,
задоволенню не підлягає, оскільки
умови договору укладеного між
сторонами передбачають постачання
позивачем відповідачу питної води і не
містить зобов'язань відповідача
оплачувати вартість води, яка буде
постачатись йому з теплових пунктів,
які не знаходяться на його обліку а
тому позивачем безпідставно включено
до розрахунку основного боргу суму
заборгованості за надані послуги з
постачання холодної води для її
підігріву стосовно теплових пунктів
(бойлерів), які не перебувають на
балансі відповідача у зв'язку з чим
факт наявності у відповідача боргу є
недоведеним що свідчить про
відсутність правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача вартості холодної води, яка
іде на підігрів, в розмірі 668 165, 76 грн.

Таким чином, заборгованість
відповідача за надані позивачем
послуги у період з січня 2012 по травень
2012 (включно) згідно договору постачання
питної води та приймання стічних вод
через приєднанні мережі №03852/2-07 від
03.03.2004 становить 2 191 943, 00 грн.

Крім того, розрахунок пені, 3% річних та
інфляційних збитків є невірним,
оскільки відповідні розрахунки
здійснені в тому числі на суми боргу
щодо оплати послуг з постачання питної
води, що йде на підігрів, відносно яких
у відповідача не існувало обов'язку з
їх оплати.

Таким чином, згідно з перерахунком,
розмір пені, 3% річних та інфляційних
збитків підлягає задоволенню в іншому
розмірі, а саме: пеня - 62 083, 01 грн., 3%
річних - 12 102, 89 грн. та інфляційні втрати
- 3 279, 85 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
суду першої інстанції позивач,
Публічне акціонерне товариство
«Акціонерна компанія «Київводоканал»,
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 08.07.2014 у справі № 5011-5/9774-2012 в
частині відмови у стягненні з
відповідача основного боргу - 668 165,76
грн., 2 398,74 грн. - 3% річних, 382,84 грн. -
інфляційних втрат, 12 170,94 грн. - пені та
прийняти в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги ПАТ "АК
"Київводоканал" щодо стягнення з
відповідача 668 165,76 грн. - основного
боргу, 2 398,74 грн. - 3% річних, 382,84 грн. -
інфляційних втрат, 12 170,94 грн. - пені -
задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення господарського суду міста
Києва від 08.07.2014 у справі № 5011-5/9774-2012
суперечить положенням матеріального
та процесуального права, а саме: суд
відмовляючи в стягненні
заборгованості з відповідача у розмірі
683 118, 28 грн., порушив ч.2 ст.22 Закону
України «Про питну воду та питне
водопостачання» та п.п.5 п.3 ст.20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», відповідно до яких
встановлено обов'язок споживачів
питної води своєчасно вносити плату за
використану питну воду відповідно до
умов Договору та встановлених тарифів
на послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення;
судом при прийнятті оскаржуваного
рішення від 08.07.2014 у справі № 5011-5/9774-2012
було неправильно застосовано
положення Закону України «Про питну
воду та питне водопостачання»,
внаслідок чого суд прийшов до
помилкового висновку, що Договором не
передбачено надання відповідачу
послуг з постачання питної води, що ним
була використана в його господарській
діяльності для потреб гарячого
водопостачання; судом не враховано
того факту, шо спір у даній справі виник
з приводу оплати послуг з постачання
питної води та відведення стоків,
обсяги яких сторонами визначено актами
відповідно до умов договору, а не у
зв'язку із оплатою обсягів води, яка
використовується для гарячого
водопостачання, при тому що умовами
укладеного між сторонами договору не
встановлено звільнення абонента від
сплати за надані йому послуги
постачальником води, яка
підігрівається в теплових пунктах, що
не перебувають на балансі абонента.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
по справі № 5011-5/9774-2012 передано на
розгляд судді Київського апеляційного
господарського суду Станіку С.Р., для
розгляду апеляційної скарги
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя: Станік С.Р., судді:
Корсакова Г.В., Власов Ю.Л.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 01.08.2014, у
зв'язку з перебування судді Корсакової
Г.В. у відпустці, для розгляду
апеляційної скарги по справі №
5011-5/9774-2012було сформовано колегію
суддів у складі: головуючий суддя:
Станік С.Р., судді: Шаптала Є.Ю., Власов
Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.08.2014,
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» по справі №
5011-5/9774-2012, прийнято до провадження,
порушено апеляційне провадження,
розгляд справи призначено на 24.09.2014.

