КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р. Справа№ 910/1891/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 20.06.2014 (повний текст підписано
- 20.06.2014р.)

у справі №910/1891/14 (головуючий суддя -
Васильченко Т.В., судді - Бойко Р.В.,
Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Призма Бета"

до 1) Приватного акціонерного
товариства "Дніпровська пристань"

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф"

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та визнання права
власності

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Призма Бета" до
Приватного акціонерного товариства
"Дніпровська пристань" та Товариства з
обмеженою відповідальністю "Стілф про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
укладений 10.08.2012 між ПАТ "Дніпровська
пристань" та ТОВ "Стілф" договір
купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва не відповідає вимогам
чинного законодавства, оскільки
укладений відповідачем 1 без згоди
позивача, як інвестора даного об'єкту,
що порушує його права та законні
інтереси.

В подальшому представником позивача
було подано заяву про зміну предмету
позову, в якій останні просив суд також
розглянути позовну вимогу щодо
визнання права власності на об'єкт
незавершеного будівництва -
багаторівневий паркінг, який
знаходиться за адресою: м. Київ, пр.
Генерала Ватутіна, 2-т, ІІ черга (літ. К1),
готовністю 26%.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 22.04.2014 змінені позовні вимоги було
прийнято до провадження.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 20.06.2014 року у справі №910/1891/14
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Призма Бета"
задоволено повністю.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва від 10.08.2012р., укладений між
Приватним акціонерним товариством
"Дніпровська пристань" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Стілф",
посвідчений 10.08.2012 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 за
реєстровим номером №2177.

Визнано за Товариством з обмеженою
відповідальністю "Призма Бета" (02660, м.
Київ, просп. Генерала Ватутіна, 2-т;
ідентифікаційний код 34001316) право
власності на об'єкт незавершеного
будівництва - багаторівневий паркінг,
який знаходиться за адресою: м. Київ, пр.
Генерала Ватутіна, 2-т, ІІ черга (літ. К1),
готовністю 26%.

Стягнуто з Приватного акціонерного
товариства "Дніпровська пристань" (01032,
м. Київ, бул. Тараса Шевченка, 33, пов. 13;
ідентифікаційний код 30605029) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Призма Бета" (02660, м.
Київ, просп. Генерала Ватутіна, 2-т;
ідентифікаційний код 34001316) судовий
збір у розмірі 37 149 (тридцять сім тисяч
сто сорок дев'ять) грн. 00 коп., видати
наказ, після набрання рішенням суду
законної сили.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф" (01032, м. Київ,
бул. Тараса Шевченка, 33, пов. 13;
ідентифікаційний код 35033679) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Призма Бета" (02660, м.
Київ, просп. Генерала Ватутіна, 2-т;
ідентифікаційний код 34001316) судовий
збір у розмірі 37 149 (тридцять сім тисяч
сто сорок дев'ять) грн. 00 коп., видати
наказ після набрання рішенням суду
законної сили.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Стілф" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 20.06.2014 року у справі № 910/1891/14.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф" на рішення
Господарського суду міста Києва від
20.06.2014 року, згідно ст. 98 ГПК України,
Київським апеляційним господарським
судом ухвалою від 18.07.2014р. порушено
апеляційне провадження.

В судове засідання 09.09.2014р.
представники відповідача 1 не
з'явилися.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.09.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
на 16.09.2014р.

Представниками позивача та
відповідача 2 в судовому засіданні
16.09.2014р., відповідно до вимог ст. 69 ГПК
України, подано клопотання про
продовження строку розгляду
апеляційної скарги, яке колегією
суддів задоволено.

В судове засідання 16.09.2014р.
представники відповідача 1 не
з'явилися.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.09.2014 року
було продовжено строк розгляду спору у
справі №910/1891/14 на п'ятнадцять днів та у
зв'язку з неявкою представників
відповідача 1 розгляд справи було
відкладено на 23.09.2014 року.

У судовому засіданні 23.09.2014 року у
порядку ст. 77 ГПК України оголошено
перерву до 30.09.2014 року.

