ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року Справа № 910/77/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді Саранюка В.І. -
доповідача у справісуддівІванової Л.Б.
Кочерової Н.О.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Державного підприємства "Донецька
залізниця"на рішення від та на
постанову відгосподарського суду
міста Києва 18.03.2014 Київського
апеляційного господарського суду
19.06.2014 у справі господарського суду№
910/77/14 міста Києваза позовомДержавного
підприємства "Донецька
залізниця"доДержавного підприємства
матеріально-технічного
забезпечення залізничного
транспорту України
"Укрзалізничпостач"простягнення
збитків у розмірі 127 541,37 грн.за участю
представників сторін:

від позивача - не з'явилися

від відповідача - Іорданова Н.М.

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство "Донецька
залізниця" звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Державного
підприємства матеріально-технічного
забезпечення залізничного транспорту
України "Укрзалізничпостач" 127 541,37 грн.
збитків, які являють собою різницю між
розмірами процентів транзитних
націнок, встановлених в договорі №
Д/Т-10027/НЮ від 22.01.2010 (ЦХП-10210 від 30.12.2009),
укладеному між сторонами, та в
додатковій угоді № 2 від 15.07.2010 до цього
договору.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 18.03.2014 у справі
№ 910/77/14, залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014,
відмовлено Державному підприємству
"Донецька залізниця" (Позивач) у
задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаними судовими
актами, Державне підприємство
"Донецька залізниця" звернулося з
касаційною скаргою, в якій просить
Вищий господарський суд України
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 18.03.2014, постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014 у справі
№ 910/77/14 та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги Позивача.

Заявник вказує на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників
Відповідача, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується
матеріалами справи, 22.01.2010 між
Державним підприємством
матеріально-технічного забезпечення
залізничного транспорту України
"Укрзалізничпостач" (постачальник) та
Державним підприємством "Донецька
залізниця" (покупець), укладено договір
№ Д/Т-10027/НЮ (№ ЦХП-10210 від 30.12.2009),
відповідно до якого постачальник
зобов'язується поставити, а покупець
прийняти та оплатити нафтопродукти,
найменування, марка, ціна і кількість
яких вказується в специфікаціях, які є
невід'ємними частинами договору. Ціна
на товар, який постачається за цим
Договором, встановлюється у гривнях
для кожної партії і вказується у
специфікаціях до цього Договору. Товар,
що постачається за даним договором,
оплачується в сумі, що включає: ціну
товару, з урахуванням митних платежів
та інших послуг, пов'язаних з митним
оформленням товару, якщо він
імпортується; відповідно до Наказу
Укрзалізниці 004а-Ц від 05.01.2009, складська
націнка складає 0,9% від вартості
поставленого товару, транзитна націнка
складає 0,6% від вартості поставленого
товару; транспортно-заготівельні
витрати, пов'язані із закупівлею та
доставкою товару;- ПДВ, інші податки та
збори, встановлені чинним
законодавством.

Відповідно до пункту 2.3 договору
орієнтовна сума договору, відповідно
до Наказу Укрзалізниці від 04.12.2009 № 681-Ц,
складає 386 578 333,33 грн., крім того, ПДВ за
ставкою 20% - 77 315 666,67 грн., разом - 463 894 000,00
грн. і може змінюватись в зв'язку з
корегуванням планів централізованого
матеріально-технічного забезпечення,
що затверджуються наказами
Укрзалізниці.

Між сторонами 14.01.2010 укладено
додаткову угоду № 1, якою сторони
внесли зміни до пункту 2.2.2 договору,
скоригувавши розмір складської
націнки до 1,0% від вартості
поставленого товару, а розмір
транзитної націнки до 0,7% від вартості
поставленого товару.

15.07.2010 між сторонами укладено додаткову
угоду № 2 до договору, в якій сторони
дійшли згоди щодо внесення змін до
пунктів 2.2.2, 11.1 договору.

Позовні вимоги Державного
підприємства "Донецька залізниця"
мотивовані тим, що відповідно до пункту
84 Положення "Про закупівлю товарів,
робіт і послуг за державні кошти",
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 921 від 17.10.2008,
договори про закупівлю не повинні
відрізнятися від умов тендерної
(цінової) пропозиції учасника -
переможця процедури закупівлі.

Додаткова угода № 2 від 15.07.2010 не
відповідає Положенню "Про закупівлю
товарів, робіт і послуг" за державні
кошти, внаслідок чого за період з 01.04.2010
по 30.06.2010 Позивачем понесено зайві
витрати (збитки) у сумі 127 541,37 грн., які
складають різницю між розмірами
процентів транзитних націнок,
встановлених в договорі та в
додатковій угоді № 2 від 15.07.2010.