В судовому засіданні 24.09.2014 представник
позивача, надав пояснення по справі
яких, апеляційну скаргу підтримав
повністю, просив скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
08.07.2014 у справі № 5011-5/9774-2012 в частині
відмови у стягненні з відповідача
основного боргу - 668 165,76 грн., 2 398,74 грн. -
3% річних, 382,84 грн. - інфляційних втрат, 12
170,94 грн. - пені та прийняти в цій частині
нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ
"АК "Київводоканал" щодо стягнення з
відповідача 668 165,76 грн. - основного
боргу, 2 398,74 грн. - 3% річних, 382,84 грн. -
інфляційних втрат, 12 170,94 грн. - пені -
задовольнити.

В судовому засіданні 24.09.2014 представник
відповідача, також надав пояснення по
справі в яких, проти апеляційної скарги
заперечував, просив залишити її без
задоволення, а оскаржуване рішення -
без змін.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення
місцевого господарського суду має бути
залишено без змін, виходячи із
наступного.

Предметом спору у даній справі є вимога
ПАТ "АК "Київводоканал" про стягнення з
КП «Поділ-Житло» заборгованості,
згідно договору постачання питної води
та приймання стічних вод через
приєднанні мережі №03852/2-07 від 03.03.2004, за
надані послуги з водопостачання та
водовідведення, у період 01.01.2012 по
31.05.2012, в розмірі в розмірі 2 860 108,76 грн.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується наявними
матеріалами справи, 03.03.2004 р. між
позивачем, Відкритим акціонерним
товариством «Акціонерна компанія
«Київводоканал», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Акціонерна компанія «Київводоканал»,
як постачальником та відповідачем,
Комунальним підприємством
«Поділ-Житло», як абонентом, було
укладено Договір на поставку питної
води та приймання стічних вод через
приєднанні мережі № 03852/2-07, відповідно
до якого постачальник зобов'язався
надавати абоненту послуги з постачання
питної води та приймання від нього
стічних вод у міську каналізаційну
мережу, а абонент зобов'язувався
здійснювати своєчасну оплату наданих
йому постачальником послуг на умовах
даного договору, дотримуватись порядку
користування питною водою з
комунальних водопроводів і приймання
стічних вод, що встановленні Правилами
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах та селищах України,
затверджених Наказом
Держжитлокомунгоспу України № 65 від
01.07.1994 р., зареєстрованих в Міністерстві
юстиції 22.07.1994 р. за № 165/374, Правилами
приймання стічних вод підприємств у
комунальні та відомчі системи
каналізації населених пунктів України,
затверджених Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України № 37 від
19.02.2002 р., зареєстрованих в Міністерстві
юстиції 26.04.2002 р. за № 403/6691, а також
дотримуватись норм, визначених іншими
нормативними актами, що регулюють
правовідносини, які виникають за цим
договором.

