Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

від "30" вересня 2014 р.
Справа № 906/1106/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Сікорської Н.А. ,

за участю представника відповідача 2:
Черниш О.М. дов. № 1-А від 03.01.14р.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (м.Харків)

до 1) Закритого акціонерного товариства
"Житомироблтара" (м.Житомир)

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лагуна" (м. Житомир)

про визнання договору недійсним

Позивач подав позов про визнання
недійсним договору поруки № 27/03/2013 від
27.03.2013р., укладеного між ЗАТ
"Житомироблтара" та ТОВ "Лагуна".

Ухвалою господарського суду від
13.08.2014р. порушено провадження у справі
та призначено до розгляду на 27.08.2014р.

Ухвалою суду від 27.08.2014р. відкладено
розгляд справи на 30.09.2014р.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, про причини неявки не
повідомила. На адресу господарського
суду 26.09.2014р. надіслала заяву, в якій
викладено бачення позивача щодо
підстав визнання договору поруки
недійсним.

Представник другого відповідача проти
позовних вимог заперечив, з підстав
викладених у відзиві на позовну заяву
від 30.09.2014р, в якому, зокрема, зазначає,
що позивач не є стороною договору
поруки і його права та інтереси при
укладанні договору не порушенні, так як
даний договір не створює та не може
створювати для позивача жодних нових
прав та обов'язків. Повідомив про факт
часткової оплати відповідачем 1 в сумі
50,00 грн. за договором поруки.

Перший відповідач в судове засідання
не з'явився, ухвали господарського суду
від 13.08.2014р. та 27.08.2014р., направлені на
юридичну адресу відповідача
(м.Житомир, вул.Кооперативна, 5/54),
повернуті поштовим відділення з
відміткою: "за закінченням терміну
зберігання" (а.с.66-72 ).

При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи викладене господарський
суд вважає, що вжив всі залежні від
нього заходи для повідомлення першого
відповідача належним чином про час і
місце розгляду судової справи і
забезпечення явки останнього в судове
засідання для реалізації ним права на
судовий захист своїх прав та інтересів.

Заслухавши пояснення представника
другого відповідача, дослідивши
матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

27.03.2013 року між ЗАТ "Житомироблтара"
(поручитель, відповідач 1) та ТОВ
"Лагуна" (кредитор, відповідач 2)
укладено договір поруки № 27/03.2013р.
(а.с.8), за умовами якого Поручитель
поручився перед кредитором за
виконання зобов'язань фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (боржник,
позивач) по частковій оплаті послуг
(виконаних робіт), наданих кредитором
боржнику на підставі договору
перевезення №б/н від 20.02.2013р. (основний
договір), у сумі 300,00грн. у т.ч.ПДВ (п.1.1
договору поруки).

У випадку порушення боржником своїх
зобов'язань за основним договором,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, у сумі 300,00грн., у т.ч.ПДВ, щодо
оплати вартості наданих послуг (п.1.3
договору поруки).

Пунктом 2.1 договору поруки визначено,
що під основним договором розуміють
договір перевезення №б/н від 20.02.2013р.,
укладений між кредитором, в основному
договорі іменується - експедитор та
боржником, в основному договорі
іменується - перевізник.

Згідно з п.3.1 договору поруки, у разі
порушення боржником обов'язку за
основним договором, поручитель
зобов'язаний самостійно виконати
зазначений обов'язок боржника перед
кредитором на підставі письмової
вимоги кредитора, у строк двох
банківських (робочих) днів від дати
отримання вимоги, шляхом перерахунку
грошових коштів на розрахунковий
рахунок кредитора.

Відповідно до п.4.1. договору поруки, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання та скріплення
печатками сторін і діє до моменту
припинення поруки.

В обґрунтування своїх позовних вимог
щодо недійсності спірного договору
поруки, позивач посилається на те, що
при вчинені правочину ЗАТ
"Житомиролблтара" та ТОВ "Лагуна" мали
на меті інші цілі, ніж ті, що
передбачені в договорі, зокрема, це
зміна територіальної підсудності
справи №906/845/14 за позовом ТОВ "Лагуна"
до ФОП ОСОБА_2 та ЗАТ "Житомироблтара"
про стягнення коштів на підставі
договору перевезення №б/н від 20.02.2013р.

З огляду на вищевикладені обставини,
позивач вважає, що спірний договір має
бути визнаний судом недійсним з
підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 234 ЦК
України.

Оцінивши в сукупності всі обставини та
матеріали справи, господарський суд
приходить до висновку про
безпідставність позову з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Предметом даного спору є вимога
позивача про визнання недійсним
договору поруки від 27.03.2013р., укладеного
між відповідачами. Тобто, позивач
оскаржує договір, за якими він не є
стороною, при цьому позивач стверджує
про те, що оспорюваний ним договір не
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, відповідно до якої
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст.234 ЦК України передбачено,
що фіктивним є правочин, який вчинено
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Приписами ст. 553 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Судом встановлено, що при укладенні
договору поруки сторони досягли згоди
з усіх істотних умов договору, зокрема,
передбачених ст. 553 Цивільного кодексу
України.

Як зазначено вище, обґрунтовуючи позов
про визнання договору поруки №27/03/2013
від 27.03.2013р. недійсним, позивач, серед
іншого, зазначає, що наміри
відповідачів при укладенні договору не
були спрямовані на реальне настання
правових наслідків.

Проте, в підтвердження вищевикладеного
позивачем не наведено жодного доказу
Натомість, з матеріалів справи
вбачається, що ФОП ОСОБА_2 не виконала
зобов'язання за договором перевезення
№б/н від 20.02.2013р., (а.с.9-11) та ЗАТ
"Житомироблтара" не виконало
зобов'язання, як поручитель по
частковій оплаті заборгованості ФОП
ОСОБА_2., у зв'язку з чим ТОВ "Лагуна"
звернулось до господарського суду з
позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 та
ЗАТ "Житомироблтара" у солідарному
порядку боргу за надані послуги, пені
та 3% річних (а.с.76-78).

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 31.07.2014р. у
справі №906/845/14 позов ТОВ "Лагуна"
задовольнено частково. Стягнуто у
солідарному порядку з фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 та Закритого
акціонерного товариства
"Житомироблтара" 300,00 грн. боргу за
надані послуги згідно договору поруки
№ 27/03/2013 від 27.03.13р. Стягнуто з фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2 26896,98 грн.
боргу за надані послуги згідно
договору перевезення від 20.02.13р., 1677,26
грн. пені, 847,20 грн. 3% річних, 1808,39 грн.
витрат по сплаті судового збору та 3500,00
грн. витрат на оплату послуг адвоката.

З матеріалів справи вбачається, що
30.09.2014 р. ЗАТ "Житомироблтара" здійнило
частковий платіж в сумі 50,00 грн. на
користь ТОВ "Лагуна" призначенням
платежу: "Оплата згідно договору
поруки № 27/03/2013 від 27.03.2013 р. (а.с. 103).

Господарський суд звертає увагу, що
законодавець у ч.5 ст.203 ЦК України
зазначає, що саме правочин, а не наміри
однієї із сторін правочину, має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені цим
правочином.

Суд вважає доводи позивача стосовно
того, що дана угода не була спрямована
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені нею,
необґрунтованими й такими, що не
відповідають фактичним
взаємовідносинам сторін за спірним
договором.

За таких обставин, суд дійшов висновку
що при укладенні договору поруки №
27/03/2013 від 27.03.2013 року стронами
дотримано вимоги, встановлені ч. ч. 1 - 3, 5
та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України, а оспорюваний договір
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
у зв'язку з чим відсутні правові
підстави для визнання його недійсним.

Також суд вважає за необхідне
відзначити наступне.

Реалізуючи передбачене ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України право на судовий захист,
звертаючись до суду, особа вказує в
позові власне суб'єктивне уявлення про
порушене право чи охоронюваний інтерес
та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до господарського суду, а також
визначити, чи відповідає обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України передбачено, що кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 Цивільного
кодексу України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Отже, виходячи з наведених приписів,
позивач, звертаючись до суду з даним
позовом та вимагаючи визнати недійсним
договір поруки №27/03/2013 від 27.03.2013р., не
будучи стороною за цим договором,
зобов'язаний довести, яким чином
оспорюваний ним договір порушує його
права та законні інтереси, а суд, в свою
чергу, перевірити доводи та докази,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
і в залежності від встановленого
вирішити питання про наявність чи
відсутність підстав для захисту прав
позивача.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Отже право на позов у особи виникає
після порушення відповідачем
(відповідачами) її права, тобто захисту
підлягає вже порушене право.

Порушення або оспорювання прав та
інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими;
обов'язком позивача, відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України є доведення (підтвердження) в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Всупереч вищевказаному, позивач не
довів фактів порушення його прав та
інтересів.

Уявлення позивача про невідповідність
оспорюваного договору нормам чинного
законодавства за відсутності при цьому
порушень прав та інтересів позивача, не
є підставою для визнання такого
договору недійсними в судовому
порядку.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов
до висновку що позивачем не надано
належних, допустимих та достатніх
доказів на підтвердження своїх
позовних вимог, а тому позовні вимоги
про визнання недійсним договору поруки
№27/03/2013 від 27.03.2013р. не підлягають
задоволенню.

Судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 06.10.14

Суддя
Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- до справи

2 - позивачу (рек. з пов),

3 - відповідачу 1 ( рек. з пов).