ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р.
Справа № 922/696/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя
Терещенко О.І. , суддя Бондаренко В.П.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача - Приходько Я.М.,

відповідача - Боженко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 1793
Х/1-7) на рішення господарського суду
Харківської області від 02.06.14 у справі

за позовом Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною, м. Київ,

до Акціонерного товариства "А.М.Б.", м.
Харків,

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Державне підприємство з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною, звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
відповідача, АТ "А.М.Б.", про визнання
недійсним договору від 01.07.2011р.
відповідального зберігання.

Підставою для визнання недійсним
договору позивач вказує те, що договір
не був спрямований на реальне настання
наслідків його укладення, був
укладений внаслідок зловмисної
домовленості керівників сторін
договору. Крім того позивач зазначив,
що спірний договір був складений
пізніше, ніж зазначена дата його
укладання.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 02.06.2014 року
(суддя Яризько В.О.) у задоволенні
позову відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого
господарського суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
вищенаведене рішення скасувати,
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач зазначає, що спірний договір не
був спрямований на реальне настання
наслідків його укладення.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу підтримав,
просив її задовольнити.

Відповідач у відзиві та його
представник в судовому засіданні проти
доводів апеляційної скарги
заперечують, посилаючись на те, що
спірний договір відповідає вимогам
чинного законодавства та виконується
сторонами, а тому просять залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду - без змін.

На думку суду обставини справи
свідчать про наявність у справі
матеріалів достатніх для її розгляду
та ухвалення законного і
обґрунтованого рішення. Крім того, суд
приймає до уваги, що судом сторонам
були створені належні умови для
надання усіх необхідних доказів
(надано достатньо часу для підготовки
до судового засідання, ознайомитись із
матеріалами справи, зняти з них копії,
надати нові докази тощо).

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
обов'язок доказування і подання
доказів покладено на сторони, суд
згідно за статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України
розглядає справу за наявними
матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, вислухавши пояснення
представників та перевіривши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів встановила наступне.

01.07.2011 р. між Державним підприємством з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною (позивач, депонент)
в особі Обласного управління
"Харківекоресурси" та АТ "А.М.Б.",
(відповідач, охоронець) було укладено
договір відповідального зберігання, за
умовами якого депонент в порядку та на
умовах, визначених цим договором
передає, а охоронець приймає на
відповідальне зберігання транспортні
засоби (майно) вартістю та складом
згідно акту приймання-передачі майна
на відповідальне зберігання, який є
невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 3.1.4 Договору погоджено, що
депонент зобов'язаний оплачувати
вартість послуг з відповідального
зберігання 3000,00 грн. з урахуванням ПДВ
на місяць.

Згідно п. 6.1 Договору цей договір
набуває чинності з моменту його
підписання і діє до 31 грудня 2011 р. У разі
відсутності заперечень сторін,
висловлених не менш ніж за 7 днів до
закінчення строку дії договору, його
дія автоматично пролонгується ще на
один календарний рік із збереженням
попередніх умов.

Спірний Договір підписаний
повноважними представниками сторін,
скріплений печатками підприємств.

До Договору сторонами складений акт
від 01.07.2011р. приймання-передачі майна на
відповідальне зберігання, за яким
позивач передав на зберігання
відповідачу майно за переліком, всього
19 позицій.

Також до матеріалів справи (а.с. 100-114)
надані рахунки на оплату послуг за
зберігання, що виставлялись
відповідачем за період з липня 2011р. по
серпень 2012р., та акти
приймання-передачі послуг за вказаний
період, які підписані обома сторонами
та скріплені печатками підприємств.

Крім того до матеріалів справи надані
виписки банку, що підтверджують оплату
позивачем послуг по зберіганню по
серпень 2012р. включно.