Умовами договору на поставку питної
води та приймання стічних вод через
приєднанні мережі № 03852/2-07 від 03.03.2004,
сторони погодили, що даний договір
укладається у відповідності із Законом
України «Про питну воду та питне
водопостачання» (п.1.1.); облік
поставленої води та кількість
прийнятих стоків здійснюється за
показанням водолічильника,
зареєстрованого у постачальника, окрім
випадків, передбачених Правилами
користування. У випадку наявності у
абонента декількох об'єктів
водопостачання, облік спожитої ним
води здійснюється з урахуванням
показань всіх лічильників,
зареєстрованих за абонентом. Обсяг
наданої води для поливу визначається
за показаннями водолічильника. В разі
технічної неможливості встановлення
водолічильника, кількість поставленої
води може визначатися за узгодженням з
постачальником розрахунком (п.2.1.1.);
зняття показань з водолічильника (-ків)
здійснюється, як правило, щомісячно
представником постачальника у
присутності представника абонента у
строки згідно з графіком
обслуговування постачальника. Для
абонента із стабільним об'ємом
водоспоживання (20 м.куб. із незначним
коливанням) зняття показань з
лічильника може здійснюватись
постачальником поквартально, при цьому
останній направляє абоненту щомісячно
платіжні документи, виходячи із його
середньодобового споживання води.
Показання водолічильника за
відповідний період можуть бути
прийняті до розрахунків
постачальником від абонента в
письмовому вигляді. В разі, якщо
абонент не забезпечить присутності
свого представника для зняття
показань, дані, що зняті
постачальником, є підставою для
виставлення платіжних документів на
оплату наданих послуг (п.2.1.2.); облікові
дані абонента щодо кількості та
вартості спожитих ним послуг
підлягають обов'язковому звірянню у
постачальника. Абонент щоквартально,
або в інші строки, на вимогу
постачальника, проводить з останнім
звіряння обсягів наданих послуг у
відповідному обліковому періоді, а
також звіряння по проведених
розрахунках за надані послуги. Для
проведення звіряння абонент направляє
свого представника до постачальника із
необхідними для цього обліковими та
бухгалтерськими документами. Звіряння
вважається проведеним з моменту
отримання постачальником підписаного
повноважними особами Акту звіряння
розрахунків. В разі невиконання
абонентом цього пункту договору,
облікові дані постачальника щодо
кількості та вартості наданих послуг
та проведення абонентом розрахунків
вважаються безумовно погодженими
абонентом (п.2.1.6.); постачальник
щомісячно направляє до банківської
установи абонента платіжні документи
(в електронному вигляді - дебетові
повідомлення, вимоги-доручення тощо)
для оплати за поставлену воду та
прийняті стічні води відповідно до
встановлених тарифів. Тарифи на
послуги з водопостачання та
водовідведення встановлюються
уповноваженими органами відповідно із
чинним законодавством тане підлягають
узгодженню сторонами. В разі зміни
тарифів у період дії цього договору
постачальник доводить абоненту нові
тарифи у платіжних документах без
внесення додаткових змін до цього
договору стосовно строків їх введення
та розмірів (п.2.2.1.); у платіжних
документах зазначаються вартість та
кількість наданих послуг за
відповідний період, а також розмір
діючих тарифів; оплата вартості послуг
здійснюється абонентом щомісячно у
безготівковій формі у десятиденний
термін з дня направлення
постачальником платіжного документу
до банківської установи абонента; за
згодою постачальника оплата може
здійснюватися іншими способами, що не
суперечать чинному законодавству
України (п.2.2.2.); в разі утворення боргу,
оплата, що надходить від абонента,
першочергово зараховується
постачальником в погашення боргу; у
разі неотримання від постачальника
поточного щомісячного платіжного
документу, абонент здійснює оплату
вартості наданих йому послуг, не
пізніше 5-го числа наступного місяця,
платіжним дорученням, виходячи з
діючого тарифу та фактичної кількості
спожитої води (п.2.2.4.); у разі незгоди
щодо кількості або вартості отриманих
послуг, абонент зобов'язаний у
десятиденний термін з дня направлення
постачальником платіжного документу
до банківської установи абонента,
письмово повідомити про це
постачальника та в цей же термін
направити представника з
обгрунтовуючими документами для
проведення звіряння та підписання
акту. В іншому випадку відмова абонента
оплатити платіжний документ
постачальника вважатиметься
безпідставною (п.2.2.5.).

