м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного
підприємства "Вугілля України"
до Публічного
акціонерного товариства "Альфа - банк"
від третьої особи Міністерство
енергетики та вугільної промисловості
про визнання договору
За участю Прокуратури м. Києва
Суддя Г. П. Бондаренко
Представники сторін:
Від прокуратури Лиховид О. С. (службове
посвідчення №002628 від 05.09.2012)
Від позивача Андрусенко Ю. С. (дов.
№ 23-06/153-д б/д)
Від відповідача Черей О. В. (дов. №
1230/12 від 21.09.2012)
Від третьої особи не з'явився
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 25.09.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Вугілля
України" (далі - позивач) звернулось до
Господарського суду міста Києва із
позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства "Альфа - банк"
(далі - відповідач) про визнання
недійсним договору про відкриття
кредитної лінії № 81/11 від 22.07.2011, а також
позивач просить покласти на
відповідача витрати по оплаті судового
збору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 позовну заяву прийнято
до розгляду, за вищезазначеним позовом
порушено провадження у справі №
910/16626/14, справу призначено до розгляду
на 02.09.2014. Цією ж ухвалою залучено до
участі у справі відповідно до норм ст. 27
ГПК України Міністерство енергетики
та вугільної промисловості України у
якості третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 18.08.2014 було задоволено заяви
позивача про забезпечення позову Вих.
№ 1944/10 від 08.08.2014 та Вих. № 1948/10 від
08.08.2012, та з метою забезпечення позову
зупинено стягнення на підставі
виконавчих документів - наказу
Господарського суду міста Києва від
02.04.2013 у справі № 5011-71/13110-2012 та наказу
Господарського суду міста Києва від
29.10.2013 у справі № 910/12230/13.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.09.2014 в порядку ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
25.09.2014, в зв'язку з нез'явленням в судове
засідання представників сторін.

02.09.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва від
Прокуратури м. Києва надійшло
повідомлення про вступ прокурора у
справу № 910/16626/14.

24.09.2014 через відділ канцелярії
Господарського суду міста Києва
позивачем подано клопотання на вимогу
ухвали суду про порушення провадження
у справі.

В судове засідання 25.09.2014 третя особа не
з'явилася, про причини не явки суд не
повідомила, вимоги ухвал суду від
13.08.2014, від 02.09.2014 не виконала, про час та
місце розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Представники прокуратури, позивача та
відповідача в судове засідання
з'явились. Представником позивача в
судовому засіданні до переходу до
розгляду справи по суті було заявлене
усне клопотання про відкладення
розгляду справи, у зв'язку з ненаданням
третьою особою витребуваних
документів, які можуть вплинути на
розгляд справи по суті.

Заявлене позивачем усне клопотання
було відхилене судом як
необґрунтоване, оскільки третя особа, в
підпорядкуванні якої знаходиться
позивач, була належним чином
повідомлена про час та місце розгляду
справи двічі, а отже мала всі
процесуальні можливості подати до суду
всі документи, необхідні для розгляду
справи по суті.

Позивачем, також, було надано в
судовому засіданні усні пояснення по
суті позовних вимог, в яких заявлені
вимоги були підтримані в повному
обсязі.

Відповідачем проти задоволення
позовних вимог було заперечено в
повному обсязі, зокрема, подано заяву
щодо застосування строків позовної
давності, та заявлено клопотання про
скасування заходів забезпечення
позову.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
договір про відкриття кредитної лінії
№ 81/11 від 22.07.2011 укладений між сторонами
за відсутності у позивача необхідного
обсягу цивільної дієздатності для
вчинення такого правочину, а отже, з
порушенням вимог п. 2 ст. 203 та п. 1 ст. 215
ЦК України, що на думку позивача, є
підставою для визнання договору про
відкриття кредитної лінії № 81/11 від
22.07.2011 недійсним. Відсутність
необхідного обсягу дієздатності у
позивача полягає в тому, що залучення
кредиту за спірним договором було
погоджено Першим заступником Міністра,
а не Міністром Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України.

Відповідач проти задоволення позову
заперечує з тих підстав, що порядок
погодження державними підприємствами,
у тому числі господарськими
товариствами (крім банків), у
статутному капіталі яких 50 та більше
відсотків акцій (часток, паїв) належить
державі, кредитів (позик), надання
гарантій або поруки за такими
зобов'язаннями, затверджено Постановою
Кабінету Міністрів України від 15.06.2011р.
за № 809, на який, зокрема, посилається
позивач набрав чинності вже після
укладання між сторонами спірного
договору, що на дату звернення до суду з
позовом відсутній вирок у кримінальній
справі про притягнення до
відповідальності колишнього Першого
заступника Міністра ОСОБА_2 за ст. 365 КК
України (перевищення службових
повноважень), що рішенням
Господарського суду м. Києва від 18.02.2013
по справі № 5011-35/15518-2012 вже було
відмовлено позивачу у позові про
недійсність кредитного договору.

Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2011 року між позивачем, як
позичальником та відповідачем, як
банком укладено договір про відкриття
кредитної лінії № 81/11 (далі за текстом -
договір), відповідно до п. 1.1. якого
банк відкриває позичальнику
відновлювану кредитну лінію у
національній валюті, що надалі
іменується «кредитна лінія», та на
підставі додаткових угод до договору
окремими частинами (траншами) надає
позичальнику кредит у порядку і на
умовах, визначених цим договором.
Позичальник, свою чергу, зобов'язується
використати кредит з метою, зазначеною
у пункті 1.5. договору, своєчасно та у
повному обсязі виплачувати банку
проценти за користування кредитом,
виконати інші умови договору та
повернути банку кредит у терміни,
встановлені цим договором.

Згідно із п.п. 1.2. - 1.5. Кредитного
договору ліміт кредитної лінії складає
390 000 000,00 грн., розмір процентів з
користування кредитом - 19,5% річних,
строк дії кредитної лінії - до 20.07.2012,
мета надання кредиту - для поповнення
оборотних коштів позичальника.

Пунктом 3.1. договору позичальник
гарантував, зокрема, що на момент
укладання договору, він має повне право
укласти та виконати договір,
отримувати кредит за ним та
відповідати по своїх зобов'язаннях.

Спірний договір від імені позивача
підписаний Генеральним директором
Соколовим Володимиром Анатолійовичем,
який діяв на підставі Статуту та
скріплений круглою печаткою позивача.

Відповідно до Статуту позивача,
позивач заснований на державній
власності згідно з наказом
Міністерства палива та енергетики
України від 14.11.2003 № 669 та належить до
сфери управління Міністерства
енергетики та вугільної промисловості
України відповідно до Указу Президента
України від 09.12.2010 № 1085/2010 «Про
оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади».

Пунктом 8.1.2. статуту позивача
визначено, що до компетенції
Уповноваженого органу управління щодо
управління підприємством належить
погодження залучення підприємством
кредитів (позик) у порядку визначеному
законодавством України.

Відповідно до п. 6.3. Статуту позивача
керівник підприємства самостійно
вирішує питання діяльності
підприємства за винятком тих, що
віднесені Статутом до компетенції
Уповноваженого органу управління та
інших органів управління даного
підприємства.

Керівник підприємства:

несе повну відповідальність за стан і
діяльність підприємства;

діє без довіреності від імені
підприємства, представляє його в усіх
підприємствах, установах та
організаціях;

розпоряджається коштами та майном
відповідно до чинного законодавства
України та цього Статуту;

укладає договори та інші
правочини, відкриває в установах
банків поточні рахунки та вкладні
(депозитні) рахунки, а також видає
довіреності на вчинення дій від імені
підприємства, у порядку визначеному
чинним законодавством України.

Згідно викладеного в позовній заяві
21.07.2011 Міністерство енергетики та
вугільної промисловості України
листом № 2/07-37-1414 надало згоду на
відкриття позивачем відновлювальної
кредитної лінії на загальну суму 390 млн.
грн. строком на 12 місяців, який було
підписано Першим заступником Міністра.
Копія листа № 2/07-37-1414 від 21.07.2011
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України сторонами в
матеріали справи надана не була, проте
щодо зазначеного факту спір між
сторонами відсутній.

На думку позивача, у Першого заступника
Міністра були відсутні повноваження
щодо надання погодження позивачу на
відкриття відновлювальної кредитної
лінії, оскільки такі повноваження
чинним законодавством надані саме
Міністру (Указом Президента України
від 09.12.2010 № 1111/2010 Міністром енергетики
та вугільної промисловості призначено
Ю. А. Бойка), а не його заступникам.
Відповідно спірний договір укладений
між сторонами за відсутності у
позивача необхідного обсягу цивільної
дієздатності для вчинення такого
правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач по справі вже звертався до
господарського суду з позовом до
відповідача про визнання недійсним
договору про відкриття кредитної лінії
№ 81/11 від 22.07.2011 з тих підстав, що особа,
яка підписала договір від позивача на
дату укладання договору не мала
достатнього обсягу повноважень для
укладання кредитного договору,
оскільки Соколов В. А. перебував у
відрядженні, а тимчасове виконання
обов'язків генерального директора на
період з 22 по 25 липня 2011 року було
покладено на заступника генерального
директора з фінансово - економічної
оптимізації Павловського А. В. При
цьому, рішенням Господарського суду
міста Києва від 18.02.2013 по справі №
5011-35/15518-2012 за позовом Державного
підприємства «Вугілля України» до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа - Банк» про визнання недійсним
договору, у задоволенні позову було
відмовлено повністю.