Згідно ч.1 ст. 936 ЦК України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч.1 ст. 937 Цивільного
кодексу України договір зберігання
укладається у письмовій формі у
випадках, встановлених статтею 208 цього
Кодексу. Письмова форма договору
вважається дотриманою, якщо прийняття
речі на зберігання посвідчене
розпискою, квитанцією або іншим
документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво-
чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
передбачені статтею 203 ЦК України, а
саме :

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

В обґрунтування позовних вимог та
вимог апеляційної скарги позивач
вказує на те, що в жовтні 2012р. ОСОБА_3
було звільнено з посади начальника
обласного управління
"Харківекоресурси", яким і був
укладений спірний договір, однак до
теперішнього часу ОСОБА_3 не передав
всі документи обласного управління
"Харківекоресурси", які були складені
підприємством за його керівництвом, а
також не передана печатка та не
повернуто майно, щодо якого він був
матеріально відповідальною особою, а
тому позивачу не було відомо про
наявність спірного договору.

Позивач зазначає, що акти
приймання-передачі послуг за липень та
серпень 2012р. та оплата за дані місяці
була здійснена в.о. начальника ОСОБА_4,
однак на той час він ще не володів
повною інформацією стосовно даного
договору. Про існування спірного
договору позивач дізнався лише під час
розгляду справи за позовом АТ "А.М.Б." до
нього про стягнення заборгованості за
договором.

Позивач вважає, що на дату, яка
зазначена в договорі, як дата його
підписання, а саме 01.07.2011р., такого
договору не існувало, він був
виготовлений пізніше з метою звернення
відповідача до суду та стягнення з
державного підприємства грошових
коштів. Крім того позивач зазначає, що
як в листуванні, так і в рахунках на
оплату відсутнє жодне посилання на
спірний договір, що також свідчить про
відсутність Договору на момент сплати
ОСОБА_3 грошових коштів відповідачу.

Як вірно зазначає місцевий
господарський суд, відсутність тексту
договору на підприємстві, яке є
стороною такого договору, не свідчить
про те, що такий договір укладений
пізніше, ніж дата, що зазначена в ньому.
При цьому діюче законодавство та умови
Договору не містять положення щодо
обов'язкового посилання на дату та
номер договору при складанні актів
приймання-передачі послуг зберігання
або в платіжних документах на оплату
таких послуг. Так, позивач здійснював
оплату наданих послуг у розмірі, що
обумовлений умовами договору, з
вказанням про те, що це є оплатою послуг
зберігання.

Доводи позивача про те, що договір
складений пізніше, ніж 01.07.2011р. не
обґрунтовані, не надано доказів того,
що 01.07.2011р. договір дійсно не міг бути
підписаний особами, що в ньому
зазначені через хворобу, перебування
за межами країни тощо.

Станом на 01.07.2011р. ОСОБА_3 був
повноважною особою на підписання
договору від імені позивача, що не
оспорюється позивачем, мав печатку
підприємства, що свідчить про те, що
договір був укладений саме на дату, що
зазначена в ньому, при цьому матеріали
справи не містять доказів, що
спростовують даний факт.

Наданий позивачем текст Договору, акт
приймання-передачі майна, який
знаходився також і у позивача, акти
приймання-передачі послуг зберігання
та здійснення часткових оплат
позивачем, свідчить про те, що договір
був укладений та був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Господарським судом при розгляді
справи було зобов'язано сторони
здійснити інвентаризацію наявного на
зберіганні у відповідача майна
позивача згідно з актом
приймання-передачі майна, для чого
позивач повинен був направити
повноважного представника до
відповідача. Дана інвентаризація не
була проведена за вини відповідача,
однак позивачем самостійно було
виявлено наявність частини майна, що
передавалось за актом
приймання-передачі до договору від
01.07.2011р., яке зберігається на відкритій
площадці біля нежитлових приміщень за
адресою місця зберігання , а саме
виявлена наявність:

- а/м МАЗ 437040 080 держ. № 21197 КА - 1 шт;

- автопричепу П-5-01 держ. № 22393 КА - 1 шт;

- автопричепу П-5-01 держ. № 22328 КА - 1шт;

- автопричепу П-5-01 держ. № 22329 КА - 1шт;

- автопричепу П-5-01 держ. № 22398 КА - 1 шт;

- автопричепу П-5-01 без номерних
знаків-1шт;

- автопогрузчик "Рекорд-2" - 1 шт., про що
був складений відповідний акт.

