м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/15881/14 01.10.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЕНЕГОПРОМСЕРВІС»

до Публічного акціонерного
товариства «Старокиївський банк»

про стягнення 208 925,57 грн

Суддя Пукшин Л.Г.

Представник сторін:

від позивача: Кострюков Д.В. -
представник за довіреністю від 21.07.2014

від відповідача: Мартян О.В. -
представник за довіреністю № 4 від
19.09.2014

В судовому засіданні 01.10.14, в порядку ст.
85 ГПК України, було оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ЕНЕГОПРОМСЕРВІС» до Публічного
акціонерного товариства
«Старокиївський банк» про стягнення 208
925,57 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 15.05.2001 р. між сторонами було
укладено договір № 1715 «Про
розрахунково-касове обслуговування
рахунків в національній та іноземній
валютах», відповідно до якого
відповідач відкриває позивачу рахунки
в національній та іноземній валютах і
здійснює розрахунково-касове
обслуговування в порядку
передбаченому чинним законодавством
України. За доводами позивача,
відповідачем, починаючи з 15.04.2014 р. і по
день подачі позову до суду, в порушення
умов договору не проводяться платіжні
доручення, які наданні позивача у сумі
158 925,57 грн. Так як, відповідачем не були
проведення платіжні доручення на
вказану суму, позивач змушений був
здійснити розрахунки через інший
рахунок, а тому грошові кошти у сумі 158
925,57 грн підлягають повернення позивачу
в судовому порядку. Крім цього, за
переконанням позивача оскільки через
не виконання умов договору ,
відповідачем завдано позивачу майнову
шкоду, позивач також просить стягнути з
відповідача моральну шкоду у розмірі 50
000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 01.08.2014 порушено провадження у
справі № 910/15881/14 за вказаною позовною
заявою та призначено її до розгляду у
судовому засідання на 17.09.2014.

У судове засідання 17.09.2014 з'явилися
представники сторін вимоги ухвали суду
виконали.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі з підстав
викладений у відзиві.

Представник відповідача проти позову
заперечував, зазначивши, що останнім не
виконувалися платіжні доручення
позивача, що зазначені у позові, у
зв'язку з погіршенням фінансового
становища відповідача, відсутності
коштів та проведенням перевірки
Національним банком України протягом
березня-червня 2014 р.

17 червня 2014 року на підставі постанови
правління НБУ від 17.06.2014 р. № 365 «Про
віднесення Публічного акціонерного
товариства «Старокиївський банк» до
категорії неплатоспроможних»
виконуючою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
прийнято рішення № 50 «Про виведення з
ринку та запровадження тимчасової
адміністрації у ПАТ «Старокиївський
банк» та призначення уповноваженою
особою Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на тимчасову
адміністрацію в ПАТ «Старокиївський
банк» ОСОБА_3 у відповідності до ст. 34
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
тимчасову адміністрацію в банк введено
на три місяці до 18.09.2014 р. Відтак, під
час тимчасової адміністрації Фонд має
повне та виняткове право управляти
банком відповідно до Закону та вживати
дії, передбачені планом врегулювання.

Приписами ч. 5 ст. 36 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» встановлено, що під час
тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку,
примусове стягнення коштів та майна
банку, тощо. З огляду на викладене
відповідача, вважає, що вимоги позивача
не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні оголошувалась
перерва до 01.10.2014 р.

25.09.2014 р. позивача через загальний
відділ діловодства суду подав
клопотання про залучення до матеріалів
справи копії заяви про майнові вимоги
до боржника у сумі 158 925,57 грн.

У судовому засіданні 01.10.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав.

Представник відповідача просив суд
долучити до матеріалів справи копію
постанови Правління НБУ № 563 від 11.09.2014
р. «Про відкликання банківської
ліцензії Публічного акціонерного
товариства «Старокиївський банк» та
копію рішення Виконавчої дирекції
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб від 17.09.2014 р. № 92 «Про початок
процедури ліквідації Публічного
акціонерного товариства
«Старокиївський банк» та призначення
уповноваженої особи Фонду на
ліквідацію банку». Проти позову
заперечував з підставі викладених у
відзиві.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив.