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки;
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 7 статті 179 Господарського
кодексу України, передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Правилами користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в містах і селищах
України, затвердженими Наказом
Держжитлокомунгосп № 65 від 01.07.1994, які
були чинними на момент укладення
Договору, запроваджено порядок
користування питною водою з
комунальних водопроводів і приймання
стічних вод до комунальної каналізації
та визначені взаємовідносини між
об'єднаннями, виробничими управліннями
водопровідно- каналізаційного
господарства або іншими
експлуатаційними організаціями,
комбінатами комунальних підприємств
та абонентами міських, районних,
селищних водопроводів і каналізацій на
території України.

Згідно з пунктами 1.3, 12.2 Правил № 65
абонентами, які користуються послугами
водоканалу можуть бути підприємства,
на які відкрито особовий рахунок і які
перебувають з водоканалом у договірних
відносинах. Для оформлення договору
або особового рахунку (абонентської
картки) абоненти подають до водоканалу
заяву та розрахунок-заявку на потрібну
кількість води для кожного вводу, акт
меж обслуговування та схему зовнішніх
мереж з прив'язкою до місцевості.

Пунктом 4.1 Правил № 65 передбачалося, що
абоненти, які приєднані або мають
бажання приєднатися до систем
комунального водопостачання і
водовідведення, повинні мати необхідні
прилади обліку для розрахунків з
водоканалом за відпущену їм воду і
прийняті стічні води.

Слід зазначити, що Правила
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах та селищах України, затверджені
наказом Держжитлокомунгоспу України №
65 від 01.07.1994 р., втратили чинність 18.10.2008
р., у зв'язку з набуттям чинності Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України № 190 від
27.06.2008 р.

Правила користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення у містах та селищах
України, затверджені наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України № 190 від 27.06.2008 р. (надалі -
Правила № 190), які відповідно до ст. 3
Закону України «Про питну воду та питне
водопостачання» є частиною
законодавства у сфері питного
водопостачання. Отже, Правила № 190
повинні застосовуватися сторонами.

У пункті 1.2 Правил № 190 надані
визначення, зокрема, наступних
термінів: виробник послуг
централізованого водопостачання та
водовідведення - суб'єкт
господарювання, що виробляє або
створює послуги з централізованого
водопостачання та водовідведення (далі
- виробник); вузол обліку - комплект
засобів вимірювальної техніки,
занесених до Державного реєстру
вимірювальної техніки, що призначені
для вимірювання і реєстрації
результатів вимірювання та обладнання
для влаштування вузла відповідно до
вимог нормативних документів; замовник
послуг з централізованого
водопостачання та водовідведення -
споживач або суб'єкт господарювання,
який має намір здійснити будівництво
(реконструкцію) об'єкта архітектури з
наступним його приєднанням до систем
централізованого питного
водопостачання та водовідведення; межа
балансової належності - лінія
розподілу елементів систем
водопостачання та водовідведення і
споруд на них між власниками або
користувачами.

Пунктами 3.1., 3.7. та 5.2. Правил
користування системами
централізованого комунального
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України № 190 від
27.06.2008, було передбачено, що розрахунки
за спожиту питну воду та скид стічних
вод здійснюється на основі показів
засобів обліку. Розрахунки за спожиту
питну воду та скид стічних вод
здійснюються усіма споживачами
щомісячно відповідно до умов договору.
Вузли обліку повинні розташовуватися
на мережі споживача, як правило, на межі
балансової належності мереж виробника
та споживача, або за згодою виробника в
приміщеннях, розташованих
безпосередньо за зовнішньою стіною
будівлі в місці входу водопровідного
вводу.