Крім того, Позивач вказує на те, що
невідповідність додаткової угоди № 2
від 15.07.2010 Положенню "Про закупівлю
товарів, робіт і послуг за державні
кошти" встановлено постановою
Донецького окружного
адміністративного суду від 29.07.2013 у
справі № 805/8481/13-а.

Судами попередніх інстанцій
відмовлено у задоволенні позовних
вимог Державного підприємства
"Донецька залізниця".

Судові рішення мотивовані тим, що
Позивачем не надано належних та
допустимих доказів в підтвердження
наявності вини у Відповідача та
доказів понесення Позивачем збитків в
розмірі 127 541,37 грн., внаслідок
неналежного виконання зобов'язань
Відповідачем.

На підставі статей 610, 611 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: 1) припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; 2) зміна умов
зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4)
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

В статті 22 Цивільного кодексу України
визначено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Суди вказують на те, що підставою для
відшкодування збитків є спричинення їх
внаслідок неналежного виконання
зобов'язання за договором, тобто
наявності прямого
причинно-наслідкового зв'язку між
неправомірними діями однієї сторони та
зменшення майнових прав іншої, у тому
числі понесених витрат.

Судами попередніх інстанцій не
застосовано статтю 35 Господарського
процесуального кодексу України та не
прийнято посилання Донецького
окружного адміністративного суду від
29.07.2013 у справі № 805/8481/13-а у
мотивувальній частині постанови, щодо
укладення сторонами додаткової угоди
№ 2 до договору всупереч пункту 84
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти.

Суди зазначають, що адміністративним
судом надано правову оцінку фактам, а
не встановлено факт. Господарським
процесуальним кодексом України
преюдиціальне значення надається саме
фактам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір (аналогічна правова позиція
наведена в пункті 2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Касаційна скарга Державного
підприємства "Донецька залізниця"
мотивована порушенням судами
попередніх інстанцій норм статті 35
Господарського процесуального кодексу
України, пункту 84 Положення про
закупівлю, робіт і послуг за державні
кошти".

Колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги з огляду
на наступне.

Стаття 224 Господарського кодексу
України передбачає, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управленою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Позивачем нараховані збитки за період
з 01.04.2010 по 30.06.2010, водночас, додаткова
угода № 2 укладена між сторонами 15.07.2010.

Додатковою угодою № 1 від 14.01.2010 до
договору внесено зміни до пункту 2.2.2
договору та передбачено націнку
Постачальника, відповідно до наказу
Укрзалізниці № 024-Ц від 14.01.2010:
складська націнка складає 1,0% від
вартості поставленого товару,
транзитна націнка складає 0,7% від
вартості поставленого товару.

За змістом статті 1166 Цивільного
кодексу України для застосування такої
міри відповідальності як стягнення
збитків необхідною є наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: протиправної
поведінки, збитків, причинного зв'язку
між протиправною поведінкою боржника
та збитками, вини. За відсутності хоча б
одного із цих елементів
цивільно-правова відповідальність не
настає.

Ураховуючи те, що судами першої та
апеляційної інстанції відповідно до їх
повноважень, передбачених
Господарським процесуальним кодексом
України, у діях Відповідача не
встановлено наявності складу
цивільного правопорушення, відсутні
підстави щодо покладення
відповідальності з відшкодування
збитків на Відповідача.

З огляду на наведене, виходячи із
встановлених судами попередніх
інстанцій обставин справи, з
урахуванням того, що господарські суди
у порядку статей 43, 47, 43, 99, 101
Господарського процесуального кодексу
України всебічно і повно дослідили
подані сторонами докази, усім доводам
надали обґрунтовану та належну правову
оцінку, проаналізували відносини
сторін та правильно застосували до
спірних правовідносин норми
матеріального і процесуального права,
відсутні підстави для зміни або
скасування прийнятих у цій справі
судових актів.

Доводи касаційної скарги не
спростовують вказаного висновку судів
попередніх інстанцій, зводяться
передусім до посилань на неналежну
оцінку судами доказів, проте
відповідно до імперативних приписів
частини 2 статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція не має права
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Донецька залізниця"
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 18.03.2014 та постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 19.06.2014 у справі
№ 910/77/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
Саранюк В.І.

Судді
Іванова Л.Б.

Кочерова Н.О.