ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року Справа № 910/2655/14

Вищий господарський суд у складі
колегії суддів:головуючого
суддіЄвсікова О.О.,суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,розглянувши касаційну
скаргуТовариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельна
компанія "Мілтон"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 р.
(головуючий суддя Ропій Л.М., судді
Сітайло Л.Г., Рябуха В.І.)на
рішенняГосподарського суду міста
Києва від 28.04.2014 р. (суддя Спичак О.М.)у
справі№ 910/2655/14 Господарського суду
міста Києваза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Укрполіскорм"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельна
компанія "Мілтон"простягнення 37.824,47
грн.за участю
представників:позивачаДемченко
К.М.,відповідачаТитечко О.П.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовом (з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог) про стягнення з
відповідача 33.488,08 грн. основного боргу,
3.266,74 грн. пені та 1.069,65 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 28.04.2014 р. у справі

№ 910/2655/14, залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 р., позов
задоволено частково: стягнуто з
відповідача на користь позивача 33.488,08
грн. основного боргу, 3.189,17 грн. пені,
1.069,65 грн. 3% річних, 1.823,25 грн. судового
збору. В іншій частині позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими
рішеннями, відповідач звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого суду та постанову
суду апеляційної інстанції скасувати,
а справу направити на новий розгляд до
місцевого суду.

Вимоги та доводи касаційної скарги
мотивовані тим, що судами попередніх
інстанцій було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також порушено норми
матеріального та процесуального права,
зокрема положення ч. 6 ст. 232 ГК України,
ст.ст. 525, 549, 610, 611, 625 ЦК України, ч. 1 ст. 4-7,
ст. 43 ГПК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до
того, що суди не дали належної оцінки
тому, що поставки здійснювались за
окремими договорами, укладеними між
сторонами у спрощений спосіб, а не на
підставі договору поставки № 0001 від
08.01.2013 р. При цьому скаржник зазначає, що
поставки здійснювались на інших умовах
передачі товару та оплати, ніж ті, що
передбачені договором поставки № 0001
від 08.01.2013 р. щодо здійснення поставок
на умовах терміну EXW - за
місцезнаходженням покупця та на умовах
попередньої оплати, тоді як фактичні
поставки здійснювались за місцем
знаходження відповідача та за
відсутності попередньої оплати. А
договір поставки № 0001 від 08.01.2013 р., за
твердженням скаржника, не містить
істотних умов про предмет та ціну
договору, що свідчить про те, що
вказаний договір є неукладеним.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до статті 111-4 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів, обговоривши доводи
касаційної скарги, заслухавши
представників учасників судового
процесу, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
норм матеріального та процесуального
права, вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено судами, між позивачем та
відповідачем 08.01.2013 р. укладено договір
поставки № 0001, відповідно до п. 1.1 якого
позивач (продавець) зобов'язується
поставити узгодженими партіями
відповідачу (покупцеві) продукцію:
кормові добавки, амінокислоти,
вітаміни, ензими, пігменти та інше,
зазначену у додатках: видаткових
накладних та рахунках-фактурах на
кожну партію товару, які є його
невід'ємною частиною, а відповідач
зобов'язується прийняти і оплатити
кожну партію товару.

Відповідно до п. 2.2 договору № 0001 ціна
товару розуміється на умовах: "Склад
продавця"; ціна товару, а також всі інші
суми, що підлягають виплаті позивачу за
цим договором, є базовими, визначеними
на дату поставки; у разі збільшення
курсу євро, встановленого НБУ у
відношенні до національної валюти
України, розрахунок за неоплачений
товар (неоплачену частину товару)
здійснюється відповідачем за
погодженням з позивачем на основі
базових ставок, встановлених у
видаткових накладних, за такою
формулою: Х2=(Y2:Y1)*Х1, де: Х1 - базові ціни
(вказані у видаткових накладних) у
національній валюті України на дату
відпуску товарів; Y1- курс євро до валюти
України, встановлений НБУ на дату
видаткової накладної; Y2 - курс євро до
валюти України, встановлений НБУ на
дату здійснення оплати покупцем; Х2 -
підсумкова/загальна сума до оплати.