15 травня 2001 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ЕНЕГОПРОМСЕРВІС» (надалі - позивач,
Клієнт) та Акціонерним банком
«Старокиївський банк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Старокиївський
банк» (надалі - відповідач, Банк) було
укладено договір № 1715 «Про
розрахунково-касове обслуговування
рахунків в національній та іноземній
валютах» (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору для
зберігання грошових коштів та
здійснення всіх видів
розрахунково-касових операцій Банк
відкриває Клієнту рахунок в
національній та іноземній валютах й
здійснює розрахунково-касове
обслуговування клієнта в порядку,
передбаченому діючим законодавством
України.

Згідно з приписами пунктів 2.1.1. - 1.1.4.
Банк взяв на себе зобов'язання
забезпечувати збереження ввірених
йому грошових коштів Клієнта,
своєчасно та вірно проводити
розрахункові операції за дорученням
Клієнта у відповідності до діючих
нормативних актів про безготівкові
розрахунки, здійснювати прийом
готівки відповідно до діючих
нормативних актів, видавати позивачу
готівкові кошти з поточного рахунку в
національній та іноземній валютах на
цілі передбачені законодавством.

Відповідно до п. 3.1.-3.3. договору Клієнт
має право самостійно розпоряджатися в
установленому порядку коштами, що
перебувають на його рахунку, давати
Банку доручення по розрахунковому
обслуговуванню поточного рахунку,
отримувати готівкові кошти з поточного
рахунку в національній або іноземній
валюті для використання їх на цілі,
передбачені законодавством.

За доводами позивача відповідач з
15.04.2014р. по день подання даного позову
не сплачує направленні первинні
платежі, які необхідні для сплати
податків до бюджету та діяльності
підприємства, а також виплати
заробітної плати працівникам, чим
порушує умови договору. Вихідний
залишок грошових коштів станом на день
подання позову становив 158 925,57 грн, що
підтверджується довідкою та випискою
по особовому рахунку позивача. Зокрема,
як стверджує позивач, відповідачем не
було проведено платіжні доручення, які
були надані позивачем. Платіжні
доручення були акцептовані
відповідачем, але не були проведені, а
саме:

платіжне доручення № 551 від 21.05.2014р. на 54
000,00 грн. - призначення - податок на
додану вартість за квітень 2014р.
отримувач - УДКСУ у Шевченківському
районі;

платіжне доручення №558 від 25.06.2014р. на 18
162,00 грн,- призначення - податок на
додану вартість за травень 2014р. -
отримувач - УДКСУ у Шевченківському
районі;

платіжне доручення №559 від 25.06.2014р. на 9
600,00 грн. призначення - податок з доходів
найманих працівників за травень 2014р. -
отримувач - УДКСУ у Шевченківському
районі;

платіжне доручення №374 від 15.05.2014р. на 9
000, 00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ «Сфералайн»;

платіжне доручення №374 від 15.05.2014р. на 10
000,00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ «Сфералайн»;

платіжне доручення №374 від 19.05.2014р. на 10
000,00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ «Сфералайн»;

платіжне доручення №553 від 11.06.2014р. на 35
000.00 грн. призначення - матеріали -
отримувач ТОВ «Сфералайн». Всього на 146
762.00 грн.

Вищезазначені платежі не були
проведені та знаходяться в статусі «в
проводке». Залишок по клієнт-банку
складає 12 163.57 грн, що підтверджується
випискою з банку за особовим рахунком
№15.

Також позивач, зазначив, що сума у
розмірі 54 000,00 грн, яка була необхідна
для сплати ПДВ, була оплачена позивачем
до державного бюджету України з іншого
рахунку та з іншого банку, а тому
вищевказані платіжні доручення
підлягають анулюванню, оскільки вони
не були проведені відповідачем,
податки були сплачені позивачем з
іншого рахунку, а сума 158 925,57 підлягає
поверненню в судовому порядку
відповідачем - позивачу.

Позивач неодноразово звертався до
керівництва відповідача в усній та
письмовій формі для врегулювання
спору, однак питання не було
врегульовано.