Наявність майна у відповідача також
свідчить про те, що договір був
укладений з метою реального настання
наслідків, що обумовлені ним.

Стосовно посилань позивача на те, що
певне майно не могло було бути передано
на зберігання на момент укладення
спірного договору, оскільки
знаходилось в оренді, а одна одинця
була вкрадена, а також стосовно
посилань на те, що виявлена лише
частина майна, яка зберігається
неналежним чином, суд зазначає, що таке
обґрунтування стосується виконання
умов договору зберігання.

Так, згідно ч.1 ст. 942 ЦК України зберігач
зобов'язаний вживати усіх заходів,
встановлених договором, законом,
іншими актами цивільного
законодавства, для забезпечення
схоронності речі.

Відповідно до ст. 949 ЦК України зберігач
зобов'язаний повернути поклажодавцеві
річ, яка була передана на зберігання,
або відповідну кількість речей такого
самого роду та такої самої якості. Річ
має бути повернена поклажодавцю в
такому стані, в якому вона була
прийнята на зберігання, з урахуванням
зміни її природних властивостей.

Згідно зі ст. 950 ЦК України за втрату
(нестачу) або пошкодження речі,
прийнятої на зберігання, зберігач
відповідає на загальних підставах.

Отже, в разі неналежного виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором щодо зберігання майно або
щодо повернення майна, позивач має
право звернутись з відповідним позовом
до суду за захистом своїх порушених
прав, у такому разі заінтересована
сторона має право вимагати розірвання
договору або застосування інших
передбачених законом наслідків, а не
визнання правочину недійсним, оскільки
невиконання або неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором
не є підставою для визнання такого
договору недійсним.

Позивач також посилається на те, що
договір був укладений внаслідок
зловмисної домовленості керівників
сторін договору, з метою незаконного
збагачення ОСОБА_3 за рахунок державних
коштів, оскільки він є засновником
підприємства відповідача, який вніс 50%
до статутного капіталу відповідача.

Відповідно до ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

В постанові Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" наведені наступні
рекомендації : "У вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна
змова представника однієї сторони
правочину з другою стороною, внаслідок
чого настають несприятливі наслідки
для особи, від імені якої вчинено
правочин. У визнанні правочину
недійсним з відповідної підстави
доведенню підлягає не наявність волі
довірителя на вчинення правочину, а
існування умислу представника, який
усвідомлює факт вчинення правочину
всупереч інтересам довірителя,
передбачає настання невигідних для
останнього наслідків та бажає чи
свідомо допускає їх настання.
Наслідком такого визнання, крім
загальних наслідків, визначених
статтею 216 ЦК України, є виникнення у
довірителя права вимагати від свого
представника і другої сторони, зокрема,
солідарного відшкодування збитків. При
цьому представником не може вважатися
орган юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу."

Таким чином, для доведеності факту, що
договір укладений внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною
необхідно довести наявність
зловмисного умислу у сторін при
укладанні такого договору, що може бути
доведено лише вироком суду, однак
позивачем таких доказів не надано.

Посилання позивача на те, що щодо
ОСОБА_3 розглядається кримінальне
провадження по обвинуваченню в скоєнні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, а
також на те, що розглядалась справа про
притягнення ОСОБА_3 до
адміністративної відповідальності за
вчинення корупційного правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 172-2 КУпАП, судом не
приймаються, оскільки вказані справи
не стосуються предмета спору у даній
справі.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Умови, викладені в спірних договорах
були визначені та погоджені сторонами.
Вказані договори містять умови, жодна з
яких не суперечить ані чинному
законодавству, ані моральним засадам
суспільства. Письмова форма договору,
яка встановлена для договорів між
юридичними особами, сторонами
дотримана.