Зазначеним рішенням, зокрема,
встановлено, що позивач в подальшому
схвалив укладення кредитного договору,
отримавши транші кредитів на загальну
суму 390 000 000, 00 грн., які були
перераховані банком на поточний
рахунок позивача, відповідно до п.п. 4.2.,
10.2. кредитного договору, та частково
сплачуючи нараховані проценти за
користування кредитними коштами,
відповідно до п. 6.2. кредитного
договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд
виходить з того, що угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину
згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України, на яку посилається позивач, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Так, виходячи із
вимог частини першої вказаної статті
правочин не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними".

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
правочин є чинним за умови дотримання
його сторонами наступних вимог: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1); особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч. 2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.
3); правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (ч. 6).

Згідно із ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

За приписами ст. 67 ГК України (в
редакції яка діяла на момент укладання
спірного договору) державні
підприємства, у тому числі
господарські товариства (крім банків),
у статутному фонді яких державі
належить 50 та більше відсотків акцій
(часток, паїв), здійснюють залучення
внутрішніх довгострокових (більше
одного року) та зовнішніх кредитів
(позик), надають гарантії або є
поручителями за такими зобов'язаннями
за погодженням з Міністерством
фінансів України, здійснюють залучення
внутрішніх короткострокових (до одного
року) кредитів (позик), надають гарантії
або є поручителями за такими
зобов'язаннями - за погодженням з
органом виконавчої влади, який
здійснює функції управління державною
власністю. Порядок таких погоджень
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України здійснює
управління корпоративними правами
держави у межах компетенції та порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України (п.п. 41 п. 4 Положення про
Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України, затвердженого
Указом Президента України від 06.04.2011 N
382/2011).

Відповідно до п. 9 Положення про
Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України, затвердженого
Указом Президента України від 06.04.2011 N
382/2011 Міненерговугілля України очолює
Міністр, який призначається на посаду
за поданням Прем'єр-міністра України і
звільняється з посади Президентом
України.

Міністр має першого заступника та
заступника Міністра - керівника
апарату.

У разі необхідності для забезпечення
здійснення Міненерговугілля України
окремих завдань за рішенням Президента
України у Міненерговугілля України
вводиться посада заступника Міністра.

Перший заступник, заступник Міністра,
заступник Міністра - керівник апарату
призначаються на посади за поданням
Прем'єр-міністра України, внесеним на
підставі пропозицій Міністра, та
звільняються з посад Президентом
України.

Повноваження Міністра визначені в п. 10
Положення, так, зокрема, Міністр як
керівник Міненерговугілля України
очолює Міненерговугілля України,
здійснює керівництво його діяльністю,
представляє Міненерговугілля України
у відносинах з іншими органами,
підприємствами, установами і
організаціями в Україні та за її
межами, тощо.

Положення про Міністерство енергетики
та вугільної промисловості України,
затверджене Указом Президента України
від 06.04.2011 N 382/2011 норм щодо розподілу
функціональних повноважень між
Міністром, Першим заступником та
заступником - керівником апарату
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України не містить.

Проте, п.п. 16) п. 10. Положення визначено,
що Міністр як керівник
Міненерговугілля України розподіляє
обов'язки між своїми заступниками.

Міністерство енергетики та вугільної
промисловості України, залучене судом
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача, в
судові засідання по справі жодного
разу не з'явилось та витребувані судом
докази по справі, в тому числі, письмові
пояснення з внутрішніми документами
щодо визначення повноважень та
компетенції Першого заступника
Міністра енергетики вугільної
промисловості України станом на 21.07.2011
не надало.

Як сам стверджує позивач, листом від
21.07.2011, підписаним Першим заступником
Міністра, Міністерство енергетики та
вугільної промисловості України
листом № 2/07-37-1414 надало згоду на
відкриття позивачу відновлювальної
кредитної лінії на загальну суму 390 млн.
грн. строком на 12 місяців. Тобто,
фактично залучення кредиту за спірним
договором було погоджено органом
виконавчої влади, який здійснює
функції управління державною
власністю.

Доказів які б підтверджували
твердження позивача про відсутність у
Першого заступника Міністра
Міністерства енергетики та вугільної
промисловості України на погодження
позивачу залучення внутрішніх
короткострокових (до одного року)
кредитів (позик) позивачем в матеріали
справи надано не було. Відповідачем, в
свою чергу, доказів, які б
підтверджували наявність у Першого
заступника Міністра станом на 22.07.2011
повноважень на погодження залучення
внутрішніх короткострокових (до одного
року) кредитів (позик) до матеріалів
справи, також, не надано.

