ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 рокуСправа № 912/2578/14
Господарський суд Кіровоградської
області в складі судді Змеула О.А.
розглянув у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Ясенівська";

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрохімічний
захист";

про визнання недійсним договору,

представники сторін:

від позивача - Галковська О.І.,
довіреність від 15.04.14

від відповідача - Пастушенко В.А.,
довіреність № 14 від 01.10.14.

Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Агрофірма
"Ясенівська" (далі - позивач, СТОВ
"Агрофірма "Ясенівська") звернулося до
Господарського суду Кіровоградської
області (далі - господарський суд ) з
позовною заявою від 05.08.14, яка містить
вимоги - визнати недійсним договір
поставки № 121 від 5 квітня 2013 року, що
укладений між позивачем та Товариством
з обмеженою відповідальністю
"Агрохімічний захист" (далі -
відповідач, ТОВ "Агрохімічний захист").

Позов подано з тих причин, що пунктами
5.2., 5.4., 5.5. договору поставки № 121 від 5
квітня 2013 року передбачається подвійне
притягнення до відповідальності, що
суперечить статті 61 Конституції
України.

Ухвалою господарського суду від 07.08.14
позовну заяву прийнято та порушено
провадження у справі, розгляд якої
призначено на 11.09.2014, позивача і
відповідача зобов'язано надіслати суду
необхідні документи; примірники ухвали
надіслано сторонам.

Ухвалою господарського суду від 11.09.14
розгляд справи відкладено, позивача і
відповідача вдруге зобов'язано
надіслати суду необхідні документи;
примірники ухвали надіслано сторонам.

Відповідач подав заперечення на
позовну заяву, якими позов відхилив
повністю, мотивуючи тим, що: в спірному
договорі сторонами правомірно,
відповідно до норм чинного
законодавства визначено два різних за
своєю суттю види відповідальності за
порушення позивачем договірних
зобов'язань; жодною нормою права не
зазначено, що юридична
відповідальність особи може
обмежуватися альтернативно - або
штрафом або пенею; посилання в позовній
заяві на застосування в договорі
подвійної неустойки є недоречним та
безпідставним.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні у справі
документи, оцінивши наявні в справі
докази, з огляду на приписи цивільного
законодавства господарський суд
дійшов до висновку про те, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Як слідує з матеріалів справи, між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрохімічний захист"
(Продавець) та Сільськогосподарським
товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Ясенівська" (Покупець) укладено
договір поставки № 121 від 5 квітня 2014
року (далі - Договір).

У пункті 1.1. Договору сторони
домовилися по те, що Продавець
зобов'язується передати у власність
Покупцеві, а Покупець зобов'язується
прийняти й оплатити засоби захисту
рослин - "Основа" у кількості 10 000 л,
загальна ціна яких складає 522 240,00 грн з
ПДВ, надалі іменовані Товар. Згідно з
умовами Договору позивач взяв на себе
обов'язки Покупця, а відповідач -
Продавця. Спірним Договором узгоджено
найменування, кількість, ціна, термін й
порядок поставки Товару - до 30 квітня 2013
р., а також порядок і строк розрахунків
за отриманий Товар.

У пункті 5.2. розділу 5 Договору
зазначено, що Покупець відповідає за
несвоєчасну оплату товару (порушення
розділу 2 Договору) й сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми заборгованості за кожний день
простроченого платежу. При розрахунку
пені застосовується ставка НБУ, що діє
в період нарахування пені.

Поряд з цим, у пункті 5.4. розділу 5
Договору сторони домовилися про те, що
у випадку прострочення виконання
зобов'язань, передбачених розділом 2
даного договору, більше ніж 30 днів
винна сторона додатково сплачує іншій
стороні за даним договором штраф у
розмірі п'ятнадцяти відсотків від ціни
договору.

У зв'язку з цим, в позовній заяві
позивач посилається на те, що пунктами
5.2. і 5.4. Договору передбачено подвійну
юридичну відповідальність СТОВ
"Агрофірма "Ясенівська" за порушення
договірних зобов'язань, що суперечить
ст. 61 Конституції України.