Спірний договір було складено згідно
вимог Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
підписано уповноваженими
представниками юридичних осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
правові відносини, що виникли між
сторонами на підставі спірного
договору відповідають встановленим
нормативними актами вимогам щодо
договорів, а зміст вказаного договору
не суперечить діючому законодавству
України і не порушує публічний порядок
та спрямований на реальне настання
правових наслідків

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено жодної
обставини, за якої спірний договір може
бути визнаний недійсним, судом також
при розгляді справи не встановлені
обставини, які б свідчили про
недійсність спірного договору.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги нормативно та
документально не обґрунтовані та не
підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою суду від 22.04.2014р. зобов'язано
сторони здійснити інвентаризацію
наявного на зберіганні у відповідача
майна позивача згідно з актом
приймання-передачі майна, для чого
позивачу направити повноважного
представника до відповідача. Акт
інвентаризації надати в судове
засідання.

Судом встановлено, що позивач
неодноразово звертався до відповідача
з питання проведення інвентаризації,
однак відповідач ухилився від
проведення такої інвентаризації.

Зокрема, позивач 20.05.2014р. направив
відповідачу лист за вих. № 481, в якому
повідомив відповідача про те, що
інвентаризаційна комісія в складі
представників позивача прибуде до
відповідача 27.05.2014р. о 10:00 год. для
виконання вимог ухвали суду від 22.04.2014р.
про проведення інвентаризації майна.

Даний лист був отриманий відповідачем,
що підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення.

Представник позивача також зазначає,
що про прибуття інвентаризаційної
комісії позивачем у телефонній розмові
було повідомлено керівника
відповідача - ОСОБА_5

Представник позивача зазначає, що з
метою виконання вимог ухвали суду,
представники підприємства 27.05.2014р.
здійснили виїзд за фактичним
місцезнаходженням АТ "А.М.Б." (м. Харків,
вул. Б.Хмельницького,3), двері якого були
зачинені зсередини, однак через
переговорний пристрій було
повідомлено, що ОСОБА_5 на даний час
немає на робочому місці, у зв'язку з чим
представники позивача не були допущені
на територію, де зберігається спірне
майно.

Суд також зазначає, що відповідачем не
надано доказів допуску представників
позивача на територію, де зберігається
спірне майно, відповідачем не
вживались заходи щодо узгодження іншої
дати проведення інвентаризації. Суд
також звертає увагу на те, що
відповідач мав можливість провести
інвентаризацію та скласти акт з
зазначенням переліку майна, що у нього
зберігається, в односторонньому
порядку.

Викладене свідчить про свідоме
ухилення відповідача від виконання
вимог ухвали суду.

Відповідно до п. 5 ст.83 ГПК України суд
має право стягувати в доход державного
бюджету з винної сторони штраф у
розмірі до 100 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян за
ненадіслання у встановлений строк
відзиву на позовну заяву або
витребуваних господарським судом
матеріалів, а також за ухилення від
вчинення дій, покладених господарським
судом на сторону.

Таким чином, колегія суддів вважає
обґрунтованим стягнення с відповідача
штрафу у розмірі 1700 грн.

Беручи до уваги всі наведені обставини
в їх сукупності, судова колегія дійшла
висновку, що під час розгляду справи
господарським судом першої інстанції
фактичні обставини справи встановлені
на основі всебічного, повного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів, висновки суду відповідають
обставинам справи та їм надана
правильна юридична оцінка, прийняте
рішення відповідає нормам чинного
законодавства та підстав для його
скасування не вбачається, а тому
підстави для задоволення апеляційної
скарги - відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 02.06.2014 року
залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено 22.09.2014
року.

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Терещенко О.І.

Суддя
Бондаренко В.П.