Крім цього, позивач зазначає, через
порушення відповідачем вимоги
договору та чинного законодавства
України, спричинено моральну шкоду та
збитки позивачу, а саме: спричиненні
через затримку платежу матеріали та
комплектуючі в ціні зросли на 30%.;
відбувся зрив термінів виконання
замовниками зобов'язань зі своїми
суміжниками/контрагентами, що за
укладеними договорами призведе до
штрафних санкцій, які повинен буде
відшкодовувати позивач а також не було
отримано прибуток за можливе виконання
робіт, що призвело до зриву оплати
праці працівникам позивача. з огляду на
зазначене, позивач просить суд
стягнути з відповідача також 50 000,00 грн
моральної шкоди.

Відповідач проти позову заперечував з
тих підстав, що постановою Правління
НБУ № 563 від 11.09.2014 р. відкликано
банківської ліцензії ПАТ
«Старокиївський банк», а рішення
Виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб від
17.09.2014 р. № 92 розпочато процедуру
ліквідації банку та призначенно
уповноважену особу Фонду на ліквідацію
банку, а відтак порядок пред'явлення
вимог кредиторів до банку регулюються
спеціальним законодавством.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку, при
цьому зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Аналогічні положення закріплено і в
ст.173 ГК України, де господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом , в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій , а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до статті 1067 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
договір банківського рахунка
укладається для відкриття клієнтові
або визначеній ним особі рахунка у
банку на умовах, погоджених сторонами.
Банк зобов'язаний укласти договір
банківського рахунка з клієнтом, який
звернувся з пропозицією відкрити
рахунок на оголошених банком умовах, що
відповідають закону та банківським
правилам. Банк не має права відмовити у
відкритті рахунка, вчинення
відповідних операцій за яким
передбачено законом, установчими
документами банку та наданою йому
ліцензією, крім випадків, коли банк не
має можливості прийняти на банківське
обслуговування або якщо така відмова
допускається законом або банківськими
правилами. У разі необґрунтованого
ухилення банку від укладення договору
банківського рахунка клієнт має право
на захист відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з ч. 3 статті 1068 ЦК України банк
зобов'язаний за розпорядженням клієнта
видати або перерахувати з його рахунка
грошові кошти в день надходження до
банку відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом.

Судом встановлено, що 17 червня 2014 року
постановою правління НБУ № 365 Публічне
акціонерне товариство «Старокиївський
банк» віднесено до категорії
неплатоспроможних.

Рішенням № 50 від 17.06.2014 р. виконуючою
дирекцією Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб запроваджено тимчасову
адміністрації у ПАТ «Старокиївський
банк» строком на три місяці з 18.06.2014 по
18.09.2014 р., та призначено уповноваженою
особою Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на тимчасову
адміністрацію в ПАТ «Старокиївський
банк» ОСОБА_3

11.09.2014 р Правління НБУ прийняла
постанову № 563 від. «Про відкликання
банківської ліцензії Публічного
акціонерного товариства
«Старокиївський банк».

Виконавча дирекція Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб прийняла рішення
від 17.09.2014 р. № 92 «Про початок процедури
ліквідації Публічного акціонерного
товариства «Старокиївський банк» та
призначення уповноваженої особи Фонду
на ліквідацію банку».

Тобто, станом на момент звернення
позивача з позовом до суду у
відповідача запроваджена тимчасова
адміністрація, а на момент вирішення
спору - відкликано банківську ліцензію
та розпочато процедуру ліквідації.

За загальним правилом, право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні, окрім
випадків і лише в порядку, встановлених
законом (стаття 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 ЦК України за
договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної
норми банк не зміг забезпечити право
позивача на безперешкодне
розпорядження його коштами, що
знаходяться на його поточному рахунку,
відкритого в банку на підставі
Договору.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 ЦК України
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Проте, починаючи з 09.03.11. (дата набрання
чинності Законом України від 04.11.2010 №
2677-VI) випадки обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»,
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону
встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом, а відповідно до пункту 6 статті
2 Закону ліквідація банку - це процедура
припинення банку як юридичної особи
відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням
банком, у якому введена тимчасова
адміністрація чи почата процедура його
ліквідації, своїх зобов'язань перед
його кредиторами, норми Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" є спеціальними, а даний
Закон є пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з
частиною 2 статті 1 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" метою цього Закону є захист прав і
законних інтересів вкладників банків,
зміцнення довіри до банківської
системи України, стимулювання
залучення коштів у банківську систему
України, забезпечення ефективної
процедури виведення неплатоспроможних
банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані
наслідки запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до п. п. 1, 3 частини 5
статті 36 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку,
нарахування неустойки (штрафів, пені),
інших фінансових (економічних) санкцій
за невиконання чи неналежне виконання
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), а також
зобов'язань перед кредиторами, у тому
числі не застосовується індекс
інфляції за весь час прострочення
виконання грошових зобов'язань банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6
статті 36 даного Закону передбачено, що
обмеження, встановлене пунктом 1
частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб» у
цьому Законі термін «вкладник»
вживається у значені «фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката».