Пунктом 1.4 Правил користування № 190
визначено, що приймання стічних вод від
підприємств, установ, організацій до
системи централізованого
водовідведення здійснюється
відповідно до Правил приймання стічних
вод підприємств у комунальні та
відомчі системи каналізації населених
пунктів України, затверджених наказом
Держбуду від 19.02.2002 № 37, зареєстрованих
у Мінюсті 26.04.2002 за N 403/6691 (далі - Правила
приймання № 37), а також місцевих правил
приймання стічних вод підприємств у
систему каналізації населеного пункту.

Згідно з п. 1.2 Правил приймання № 37,
останні поширюються на комунальні
підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства міст і селищ України та
інші підприємства, що мають на балансі
системи місцевого водопроводу та
каналізації (далі - Водоканали), та на
всі підприємства, установи,
організації незалежно від форм
власності й відомчої належності, які
скидають свої стічні води в системи
каналізації населених пунктів (далі -
Підприємства).

Як визначено п. 1.4 Правил приймання № 37,
абонент Водоканалу - це юридична особа,
яка уклала договір з Водоканалом на
надання послуг водопостачання та (або)
каналізації. Стічні води підприємств -
усі види стічних вод, що утворилися
внаслідок їхньої діяльності після
використання води в усіх системах
водопостачання (господарсько-питного,
технічного, гарячого водопостачання
тощо), а також поверхневі та дощові води
з території Підприємства (з
урахуванням субабонентів).

Відповідно до п. 2.4 вказаних Правил
приймання, підприємства зобов'язані
виконувати в повному обсязі вимоги цих
Правил, місцевих Правил приймання та
договору на послуги водовідведення,
своєчасно оплачувати рахунки
Водоканалу за надані послуги.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України
«Про питну воду та питне
водопостачання» та підпункту 5 пункту 3
ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», споживачі
питної води зобов'язані своєчасно
вносити плату за використану питну
воду відповідно до встановлених
тарифів на послуги централізованого
водопостачання та водовідведення.

Позивач стверджує, що у відповідача
існує заборгованість в розмірі 2 860 108,76
грн., за надані відповідачу послуги з
постачання питної води та
водовідведення згідно договору на
поставку питної води та приймання
стічних вод через приєднанні мережі №
03852/2-07 від 03.03.2004.

З матеріалів справи вбачається, що до
вартості таких послуг позивачем було
включено вартість питної води, яка
пішла на підігрів, а з пояснень
представника відповідача та наданих
облікових документів вбачається, що
така вода надходила на теплові пункти
(бойлери), які не знаходяться на балансі
відповідача.

Відповідно до п. 3.13 Правил користування
системами централізованого
комунального водопостачання та
водовідведення в населених пунктах
України, затверджених наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 27.06.2008 р. № 190, суб'єкти
господарювання, у яких теплові пункти
перебувають на балансі або яким вони
передані в управління, повне
господарське відання, користування,
здійснюють розрахунки з виробником на
основі укладених договорів за весь
обсяг питної води, яка відпущена з
систем водопостачання і використана на
потреби гарячого водопостачання та
інші потреби, а також розраховуються за
власний обсяг водовідведення.

Обсяг питної води, поданої до теплових
пунктів, фіксується засобами обліку,
які встановлені на межі балансової
належності. Обсяг гарячого
водопостачання, переданий споживачам
виконавцем послуг з постачання гарячої
води, враховується в загальному обсязі
стічних вод споживачів і оплачується
ним за договором з виробником на
підставі показів засобів обліку або в
порядку, обумовленому договором.

Тобто, вартість спожитої води, яка іде
на підігрів має оплачуватися
балансоутримувачем відповідного
теплового пункту.

Водночас, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач не має в повному
господарському віданні, оперативному
управлінні, користуванні, концесії
бойлери, теплові пункти, котельні, й
протилежного позивачем не доведено.