У ході вирішення спору господарський
суд виходить з нижченаведених приписів
цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
частині першій статті 193
Господарського кодексу України (далі -
ГК України), яка також передбачає, що до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених ГК України, іншими
законами та договором (частина друга
статті 193, частина перша статті 216 та
частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є штрафні санкції, до яких
віднесено штраф та пеню (частина перша
статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною третьою статті 549
ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК
України, статтями 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не
суперечить статті 61 Конституції
України, оскільки згідно зі статтею 549
ЦК України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230 ГК
України - видами штрафних санкцій,
тобто не є окремими та самостійними
видами юридичної відповідальності. У
межах одного виду відповідальності
може застосовуватися різний набір
санкцій.

Укладеним сторонами спірним Договором
(пункти 5.2., 5.4.) передбачено
господарсько-правову відповідальність
за порушення умов договору у вигляді
сплати неустойки - пені та штрафу, а
отже, Покупець (позивач) лише один раз
притягнений до відповідальності за
порушення строків оплати отриманого
товару, тому пункт 5.4. Договору не
суперечить чинному законодавству.

Стосовно посилання позивача те, що
пункт 5.5. Договору також суперечить
статті 61 Конституції України,
господарський суд виходить з
наступного.

Спірним пунктом 5.5. розділу 5 Договору
сторони дійшли до згоди щодо зміни
розміру процентної ставки,
передбаченої частиною 2 ст. 625
Цивільного кодексу України, і
встановлюють її в розмірі сорока
відсотків річних від несплаченої
загальної вартості товару протягом 90
календарних днів з дати, коли Товар
повинен бути оплачений Покупцем та
дев'яносто шість відсотків від
несплаченої ціни Товару до дня повної
оплати з дати закінчення дев'яноста
календарних днів. З дня закінчення
строків сплати, передбачених п. 2.1.
Договору, вважається, що Продавцем
пред'явлена вимога щодо сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення (минулий та майбутній) та
відсотків річних.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Із вказаної
норми слідує, що договором або законом
може бути встановлений інший розмір
процентів річних, у тому числі більшому
розмірі, ніж три процента.

У зв'язку з цим, грошовими
зобов'язаннями боржника перед
кредитором є грошова сума, що визначена
з урахуванням встановленого індексу
інфляції та відповідних процентів
річних, що встановлені договором або
законом.

Інфляційні втрати пов'язані з
інфляційними процесами в державі, за
своєю правовою природою є
компенсацією за понесені збитки,
спричинені знеціненням грошових
коштів, а три проценти річних, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором - платою за користування
коштами, що не були своєчасно сплачені
боржником. Тобто, річні проценти не є
видом штрафних санкцій, не є пенею,
поняття якої міститься у частині 3
статті 549 ЦК України.

Господарським судом відхиляються
доводи позивача про те, що нарахування
суми процентів за користування чужими
грошовим коштами здійснюється
фактично за кожен день прострочення
невиконання зобов'язання, оскільки
пунктом 5.5. розділу 5 Договору не
встановлено, що сума процентів за
користування чужими грошовими коштами
нараховується за кожен день
прострочення платежу або невиконання
зобов'язання.

Таким чином, у задоволенні позову слід
відмовити повністю.

За подання до господарського суду
позовної заяви про визнання договору
недійсним позивачем сплачено суму 1218,00
грн судового збору. Згідно з приписами
частини 1 статті 49 ГПК України витрати
на судовий збір покладаються на
позивача.

У судовому засіданні оголошена вступна
та резолютивна частини рішення.

Керуючись статтями 44, 49, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

В И Р I Ш И
В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Витрати на судовий збір у сумі 1218 грн
покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Кіровоградської
області протягом десяти днів з дня
підписання повного рішення,
оформленого відповідно до статті 84 ГПК
України.

Повне рішення складено 07.10.14

Суддя
О.А. Змеул