А тому, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
«вкладник» у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб».

Таким чином, після запровадження у ПАТ
«Старокиївський банк» тимчасової
адміністрації (з метою виведення цього
банку з ринку) та переходу до процедури
ліквідації банку, задоволення вимог
кредиторів відбувається у особливому,
передбаченому зазначеним спеціальним
законом порядку з дотриманням
принципів черговості, передбаченої
статтею 52 Закону та виходячи з того, що
найвищий пріоритет мають зобов'язання
банку за вкладами фізичних осіб,
гарантованими Фондом.

Тому, враховуючи вищезазначене, вимоги
позивача про стягнення з відповідача 158
925,57 грн. не підлягають задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що
позивач не позбавлений можливості
захистити свої майнові права за
договором банківського рахунку в
порядку передбаченому Законом України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб".

Також, суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача 50 000,00 грн. моральної шкоди з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

У Господарському кодексі поняття
моральної шкоди (особливо стосовно
учасників господарських відносин)
відсутнє, втім визначення моральної
шкоди міститься в деяких спеціальних
законах. Наприклад, у Законі України
"Про зовнішньоекономічну діяльність"
моральна шкода зазначена як шкода, яку
заподіяно особистим немайновим правам
суб'єктів зовнішньоекономічної
діяльності та яка призвела або може
призвести до збитків, що мають
матеріальне вираження (ст. 2).

Відповідно до п. 2 роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України від
29.02.96 р. N 02-5/95 «Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних з
відшкодуванням моральної шкоди»
моральною визнається шкода, заподіяна
організації порушенням її законних
немайнових прав.

Згідно з постановою Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.95 р. № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під
немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку із приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до її діяльності (п. 3).

Чинне законодавство не містить
вичерпного переліку обставин, за яких
суб'єкт господарювання може вважати, що
йому заподіяно моральну шкоду.
Найбільш поширеними (по суті, найбільш
типовими, характерними) випадками
заподіяння моральної шкоди є
розголошення, у тому числі через засоби
масової інформації, відомостей, які не
відповідають дійсності або викладені
неправдиво, які порочать ділову
репутацію чи завдають шкоди інтересам
особи (ст. 47 Закону України "Про
інформацію"), порушення авторського
права і суміжних прав (ч. 3 ст. 44 Закону
України "Про авторське право і суміжні
права"). Визначення змісту ділової
репутації залежить від природи її
суб'єкта. Ділову репутацію юридичної
особи становить престиж її фірмового
(комерційного) найменування,
торговельних марок та інших належних
їй нематеріальних активів серед кола
споживачів її товарів та послуг.

Грошовий еквівалент ділової репутації
може бути виражений у формі гудвілу,
визначення якого міститься в п. 1.7 ст. 1
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (інформаційний
лист Вищого господарського суду
України від 28.03.2007 р. N 01-8/184 «Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про інформацію», пп. 5, 6).

Згідно п. 3 постанови Пленуму
Верховного суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під
немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до її діяльності.

За змістом ст. ст. 15, 16 ч. 2 п. 9, 23, 611 п. 4 ЦК
України, ст. 225 Господарського кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
в тому числі шляхом відшкодування
моральної шкоди. Особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Отже, враховуючи те, що у позовній заяві
в частині позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди в сумі 50
000,00 грн. позивачем не зазначено, в чому
полягає ця шкода, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується,
підстави для задоволення вимог
позивача про стягнення моральної шкоди
- відсутні.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог чи заперечень.

За приписами статті 49 ГПК України
судові витрати зі справи слід покласти
на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 02.10.2014 р.

Суддя

Пукшин Л.Г.