Представники відповідачів в судовому
засіданні апеляційної інстанції
вимоги апеляційної скарги підтримали,
просили апеляційну скаргу
задовольнити, рішення Господарського
суду м. Києва від 20.06.2014 року у справі №
910/1891/14 скасувати, прийняти нове
рішення, яким у позові відмовити.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів апелянта,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити без змін
оскаржуване рішення Господарського
суду м. Києва від 20.06.2014 року у справі №
910/1891/14.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи
15.05.2002 між Київською міською радою
(орендодавець) та Закритим акціонерним
товариством "Дніпровська пристань",
після зміни найменування - ПАТ
"Дніпровська пристань", (орендар)
укладено договір оренди земельної
ділянки, за змістом якого орендар на
підставі рішення Київської міської
ради від 27.12.2001 №178/1612 передає, а орендар
приймає в оренду строком на 25 років
земельні ділянки (кадастрові номери
66016003, 66016011) загальною площею 179100,0 кв.м
на просп. Генерала Ватутіна у
Дніпровському р-ні м. Києва для
будівництва, подальшої експлуатації та
обслуговування житлових будинків з
об'єктами соціально-культурного та
побутового призначення в межах, які
перенесені у натуру (на місцевість) і
зазначені на планах, що є невід'ємною
частиною цього договору.

10.08.2007 між Закритим акціонерним
товариством "Дніпровська пристань",
після зміни найменування - ПАТ
"Дніпровська пристань", (замовник) та
ТОВ "Призма Бета" (інвестор) було
укладено інвестиційний договір
№ДИ-10/08, предметом якого є
інвестування інвестором будівництва
другої черги торгово-розважального
центру по просп. Генерала Ватутіна в м.
Києві.

Пунктом 2.1 Інвестиційного договору
визначено, що об'єктом інвестування по
договору є друга черга будівництва, яка
включає в себе: будівництво
трьохповерхового
торгово-розважального центру,
початковою загальною площею 96907 кв.м
(п.п. 2.1.1) та будівництво інженерних
мереж та споруджень, благоустрою,
берегоукріплення, необхідних для
другої черги (п.п. 2.1.2).

За змістом п. 6.1 Інвестиційного
договору інвестор зобов'язується
здійснювати повне фінансування
будівництва та передбачені договором
платежі в порядку, в строк та на умовах,
передбачених даним договором.

Додатковою угодою від 04.09.2008 сторонами
було внесено зміни до п. 6.3
Інвестиційного договору та погоджено,
що орієнтовна ціна договору становить
610275090,00 грн., що еквівалентно 125822132,65 дол.
США по курсу НБУ, що діє на момент
підписання даної додаткової угоди, а
також викладено графік внесення
інвестицій у новій редакції.

Пунктом 7.3 Інвестиційного договору в
редакції додаткової угоди від 20.08.2012
визначено, що інвестор набуває право
власності на об'єкт після завершення
будівництва та прийняття об'єкта в
експлуатацію, з моменту передачі
об'єкта замовником інвестору по акту
приймання-передачі в порядку,
передбаченому в п. 7.6 договору. До
завершення будівництва, прийняття
об'єкту в експлуатацію та його передачі
інвестору по акту приймання-передачі
майнові права на проектну та робочу
документацію відносно будівництва
об'єкту, на використані в процесі
будівництва матеріали та обладнання,
на всі результати виконаних
будівельних робіт, в тому числі і на
незавершений будівництвом об'єкт в
цілому або його частини, належать
інвестору.

16.03.2010 погоджено акт готовності об'єкту
до експлуатації, а саме будівництва
торговельно-розважального центру в
складі другої черги проекту
будівництва житлових будинків з
об'єктами соціально-культурного та
побутового призначення, транспортної
розв'язки і тягової підстанції на
просп. Генерала Ватутіна у
Дніпровському та Деснянському районі
м. Києва, загальною площею 66810,1 кв.м.

12.05.2010 Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Киві було видано сертифікат
відповідності серія КВ №000165, яким
засвідчено відповідність закінченого
будівництвом об'єкта ІІ черги
будівництва торгово-розважального
центру загальною площею 66810,1 кв.м.

10.08.2012 між ПАТ "Дніпровська пристань"
(продавець) та ТОВ "Стілф" (покупець)
було укладено договір купівлі-продажу
об'єкта незавершеного будівництва,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_2 за реєстровим номером
№2177, відповідно до умов якого
продавець зобов'язується продати
об'єкт незавершеного будівництва -
багаторівневий паркінг, який
знаходиться за адресою: м. Київ, просп.
Генерала Ватутіна, 2-т, ІІ черга (літ. К1),
готовністю 26% (багаторівневий паркінг),
на користь покупця, а покупець
зобов'язується прийняти
багаторівневий паркінг та сплатити
ціну, що зазначена у п. 2.1 цього
договору, а саме 17757018,46 грн.

