ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р.
Справа № 908/2318/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Білоусова Я.О., суддя Фоміна В. О.,
суддя Шевель О.В.

при секретарі Передрій Г.С.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - Пакіній О.М. (довіреність
б/н від 22.09.2014р.),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №2650
З/2-7) на рішення господарського суду
Запорізької області від 05.08.14р. у справі
№ 908/2318/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода",
с.Світлодолинське, Мелітопольського
району, Запорізької області,

до Приватного підприємства
"Молокозавод - ОЛКОМ", м. Мелітополь,
Запорізької області,

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги № 8 від
19.03.13р.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Запорізької області від 05.08.2014р. (суддя
Смірнов О.Г.) у задоволенні позовних
вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
до Приватного підприємства
"Молокозавод - ОЛКОМ", про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 8 від 19.03.13р.,
відмовлено.

Позивач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення,
яким визнати недійсним договір
зворотної фінансової допомоги № 18 від
20.05.2013р., укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" та Приватним підприємством
"Молокозавод - ОЛКОМ", посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права.

Скарга обґрунтована тим, що договір
фінансової допомоги має бути визнаний
недійсним, оскільки відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, тому згідно зі ст.203 ГК України,
ст.227 ЦК України є підстави вважати, що
укладення відповідачем договору
зворотної фінансової допомоги є
порушенням в частині господарської
компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладення
позастатутних угод, а саме, угод про
надання фінансових послуг без
відповідного дозволу.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, про причини не
з'явлення суд не повідомив, хоча був
належним чином повідомлений про час та
місце слухання справи ухвалою суду від
12.09.2014р.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечував та просив суд рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши наявні докази
по справі, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила.

В липні 2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
звернулось до господарського суду
Запорізької області з позовом до
Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги № 8 від 19.03.2013 року.

Позов обґрунтовано тим, що 19.03.2013 року
між Приватним підприємством
"Молокозавод-ОЛКОМ" та Товариством з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" укладено договір зворотної
фінансової допомоги № 8, згідно з яким
відповідач надає позивачу зворотну
фінансову допомогу в розмірі,
встановленому пунктом 2.1. даного
договору, позивач зобов'язується
повернути отриману фінансову допомогу
в повному розмірі та в строк,
встановлений пунктом 5.1. даного
договору.

Як зазначає позивач, договір зворотної
фінансової допомоги № 8 від 19.03.2013 року
має бути визнаний недійсним, оскільки
відповідач не включений до реєстру
фінансових установ, не набув
відповідно до законодавства України
статусу фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, що згідно зі ст.ст. 203, 227 ЦК
України дає підстави вважати, що
укладання відповідачем договору
зворотної фінансової допомоги є
порушенням в частині господарської
компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладання
позастатутних угод, а саме, угод про
надання фінансових послуг без
відповідного дозволу.

Відповідно до норм Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
та Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» для укладення
вищевказаного договору, на думку
позивача, відповідач повинен був
отримати у встановленому порядку
відповідну ліцензію, втім вчинення
останнім такого правочину без
відповідного дозволу (ліцензії) в силу
ч. 1 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України є
підставою для визнання договору
недійсним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
(вх. №0906/1687 від 05.08.2014р.) проти позову
заперечував, посилаючись на те, що
фінансова допомога, яка надавалась
позивачу за договором зворотної
фінансової допомоги № 8 від 19.03.2013 року,
згідно з п. 2.2. вказаного договору є
поворотною та безвідсотковою, тобто
вказаний договір не передбачає
отримання прибутку з боку відповідача,
відтак операція з надання вказаної
допомоги не є фінансовою послугою в
розумінні Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
тому може надаватися не фінансовою
установою.

Крім того, як зазначає відповідач, з
аналізу норм чинного законодавства, а
саме Цивільного та Податкового
кодексів України, вбачається, що
юридична особа - позикодавець, яка не є
фінансовою установою, має право
надавати тільки безпроцентну позику.
Оскільки договір зворотної фінансової
допомоги № 8 від 19.03.2013 року за своїм
змістом є безпроцентним, підстави щодо
визнання його недійсним відсутні.

Колегія суддів дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, правильність застосування
місцевим господарським судом норм
процесуального та матеріального права
приходить до висновку про відмову у
задоволенні апеляційної скарги
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2.1. договору розмір
фінансової допомоги становить 25000,00
грн.

Відповідно до 2.2. договору фінансова
допомога є зворотною та
безвідсотковою. Відсотки за даним
договором не нараховуються та не
сплачуються.

Відповідно до п. 3.1. договору Приватне
підприємство "Молокозавод-ОЛКОМ"
перераховує суму фінансової допомоги у
розмірі, зазначеному в пункті 2.1. даного
договору, у безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок Товариства з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" не пізніше 21 березня 2013 року.