За таких обставин, вимоги позивача в
частині стягнення з відповідача
вартості холодної води, яка була
поставлена позивачем на теплові пункти
для підігріву, задоволенню не
підлягають, оскільки умови договору
укладеного між сторонами передбачають
постачання позивачем відповідачу
питної води, і не містять зобов'язань
відповідача оплачувати вартість води,
яка буде постачатись йому з теплових
пунктів, які не знаходяться на його
обліку, у вигляді гарячої води, а
матеріали справи не містять належних
доказів наявності на балансі
відповідача теплових пунктів або
котелень, з яких здійснюється
постачання гарячої води.

За змістом ст. 1 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»,
комунальні послуги - результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. ст. 14 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
Ціни/тарифи на комунальні послуги та
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій формуються
і затверджуються органами виконавчої
влади та органами місцевого
самоврядування, відповідно до їхніх
повноважень, визначених законом.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачено, що порядок надання
житлово-комунальних послуг, їх якісні
та кількісні показники мають
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства.

Згідно з приписами ст. 19 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

Отже, наведене свідчить, що не існує
такого виду комунальних послуг, як
«питна вода, що використовується для
виготовлення гарячої води».

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», порядок
надання житлово-комунальних послуг має
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства.

Договір на постачання питної води та
приймання стічних вод через приєднані
мережі № 03852/2-07 від 03.03.2004 р. не регулює
відносини сторін з приводу постачання
відповідачеві холодної води для
виготовлення гарячої води та сплати її
вартості, при цьому й інші договори, які
б регулювали відносини між сторонами
щодо поставки холодної питної води, яка
використовується для приготування
гарячої, суду надані не були.

Позивачем не доведено, що ним були
встановлені з відповідачем відповідні
відносини щодо постачання води, яка
використовується для виготовлення
гарячої води.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
теплопостачання», теплова енергія - це
товарна продукція, що виробляється на
об'єктах сфери теплопостачання для
опалення, підігріву питної води, інших
господарських і технологічних потреб
споживачів, призначена для
купівлі-продажу.

Частинами 1, 2, 3 ст. 275 Господарського
кодексу України визначено, що за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду споживачеві,
який зобов'язаний оплатити прийняту
енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання. Відпуск енергії без
оформлення договору енергопостачання
не допускається. Предметом договору
енергопостачання є окремі види енергії
з найменуванням, передбаченим у
державних стандартах або технічних
умовах.

Відповідно до п.п. 2, 6 Правил надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 р. № 630, централізоване
постачання гарячої води - послуга,
спрямована на задоволення потреб
споживача у гарячій воді, яка надається
виконавцем з використанням
внутрішньобудинкових систем гарячого
водопостачання. Послуги повинні
відповідати з централізованого
постачання гарячої води - вимогам щодо
якості і тиску води, температури
гарячої води, а також розрахунковим
нормам витрати води у точці розбору.

З наведеного вище вбачається, що чинне
законодавство України не розділяє
послугу з постачання споживачам
гарячої води (гарячого водопостачання)
на окремі частини з постачання окремо
теплової енергії та окремо холодної
води, а встановлює, що енерговиробник
та/або енергопостачальник виробляє та
постачає гарячу воду (яку законодавець
також називає енергією). Постачання
холодної води для приготування гарячої
є окремою послугою, що повинна, в якості
сировини, надаватись підприємству, яке
має можливість та безпосередньо
виробляє гарячу воду.

Тобто, саме гаряча вода є товаром,
продуктом енерговиробника та/або
енергопостачальника, яку отримує
споживач, при цьому саме
енерговиробник та/або
енергопостачальник споживає холодну
воду для вироблення гарячої води.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу
України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно договору. Договір
набирає чинності з моменту його
укладення. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Слід зазначити, що умовами договору на
поставку питної води та приймання
стічних вод через приєднані мережі №
03852/2-07 від 03.03.2004, передбачено не лише
надання послуг з постачання питної
води, але і приймання стічних вод у
міську каналізаційну мережу.