Згідно з п. 1.2 договору багаторівневий
паркінг належить продавцю на підставі
договору оренди земельної ділянки,
посвідченого 15.05.2002 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим №4297 (зареєстрований
Київським міським управлінням
земельних ресурсів, запис у Книзі
записів державної реєстрації
договорів №66-6-00055 від 10.07.2002 р.), дозволу
на виконання будівельних робіт №0285-ДН,
виданого Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві 21.04.2008 р., витягу з наказу №396,
виданого Виконавчим органом Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) Головним
управлінням містобудування та
архітектури 03.08.2012 р., зареєстрованих
Комунальним підприємством "Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна" 06.08.2012 р. в
книзі: 236п-84, номер запису: 10982-П,
реєстраційний номер 37307835, відповідно
до Витягу про державну реєстрацію прав
№35070768, виданого Комунальним
підприємством "Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна" 06.08.2012 р.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що
багаторівневий паркінг розташований
на земельній ділянці площею 179100,0 кв.м,
кадастрові номери 66016003, 66016011, за
адресою: м. Київ, просп. Генерала
Ватутіна, 2.

За змістом п. 2.3 договору сторони
погодили, що частина ціни
багаторівневого паркінгу в розмірі
17757018,46 грн. сплачується шляхом
зарахування зустрічних взаємних
грошових вимог між ними, а саме: ціни
багаторівневого паркінгу в розмірі
17757018,46 грн. та частини грошових вимог
продавця до покупця за договором
генерального підряду №СТ-01 від 14.09.2007 в
розмірі 17757018,46 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що
на думку позивача договір укладений
між відповідачами з порушенням норм
законодавства, а тому існують підстави
для визнання його недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судовому засіданні з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд вважає що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду першої інстанції скасуванню з
наступних підстав.

По перше колегія суддів зазначає про
грубе порушення норм процесуального
права місцевим господарським судом,
яке призвело до прийняття рішення щодо
частини позовних вимог, розгляд яких
взагалі був неприпустимий з огляду на
наступні законодавчі приписи.

Частиною 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що позивач вправі до
прийняття рішення по справі збільшити
розмір позовних вимог за умови
дотримання встановленого порядку
досудового врегулювання спору у
випадках, передбачених статтею 5 цього
Кодексу, в цій частині, відмовитись від
позову або зменшити розмір позовних
вимог. До початку розгляду
господарським судом справи по суті
позивач має право змінити предмет або
підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Відповідно до пунктів 3.10, 3.12 постави
Пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» під
збільшенням розміру позовних вимог
слід розуміти відповідно збільшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Передбачене ч. 4 ст. 22 ГПК України
право позивача збільшити розмір
позовних вимог може бути реалізоване
до прийняття рішення судом першої
інстанції.

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після відкриття
судового засідання, роз'яснення (за
необхідності) сторонам та іншим
учасникам судового процесу їх прав та
обов'язків і розгляду інших клопотань і
заяв (про відкладення розгляду справи,
залучення до участі в ній інших осіб,
витребування додаткових доказів тощо)
переходить безпосередньо до розгляду
позовних вимог, про що зазначається в
протоколі судового засідання.

Звертаючись до суду із позовом ТОВ
«Призма Бета» у якості позовних вимог
зазначив лише визнати недійсним
правочин, укладений між ПАТ
«Дніпровська» та ТОВ «Стілф».

Ухвалою місцевого господарського суду
від 10.02.2014 року було порушено
провадження саме щодо цієї позовної
вимоги.

28.02.2014 року через відділ
документального забезпечення роботи
господарського суду м. Києва було
подано заяву про зміну предмету позову,
в якій позивач просив суд додатково
визнати за ТОВ «Призма Бета» право
власності на об'єкт незавершеного
будівництва - багаторівневий паркінг,
який знаходиться за адресою: м. Київ, пр.
Ватутіна Генерала, 2 т, ІІ черга (літ. К 1),
готовність 26%.

Так, зі змісту зазначеної заяви слідує,
що позивачем заявлені додаткові вимоги
(визнання право власності на об'єкт
незавершеного будівництва), про які не
йшлось у первісному позові та які за
своєю правовою природою є самостійними
та не пов'язані з первісною позовною
вимогою.

Таким чином , збільшення позовних вимог
шляхом пред'явлення додаткової вимоги,
як то визнання права власності на
об'єкт нерухомості нерухомого майна, є
фактично поданням іншого позову, який
містить новий предмет позову та нові
підстави позову.