При цьому, наприклад, Наказом
Міністерства палива та енергетики
України від 28.04.2010 № 166 «Про
функціональні повноваження Міністра
та його заступників» до повноважень
Першого заступника Міністра - Чех
Сергія Михайлович було віднесено
координацію та контроль, у межах
наданих повноважень, діяльності
підприємств, установ та організацій
електроенергетичного комплексу, що
належать до сфери управління
Міністерства, вжиття заходів щодо
забезпечення ефективності їх роботи,
організація роботи щодо забезпечення
функцій з управління майном і
майновими правами стосовно
підприємств, установ та організацій
паливно - енергетичного комплексу, які
належать до сфери управління
Міністерства.

Суд погоджується з доводами
відповідача, що станом на 22.07.2011 Порядок
погодження залучення державними
підприємствами, у тому числі
господарськими товариствами (крім
банків), у статутному капіталі яких 50 та
більше відсотків акцій (часток, паїв)
належать державі, кредитів (позик),
надання гарантій або поруки та такими
зобов'язаннями, затверджений
Постановою Кабінету Міністрів України
від 15.06.2011 № 809 не набрав чинності, і
відповідно не може бути застосований
до правовідносин, що склалися між
сторонами.

Відповідно до ст. 35 ГПК України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 18.02.2013 по справі № 5011-35/15518-2012
встановлено, що позивач в подальшому
схвалив укладення кредитного договору
(договору про відкриття кредитної
лінії № 81/11 від 22.07.2011), отримавши транші
кредитів на загальну суму 390 000 000, 00
грн., які були перераховані банком на
поточний рахунок позивача, та
сплачуючи частково нараховані
проценти за користування кредитними
коштами.

Відповідно до положень ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює і припиняє цивільні права та
обов'язки особи, у разі наступного
схвалення правочину особою, яку
представляють.

В пункті 3.4. Постанови Пленуму Вищого
Господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11, зазначено,
також, що наступне схвалення юридичною
особою правочину, вчиненого від її
імені представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Статтею 67 ГПК України та п. 8.1.2. статуту
позивача до повноважень
Уповноваженого органу управління -
Міністерства палива та енергетики
України віднесено саме погодження
зазначеним органом залучення
позивачем кредитів (позик) у порядку
визначному законом, а не надання
повноважень керівнику підприємства
(позивача) на укладання договорів про
залучення позики/кредитних договорів.

Згідно статуту позивача (п. 6.3.) керівник
позивача укладає договори та інші
правочини, відкриває в установах
банків поточні рахунки та вкладні
(депозитні) рахунки, а також видає
довіреності на вчинення дій від імені
підприємства, у порядку визначеному
чинним законодавством України. При
цьому, статут не містить жодних норм,
які б обмежували право керівника
позивача укладати договори.

На підставі зазначеного суд дійшов
висновку, що факт погодження залучення
короткострокової позики позивачем за
спірним договором Першим заступником
Міністра, а не Міністром Міністерства
палива та енергетики України, жодним
чином не вплинув на наявність у
керівника позивача повноважень на
укладання договору, оскільки статут
позивача жодних положень, щодо
обмеження права керівника позивача на
укладання договорів, в тому числі
кредитних, не містить.

Аналогічну позицію висловив Вищий
Господарський суд України в п. 3.5.
Постанови Пленуму Вищого
Господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11, де зазначено, що
відповідно до пункту "і" частини п'ятої
статті 41 і статті 59 Закону України "Про
господарські товариства" до
компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства. Цими нормами передбачено
не укладення договорів, а їх
затвердження. Тому якщо господарським
судом буде з'ясовано, що статутом
товариства з обмеженою
відповідальністю право виконавчого
органу цього товариства на укладення
договору не обмежено, тобто такий орган
уклав договір без порушення наданих
йому повноважень, то сам лише факт не
затвердження договору після його
підписання не може бути підставою для
визнання договору недійсним.

Відповідно до вимог ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна із сторін повинна
довести в суді ті обставини, на які вони
посилаються, як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Всупереч вимогам, встановленим ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, позивач, звертаючись з
позовом, не довів наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладених вище
обставин, позовні вимоги про визнання
недійсним договору про відкриття
кредитної лінії №81/11 від 22.07.2011 є
необґрунтованими і не підлягають
задоволенню.

Стосовно поданої позивачем заяви про
застосування строків позовної
давності, суд зазначає, що згідно п. 11
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

За результатами розгляду даної справи
суд дійшов висновку, що заявлені
позивачем позовні вимоги ним не
доведені та не обґрунтовані, що є
самостійною підставою для відмови у
позові.

З огляду на відмову у позові витрати по
сплаті судового збору відповідно до ст.
49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 43, 49, 68, 77, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

3. Заходи до забезпечення позову, вжиті
на підставі ухвали суду від 18.08.2014 року
- скасувати.

Повне рішення складено 02.10.14.

Суддя
Г.П. Бондаренко