Позивачем безпідставно було включено
до розрахунку основного боргу суму
заборгованості за надані послуги з
постачання холодної води для її
підігріву стосовно теплових пунктів,
які не перебувають на балансі
відповідача, у зв'язку з чим факт
наявності у відповідача боргу, за
постачання питної води для її
підігріву, недоведений, а отже відсутні
правові підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача
вартості холодної води, яка іде на
підігрів, в сумі 668 165, 76 грн

Крім того, надання послуг із приймання
стічних вод гарячого водопостачання
регулюється умовами укладеного
договору, а вартість таких послуг
підлягає оплаті відповідачем, як
абонентом, на користь позивача, в сумі
545 126, 44 грн.

Як встановлено судом першої інстанції,
та підтверджується матеріалами справи,
заборгованість відповідача, відносно
надання послуг з холодного
водопостачання та водовідведення,
становить 1 646 815, 56 грн.

Доказів погашення боргу за послуги з
холодного водопостачання та
водовідведення а також приймання
стічних вод гарячого водопостачання,
відповідачем не надано

За таких обставин, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача заборгованості за надані
послуги, згідно договору на поставку
питної води та приймання стічних вод
через приєднані мережі № 03852/2-07 від
03.03.2004, підлягають частковому
задоволенню у розмірі 2 191 943, 00 грн. а в
іншій частині заявленої до стягнення
заборгованості в сумі 668 165, 76 грн.
підлягають відмові, оскільки, з огляду
на вищезазначене, в цій частині
відсутні підстави для покладення на
відповідача обов'язку по їх оплаті.

Крім того, у зв'язку з порушенням
Комунальним підприємством
«Поділ-Житло» своїх зобов'язань за
Договором, позивач просить нарахував
та просить стягнути з відповідача 3 662,70
грн. інфляційних втрат, 14 501,63 грн. 3 %
річних та 74 253,95 грн. пені у зв'язку з
неналежним виконанням зобов'язань за
договором на поставку питної води та
приймання стічних вод через приєднані
мережі № 03852/2-07 від 03.03.2004.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України,порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 216 Господарського
кодексу України, за правопорушення у
сфері господарювання учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності,невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу
України , неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України, визначено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума,її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Сторони
можуть домовитись про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків передбачених законом.

При укладанні договору сторони
визначили відповідальність за
порушення зобов'язання щодо оплати за
надані послуги.

Так, згідно з п. 4.2. Договору сторони
встановили, що у разі порушення строків
виконання зобов'язання по оплаті за
надані послуги, абонент сплачує
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення платежу. Нарахування пені
припиняється через один рік від дня,
коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін, але не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Також, згідно зі статтею Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника. Відповідної правової позиції
дотримується Вищий господарський суд
України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р.
та Верховний Суд України у постанові №
3-12г10 від 08.11.2010 р.

Колегія суддів, перевіривши
розрахунок, погоджується з висновком
суду першої інстанції, що позовні
вимоги в частині стягнення пені, 3%
річних та інфляційних збитків
підлягають частковому задоволенню, з
огляду на часткове задоволення
позовних вимог щодо стягнення суми
основного боргу, а саме:пеня - 62 083, 01
грн., 3 % річних - 12 102, 89 грн. та інфляційні
втрати - 3 279, 85 грн.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ч.1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи відповідача,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, викладених в
оскаржуваному рішенні, господарський
суд першої інстанції під час вирішення
спору вірно встановив фактичні
обставини справи, належним чином
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, а тому, рішення
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги, у відповідності до вимог статті
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
апелянта - Публічне акціонерне
товариство «Акціонерна компанія
«Київводоканал».

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК
України Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» на рішення
господарського суду міста Києва від
08.07.2014 у справі № 5011-5/9774-2012- залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 08.07.2014 у справі №
5011-5/9774-2012 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5011-5/9774-2012
повернути до господарського суду міста
Києва.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття. Постанову апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку та строки,
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
Ю.Л. Власов

Є.Ю. Шаптала