Згідно частини 1 статті 58 ГПК України «в
одній позовній заяві може бути
об'єднано кілька вимог, зв'язаних між
собою підставою виникнення або
поданими доказами».

Під вимогою розуміється
матеріально-правова вимога, яка є
предметом позову. Підстава позову - це є
фактичні обставини, на яких
ґрунтується вимога позивача.

Пункт 5 частини першої статті 63 ГПК
України містить дві самостійні
підстави для повернення позовної заяви
і доданих до неї документів без
розгляду:

1) порушення правил об'єднання вимог;

2) об'єднання в одній позовній заяві
кількох вимог до одного чи кількох
відповідачів, якщо сумісний розгляд
цих вимог перешкоджатиме з'ясуванню
прав і взаємовідносин сторін чи
суттєво утруднить вирішення спору.

Тобто, процесуальний закон визначає
можливість об'єднувати лише вимоги, які
пов'язані між собою підставами
виникнення або доказами, що
підтверджують ці вимоги.

Пунктом 3.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від 26.12.2011
р., № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" роз'яснено, що
позивач має право об'єднати в одній
позовній заяві кілька вимог, пов'язаних
між собою підставою виникнення або
поданими доказами (зокрема, про
стягнення неповернутого кредиту,
відсотків за користування кредитом і
неустойки; про визнання недійсним акта
і про відшкодування заподіяної у
зв'язку з його виданням шкоди; про
стягнення вартості недостачі товару,
одержаного за кількома транспортними
документами і оформленої одним актом
приймання або коли такий товар
сплачено за одним розрахунковим
документом; про спонукання до
виконання зобов'язань за господарським
договором і про застосування заходів
майнової відповідальності за його
невиконання тощо). Право об'єднати
кілька однорідних позовних заяв або
справ, у яких беруть участь ті ж самі
сторони, надане також судді. При цьому
останній вправі вирішувати питання про
об'єднання лише тих заяв (справ), які
перебувають в його провадженні.
Однорідними можуть вважатися позовні
заяви, які, пов'язані з однорідними
позовними вимогами і водночас подані
одним і тим же позивачем до одного й
того самого відповідача (чи
відповідачів) або хоча й різними
позивачами, але до одного й того ж
відповідача. Однорідними ж позовними
вимогами є такі, що виникають з одних і
тих самих або з аналогічних підстав і
водночас пов'язані між собою одним і
тим самим способом захисту прав і
законних інтересів.

За таких обставин колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що заявлені позивачем вимоги, у
розумінні положень ст. 58 ГПК України, не
можуть бути розглянуті в одному
позовному провадженні, виходячи з того,
що сумісний розгляд цих вимог суттєво
утруднить вирішення спору.

Таким чином місцевий господарський суд
при винесенні оскаржуваного рішення
допустив грубе порушення
процесуальних норм господарського
законодавства.

По друге колегія суддів вважає, що
заявлена позивачем позовна вимога щодо
визнання за ним права власності на
об'єкт незавершеного будівництва
взагалі є передчасною, а отже такою, що
не підлягає задоволенню.

Захист цивільних прав та інтересів
забезпечується застосуванням,
передбачених Цивільним і
Господарським кодексами України,
засобів захисту.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання права. Позов про
визнання права власності є
речово-правовим, вимоги котрого
звернені до суду який повинен
підтвердити наявність у позивача права
власності на спірне майно. Об'єктом
такого позову є усунення
невизначеності відносин права
власності позивача щодо індивідуально
визначеного майна. Підставою ж позову,
є обставини, що підтверджують право
власності позивача на майно.

За приписами ст. 316 Цивільного кодексу
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями статті 319
Цивільного кодексу України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України
закріплено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Приписами ст. 328 Цивільного кодексу
України унормовано, що право власності
набувається на підставах, не
заборонених законом та вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Отже необхідною передумовою захисту
прав позивача шляхом визнання його
права власності на спірні нерухомі
об'єкти служить підтвердження
позивачем своїх прав на зазначене
майно на підставі пред'явлених ним
правовстановлюючих документів, а також
будь -яких інших доказів, що
підтверджують приналежність позивачу
спірного майна.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України, власник майна вправі
пред'явити позов про визнання права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Позови про визнання права власності
спрямовані на усунення перешкод у
здійсненні власником свого права і
виключення посягань на належне
власнику майно за допомогою
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності.