Відповідно до п.5.1. договору дата
повернення фінансової допомоги - 31
грудня 2013 року.

Відповідно до п.4.1. договору договір
вступає в законну силу з моменту його
підписання та діє до повного виконання
Товариством з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
своїх зобов'язань згідно даного
договору.

Тобто, за своєю правовою природою
укладений між сторонами договір є
договором позики.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 Цивільного
кодексу України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1048 Цивільного
кодексу України договір позики
вважається безпроцентним, якщо,
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 184 Цивільного
кодексу України річ є визначеною
родовими ознаками, якщо вона має
ознаки, властиві усім речам того ж роду,
та вимірюється числом, вагою, мірою.
Річ, що має лише родові ознаки, є
замінною.

Оскільки грошові кошти відповідають
визначенню речей, визначених родовими
ознаками, то заборони надавати їх у
безпроцентну позику юридичними
особами немає.

Відповідно до п.1 ст. 1049 Цивільного
кодексу України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов укладеного договору
зворотної фінансової допомоги № 8 від
19.03.2013 року відповідач надав позивачу
поворотну фінансову допомогу в сумі
25000,00 грн., що підтверджується платіжним
дорученням № 1057 від 20.03.2013 року,
долученим до матеріалів справи.

Однак, як зазначив відповідач, позивач
свої зобов'язання щодо повернення суми
фінансової допомоги у встановлений
строк не виконав, натомість останній
звернувся до суду з позовом про
визнання договору зворотної
фінансової допомоги № 8 від 19.03.2013 року
недійсним з підстав відсутності у
відповідача статусу фінансової
установи, відсутності повноважень на
надання фінансових послуг та
відповідного дозволу (ліцензії) на
надання фінансових послуг.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, розглядаючи питання про визнання
угод недійсними, необхідно насамперед
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків: відповідність змісту угоди
вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Вказані обставини належить
з'ясувати на момент укладення угоди.

Відповідно до абз.4 п. 2.9. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України визнання правочину
недійсним є одним із способів захисту
цивільного права та інтересу у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Отже, господарський договір, в тому
числі спірний договір зворотної
фінансової допомоги може бути визнаний
недійсним за наявності двох умов:
порушення ним прав та/або охоронюваних
законом інтересів позивача; наявності
передбачених законом підстав для
визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України підставою для визнання
правочину недійсним є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.3 ст.215 Цивільного
кодексу України якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, проте одна зі сторін або інша
заінтересована особа оспорює її
дійсність за підставами, встановленими
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Позивач в якості підстави для визнання
спірного договору недійсним
посилається на ст. 227 Цивільного
кодексу України та вказує на
відсутність у відповідача ліцензії на
надання фінансових послуг при
укладенні оспорюваного договору, а
також відсутність у відповідача
статусу фінансової установи, яка має
право надавати фінансові послуги.

Відповідно до п.1 ст. 227 Цивільного
кодексу України правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним.

Ліцензія є необхідною для здійснення
деяких видів господарської діяльності,
зазначених, зокрема, у статті 9 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності".

Так, статтею 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" № 1775-ІІІ від
01.06.2000 року передбачено, що відповідно
до спеціальних законів ліцензуванню
підлягає, зокрема, вид господарської
діяльності із надання фінансових
послуг.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг" № 2664-ІІІ від 12.07.2001 року (в
редакції станом на день укладення
оспорюваного правочину) фінансова
послуга - операції з фінансовими
активами, що здійснюються в інтересах
третіх осіб за власний рахунок чи за
рахунок цих осіб, а у випадках,
передбачених законодавством, - і за
рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

З аналізу наведених норм вбачається, що
визначальною ознакою фінансової
послуги є її надання з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Підпунктом 6 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг" №
2664-ІІІ від 12.07.2001 року (в редакції станом
на день укладення оспорюваного
правочину) визначено, що надання
коштів у позику, в тому числі і на
умовах фінансового кредиту, вважається
фінансовою послугою.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг" №
2664-ІІІ від 12.07.2001 року (в редакції станом
на день укладення оспорюваного
правочину) фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
це прямо передбачено законом,
фізичними особами - підприємцями.
Фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у
випадках, прямо визначених законом, та
внесена до відповідного реєстру в
установленому законом порядку. До
фінансових установ належать банки,
кредитні спілки, ломбарди, лізингові
компанії, довірчі товариства, страхові
компанії, установи накопичувального
пенсійного забезпечення,
інвестиційні фонди і компанії та інші
юридичні особи, виключним видом
діяльності яких є надання фінансових
послуг, а у випадках, прямо визначених
законом, - інші послуги (операції),
пов'язані з наданням фінансових послуг.

Нормою ч. 1 ст. 34 Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг" №
2664-ІІІ від 12.07.2001 року (в редакції станом
на день укладення оспорюваного
правочину) встановлена обов'язковість
ліцензування здійснення фінансовими
установами:

1) страхової діяльності;

2) діяльності з надання послуг
накопичувального пенсійного
забезпечення;

3) надання фінансових кредитів за
рахунок залучених коштів;

4)діяльності з надання будь-яких
фінансових послуг, що передбачають
пряме або опосередковане залучення
фінансових активів від фізичних осіб.

Отже, дана стаття передбачає
ліцензування діяльності саме
фінансових установ (в розумінні статті
1 Закону), а не всіх учасників ринків
фінансових послуг.

Умовами пункту 6 Положення про
Державний реєстр фінансових установ,
затвердженого розпорядженням
Державної комісії з регулювання ринку
фінансових послуг України № 41 від
28.08.2003 року, визначено, що юридична
особа набуває статусу фінансової
установи з дати внесення відповідного
запису про неї до Реєстру. Датою
внесення відповідного запису до
Реєстру для набуття юридичною особою
статусу фінансової установи є дата
прийняття Нацкомфінпослуг рішення про
внесення фінансової установи до
Реєстру.

З викладених норм Закону вбачається, що
фінансовою установою є юридична особа,
діяльність якої пов'язана з наданням
відповідно до закону однієї чи
декількох фінансових послуг, а також
інших пов'язаний з ними послуг
(операцій), та яка внесена до
відповідного реєстру. При цьому
надання фінансових послуг є виключним
видом діяльності фінансових установ.

Відповідно до п.1.4. Статуту Приватного
підприємства "Молокозавод-ОЛКОМ"
предметом діяльності підприємства є
фінансові операції, надання порук
фінансовими активами, фінансові
послуги з фінансового лізингу,
фінансові послуги з надання позик
фінансовими активами та надання інших
фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій.

Оскільки згідно вказаного пункту
статуту здійснення фінансових
операцій та надання фінансових послуг
не є виключним видом діяльності
відповідача, останній не є фінансовою
установою в розумінні Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»,
а тому, відповідно, не підлягає
внесенню до Державного реєстру
фінансових установ.

Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг" (в
редакції станом на день укладення
оспорюваного правочину) можливість та
порядок надання окремих фінансових
послуг юридичними особами, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами,
визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та
ринків фінансових послуг, виданими в
межах їх компетенції.

Так, пунктом 1 розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України № 5555 від
31.03.2006 року «Про можливість надання
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
фінансових послуг з надання коштів у
позику та надання поручительств»
визначено, що юридичні особи - суб'єкти
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
надають фінансові послуги з надання
коштів у позику (крім на умовах
фінансового кредиту) та поручительств
відповідно до вимог цивільного
законодавства та з урахуванням вимог
законодавства України щодо
запобігання та протидії легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом.

Таким чином, юридична
особа-позикодавець, яка не є фінансовою
установою згідно норм чинного
законодавства, наділена правом
надавати фінансові послуги з надання
коштів у позику, проте з обмеженням, а
саме крім як на умовах фінансового
кредиту (тобто надання коштів у позику
юридичній або фізичній особі на
визначений строк та під процент).
Тобто юридична особа - позикодавець,
яка не є фінансовою установою, має
право надавати тільки безпроцентну
позику.

Як вже зазначалось, відповідно до 2.2.
договору фінансова допомога є
зворотною та безвідсотковою. Відсотки
за даним договором не нараховуються та
не сплачуються.

Тобто, між сторонами укладено договір
без мети отримання прибутку з боку
відповідача, відтак фінансова
допомога, надана позивачу за умовами
вказаного договору не є фінансовою
послугою в розумінні п. 5 ст. 1 «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг».

Пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» передбачено, що в силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду, що позивач не довів суду
наявність обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору недійсними,
в т. ч. що спірний договір укладений з
порушенням господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності) та
потребує отримання відповідачем
відповідного дозволу (ліцензії), а
також не довів факт порушення
оспорюваним правочином його прав
та/або охоронюваних законом інтересів.

З огляду на наведене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції обґрунтовано
відмовлено позивачеві у задоволенні
його позовних вимог, як таких, що не
підтверджені належними доказами, які б
об'єктивно і у визначеному законом
порядку підтвердили його позицію, а
відтак, апеляційна скарга є
необґрунтованою і не може бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга є необґрунтованою і не може бути
підставою для скасування
оскаржуваного рішення по даній справі,
тому рішення господарського суду
Запорізької області від 05.08.14р. у справі
№ 908/2318/14 слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Агрофірма
"Злагода" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Запорізької області від 05.08.14р. у справі
№ 908/2318/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
09.10.2014р.

Головуючий суддя
Білоусова Я.О.

Суддя
Фоміна В. О.

Суддя
Шевель О. В.