Згідно з п. 3.1 договору продавець
відпускає товар покупцю на умовах EXW -
Київська обл., Бородянський район, смт.
Немішаєве, вул. Біохімічна, 1 або за
домовленістю.

Відповідно до п. 3.4 договору перехід
права власності і ризиків на товар з
продавця на покупця відбувається після
відвантаження товару на складі
покупця.

Згідно з п. 3.5 договору товар вважається
прийнятим по кількості відповідно до
товарно-транспортних документів.

Сторони пунктом 3.8 договору узгодили,
що загальна сума даного договору
складається із сумарної ціни товару,
вказаної в рахунках-фактурах та
специфікації.

Відповідно до п. 3.9 договору розрахунки
здійснюються на наступних умовах: 100%
передоплата або відстрочка платежу
терміном до 14 календарних днів (за
письмовим узгодженням сторін). Дата
поставки товару визначається датою
підпису накладної на товар або за
письмовим узгодженням сторін іншим
чином.

Пунктом 5.4 договору № 0001 сторони
погодили, що відповідач за
прострочення сплати вартості товару
сплачує позивачу пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що діє
на момент прострочення оплати, за кожен
день прострочення від неоплаченої
суми.

Судами встановлено, що позивач
поставив відповідачу товари, що
підтверджується підписаними
представниками позивача та
відповідача видатковими накладними №
РН-0000112 від 13.05.2013 р. на суму 31.460,00 грн., №
РН-0000124 від 21.05.2013 р. на суму 8.700,00 грн., №
РН-0000144 від 05.07.2013 р. на суму 8.200,00 грн.,
довіреностями представника
відповідача № 149 від 13.05.2013 р., № 169 від
20.05.2013, №230 від 05.07.2013 р.

Також позивач виставив рахунки-фактури
на оплату, а саме: № СФ-0000121 від 13.05.2013 р.
на суму 31.460,00 грн., № СФ-0000131 від 20.05.2013 р.
на суму 8.700,00 грн., № СФ-0000154 від 04.07.2013 р.
на суму 8.200,00 грн.

Згідно з платіжними дорученнями № 1554
від 27.12.2013 р., № 14 від 10.01.2014 р., № 28 від
14.01.2014 р., № 50 від 17.01.2014 р., № 60 від 20.01.2014
р., № 76 від 22.01.2014 р., № 91 від 24.01.2014 р., № 204
від 25.02.2014 р., № 208 від 26.02.2014 р., № 217 від
27.02.2014 р., № 223 від 28.02.2014 р., № 239 від 04.03.2014
р. відповідач частково (на суму 29.460,00
грн.) сплатив заборгованість перед
позивачем з призначенням платежу:
"Сплата за товар згідно рах. № СФ-0000121
від 13.05.2013 р.".

Місцевий суд, як і суд апеляційної
інстанції, встановили, що відповідачем
не було надано жодних доказів на
підтвердження того, що поставка товару
здійснена позивачем і прийнята
відповідачем не за договором поставки
№ 0001 від 08.01.2013 р. При цьому посилання
відповідача на те, що поставки товару
позивачем здійснювались не на підставі
договору поставки № 0001 від 08.01.2013р., а на
підставі окремих договорів поставки,
укладених між сторонами в спрощений
спосіб, суди відхилили як безпідставне
та встановили, що вказаний договір
фактично виконувався сторонами і
відповідач від його умов не
відмовлявся. Ані у відзиві на позов, ані
в інших запереченнях по суті спору
відповідач не посилається на конкретні
обставини та докази (наприклад, листи,
телеграми, претензії тщо на адресу
постачальника) на підтвердження як
неприйняття ним договору, в т. ч. як
неукладеного чи невиконуваного
постачальником, так і необхідності
отримувати товар поза межами
договірних відносин.

Враховуючи, що загальні вимоги щодо
реквізитів облікових документів,
передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", не містять вимоги
щодо обов'язкового посилання в них на
договір, колегія суддів погоджується з
висновками судів про те, що відсутність
таких відомостей в
товарно-транспортних накладних, як і в
рахунках-фактурах та видаткових
накладних, не спростовує факту
поставки позивачем товару на підставі
договору № 0001 та не доводить факту
здійснення поставок на умовах окремих
договорів.

З урахуванням положень п. п. 1.1, 3.5, 3.8
укладеного між сторонами та чинного
договору поставки № 0001 від 08.01.2013 р.,
якими визначено порядок правовідносин
між сторонами, зокрема, про погодження
продукції у видаткових накладних та
рахунках-фактурах, прийняття товару по
кількості відповідно до
товарно-транспортних документів та
відповідність суми договору сумарній
ціні товару, вказаній в
рахунках-фактурах та специфікації,
суди дійшли обґрунтованого висновку,
що поставка здійснювалась на умовах
договору № 0001. При цьому, враховуючи
умови договору та здійснення
відповідачем часткової оплати
одержаних товарів, суди правомірно
відхилили твердження скаржника про
неукладеність договору.

Також суди встановили, що факт відступу
від умов щодо відпуску товару,
передбачених договором № 0001, зокрема
щодо здійснення 100% передоплати, не
свідчить про здійснення операцій з
постачання товару за іншими
договорами, ніж № 0001, оскільки умови п.
3.9 договору № 0001 передбачають
здійснення розрахунків з відстрочкою
платежу терміном до 14 календарних днів.
Поставка ж позивачем товару без
попередньої оплати не звільняє
відповідача від обов'язку з його
оплати, а отримання відповідачем
товару без будь-яких зауважень та
заперечень підтверджується наявними у
справі видатковими накладними, які
підписані відповідачем, а отже у
останнього виник обов'язок з оплати
отриманого від позивача товару.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму;
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Судами встановлено, що станом на день
прийняття рішення місцевим судом
відповідач своїх зобов'язань зі сплати
заборгованості за передані товари
перед позивачем у розмірі 33.488,08 грн. не
виконав, з огляду на що судами
правомірно стягнуто на користь
позивача суму основної заборгованості
у розмірі 33.488,08 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу;
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Враховуючи те, що судами встановлено
прострочення відповідачем виконання
грошового зобов'язання, суди
правомірно на підставі ст.ст. 549, 610, 611 ЦК
України та п. 5.4 договору стягнули с
відповідача пеню в розмірі 3.189,17 грн., а
на підставі ст. 625 ЦК України - 3% річних
у розмірі 1.069,65 грн.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України
касаційна інстанція використовує
процесуальні права суду першої
інстанції виключно для перевірки
юридичної оцінки обставин справи та
повноти їх встановлення у рішенні або
постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних
дій касаційної інстанції, пов'язаних із
встановленням обставин справи та їх
доказуванням, колегія суддів відхиляє
всі інші доводи скаржника, які фактично
зводяться до переоцінки доказів та
необхідності додаткового встановлення
обставин справи.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право,
зокрема, залишити рішення першої
інстанції або постанову апеляційної
інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

На думку колегії суддів, висновок судів
про наявність фактичних та правових
підстав для часткового задоволення
заявлених позовних вимог є законним,
обґрунтованим, відповідає нормам
чинного законодавства, фактичним
обставинам справи і наявним у ній
матеріалам, а доводи касаційної скарги
його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для
зміни або скасування постановлених у
справі рішення місцевого суду та
постанови апеляційної інстанції не
вбачається.

Керуючись статтями 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11
Господарського процесуального кодексу
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Торгівельна компанія "Мілтон" залишити
без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
28.04.2014 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
04.08.2014 р. у справі № 910/2655/14 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков суддіО.А.
Кролевець О.В. Попікова