Позивачем у позові про визнання права
власності може бути будь-який учасник
цивільних відносин, який вважає себе
власником певного майна, однак не може
належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку з наявністю
щодо цього права сумнів або претензій з
боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання
права власності виступає будь-яка
особа, яка сумнівається у належності
майна позивачеві, або не визнає за ним
права здійснювати правомочності
володіння, користування і
розпорядження таким майно, або має
власний інтерес у межах існуючих
правовідносин.

Вирішуючи спір по суті, необхідно
встановити наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або законного
інтересу, на захист якого подано позов,
а також з'ясувати наявність чи
відсутність факту їх порушення або
оспорювання, а також яким чином особа,
до якої позивачем пред'явлено позов,
порушує права останнього.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
правовою підставою для звернення до
господарського суду є захист порушених
або оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів, а тому право на
позов у особи виникає після порушення
відповідачами її права. Тобто захисту
підлягає вже порушене право.

Проте як вбачається з матеріалів
справи, позивач належним чином не
обґрунтував та не довів, яким саме
чином відповідач порушує його права та
охоронювані законом інтереси щодо
права власності на спірний в межах
даної справи об'єкт незавершеного
будівництва, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи та встановлено
судом, позивач не набув право власності
на спірний в межах даної справи об'єкт у
встановленому законом порядку.

Також колегія суддів звертає увагу, що
необхідною умовою захисту права
власності шляхом його визнання служить
підтвердження позивачем своїх прав на
майно на підставі пред'явлених ним
правовстановлюючих документів, а також
будь -яких інших доказів, що
підтверджують приналежність позивачу
спірного майна.

Цивільний кодекс України, визначивши,
що власник здійснює право власності
своїм майном на свій розсуд, в той же
час не визначає конкретних доказів,
якими останній повинен підтверджувати
своє суб'єктивне право.

Проте положення ч. 1 ст. 182 Цивільного
кодексу України, які носять відсильний
характер, визначають, що право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом (ч. 4 ст. 182 Цивільного кодексу
України).

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" від
01.07.2004 року № 1952-IV встановлено, що
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування.

Так, відповідно до абзацу 1 підпункту "а"
пункту 6.1. Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18.02.2002 за № 157/6445 (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна провадиться з видачею свідоцтва
про право власності органами місцевого
самоврядування фізичним особам та
юридичним особам на новозбудовані,
перебудовані або реконструйовані
об'єкти нерухомого майна за наявності
акта про право власності на землю або
рішення про відведення земельної
ділянки для цієї мети та за наявності
документа, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує відповідність
закінченого будівництвом об'єкта
проектній документації, державним
будівельним нормам, стандартам і
правилам.

У відповідності до ч.1 ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
грунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Отже наявність у позивача
правовстановлюючих документів
передбачених законодавством може
розцінюватися судом, як належний доказ
на підтвердження виникнення у позивача
законних прав на звернення до суду для
захисту своїх порушених прав у спосіб
зазначений позивачем.

Натомість як вбачається зі змісту
позовної заяви, право власності у
позивача на спірний об'єкт нерухомого
майна ще не виникло (будівництво
об'єкту не було завершено), належних
доказів на підтвердження зворотного
позивачем суду надано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність у
позивача прав на звернення до суду з
відповідним позовом.

Крім того, враховуючи ту обставину, що
позивач в обґрунтування позовних вимог
в цій частинці посилається на
невиконання зобов'язання за
інвестиційним договором, судова
колегія дійшла висновку про те, що
позивачем також обраний неналежний
спосіб захисту своїх прав, що виникли з
наведених вище договорів, тобто у
зобов'язальних правовідносинах,
оскільки положення стаття 392 ЦК України
підлягають застосування лише для
захисту прав існуючого власника, право
власності якого не визнається або
оспорюється іншою особою, тоді ж як
позивач у спорі про визнання права
власності на спірне майно таких прав ще
не набув.

Суд зазначає, що у разі, якщо позивач
вважає, що відповідачем порушуються
умови договору, він наприклад може
звернутись до суду за захистом своїх
порушених прав та охоронюваних законом
інтересів шляхом подання позову про
спонукання відповідача до виконання
договірних зобов'язань (аналогічна
позиція була висловлена у постанові
Вищого господарського суду України
30.05.2012 року у справі № 2/349).

З огляду на вище зазначене, колегія
суддів констатує відсутність законних
підстав для визнання права власності
щодо спірного об'єкту незавершеного
будівництва за позивачем, а отже як
наслідок у задоволенні позовних вимог
в цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
об'єкта незавершеного будівництва від
10.08.2012 року, колегія суддів зазначає
наступне.

Як зазначається в роз'ясненні Вищого
арбітражного суду України від 12.03.99 р. N
02-5/111 "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними",
розглядаючи питання про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

У відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, а саме:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1 ст. 203);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2 ст. 203);

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. 3 ст. 203);

- правочин має вчинятись у формі,
встановленій законом (ч.4 ст. 203)

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК
України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), Земельним
кодексом України, Сімейним кодексом
України, Законом України від 12 травня
1991 року № 1023-ХІІ „Про захист прав
споживачів" (в редакції Закону від 1
грудня 2005 року № 3161-ІУ), Законом України
від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ „Про
оренду землі" (в редакції Закону від 2
жовтня 2003 року № 1211-IV) та іншими актами
законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

З тексту рішення місцевого
господарського суду вбачається, що суд
керуючись положеннями п.7.3 дійшов
висновку про наявність у позивача
майнових прав на паркінг, проте даний
висновок є помилковим в силу наступних
обставин справи.

Пунктом. 7.3. Інвестиційного договору №
ДИ-10/08 в редакції Додаткової угоди від
20.08.2012 року, яким передбачено, що до
завершення будівництва і прийняття
Об'єкта інвестування (ТРЦ, частиною
якого є Паркінг) в експлуатацію всі
майнові права на проектну і робочу
документацію стосовно будівництва, на
використані при будівництві матеріали
і обладнання, на всі результати
будівельних робіт, в тому числі на
незавершений будівництвом Об'єкт
інвестування в цілому або його частини,
належать Позивачу.

В той же час, Оспорюваний договір між
Відповідачами було укладено 10.08.2012
року. Тобто, на момент укладання
Оспорюваного договору (10.08.2012 року)
Додаткова угода від 20.08.2012 року до
Інвестиційного договору № ДИ-10/08 ще не
була укладена.

За таких обставин, Оспорюваний договір
не порушує прав Позивача, що випливають
із п. 7.3. Інвестиційного договору №
ДИ-10/08 в редакції Додаткової угоди від
20.08.2012 року (право на матеріали,
обладнання, майнові права на об'єкт
незавершеного будівництва), оскільки
на момент укладання Оспорюваного
договору права, передбачені п. 7.3.
Інвестиційного договору № ДИ-10/08 в
редакції Додаткової угоди від 20.08.2012
року, ще не виникли у Позивача.

Крім того, Інвестиційний договір №
ДИ-10/08 в редакції чинній на момент
укладання Оспорюваного договору не
містив умов щодо наявності у позивача
майнових прав на незавершений
будівництвом об'єкт - Паркінг або прав
на матеріали, обладнання, що були
використані при будівництві.

Відповідно до абз. 1 частини 3 статті 331
ЦК України «до завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна)».

За загальним правилом, власником
матеріалів, обладнання, які
використовуються в процесі створення
майна, є особа, яка це майно створює. В
нашому випадку такою особою є ПрАТ
«Дніпровська пристань».

Отже, з урахуванням приписів частини 3
статті 331 ЦК України, на момент
укладення Оспорюваного договору у
Позивача не було майнових прав на
об'єкт незавершеного будівництва, а
власником матеріалів та обладнання, що
використовувалися при будівництві,
було ПрАТ «Дніпровська пристань», а
отже і підстави для визнання спірного
правочину недійсним у суду відсутні.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції
прийнято з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
апеляційна скарга ТОВ «Стілф» підлягає
задоволенню, рішення Господарського
суду м. Києва від 20.06.2014 року у справі №
910/1891/14 скасуванню.

У зв'язку з задоволенням апеляційної
скарги відповідача, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. 99, 101, 103-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Стілф»
задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду м. Києва
від 20.06.2014 року у справі № 910/1891/14
скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким:

В позові відмовити повністю.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Призма Бета" (02660, м.
Київ, просп. Генерала Ватутіна, 2-т;
ідентифікаційний код 34001316) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Стілф" (01032, м. Київ,
бул. Тараса Шевченка, 33, пов. 13;
ідентифікаційний код 35033679) судові
витрати у розмірі 37 149,00 грн. (тридцять
сім тисяч сто сорок дев'ять) грн. 00 коп.
за розгляд апеляційної скарги.

5. Видачу наказу на виконання даної
постанови доручити Господарському
суду м. Києва.

6. Матеріали справи № 910/1891/14
повернути до Господарського суду м.
Києва.

7. Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко