КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р. Справа№ 910/12087/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Положенцева Т.В. -
представник за дов. б/н від 02.07.2014;

від відповідача: Шуман С.І. -
представник за дов. № 1-35/2522 від 19.11.2013;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробничу
проектно-будівельне об'єднання
"Укртеплобуд"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 20.08.2014р.

у справі № 910/12087/14 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробничу
проектно-будівельне об'єднання
"Укртеплобуд"

до Управління з освіти Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації

про стягнення 116048,38 грн.

В судовому засіданні 30.09.2014 оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
проектно-будівельне об'єднання
"Укртеплобуд" (далі - ТОВ "НВПБО
"Укртеплобуд") звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Управління з освіти
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації (далі -
відповідач) про стягнення
заборгованості за договором (з
урахуванням заяв про збільшення та
уточнення позовних вимог від 14.07.2014 та
06.08.2014) у розмірі 116048,38 грн., з яких: 99966,00
грн. - сума основної заборгованості,
4486,07 грн. - 3 % річних та 11596,31 грн. -
інфляційні втрати. Позовні вимоги
обґрунтовані неналежним виконанням
відповідачем грошових зобов'язань
перед позивачем за договором.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 позов задоволено
частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивача заборгованість у
розмірі 69366, 00 грн., 3 % річних у розмірі
3118, 62 грн., 8407, 53 грн. - інфляційних втрат
та 1617, 84 грн. - судового збору. В решті
задоволення позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення місцевого
господарського суду в частині відмови
в задоволенні позову та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставин
справи, зокрема, не взяв до уваги той
факт, що заборгованість відповідача у
розмірі 30600,00 грн., відноситься до
заборгованості за договором, про що
безпосередньо свідчать підписані
сторонами відповідні акти приймання
виконаних будівельних робіт на
зазначену суму, а також додаток № 1 до
договору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.09.2014
апеляційна скарга позивача була
прийнята до провадження та призначена
до розгляду на 30.09.2014.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 30.09.2014, у
зв'язку з перебуванням судді Лобаня О.І.
у відпустці, змінено склад судової
колегії, головуючий суддя - Коротун
О.М., судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В., яка
ухвалила дану постанову.

У судовому засіданні 30.09.2014 представник
позивача підтримав апеляційну скаргу,
просив суд її задовольнити, скасувати
рішення в частині відмови в
задоволенні позовних вимог та прийняти
нове рішення, яким задовольнити позов
повністю. Крім того, надав для огляду
оригінали актів приймання виконаних
будівельних робіт на загальну суму
99966,00 грн., а також оригінал договору з
відповідними додатками до нього.

Представник відповідача у судовому
засіданні 30.09.2014 заперечував проти
доводів апеляційної скарги з підстав,
викладених у письмовому відзиві,
зазначив, що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення. З
приводу оригіналів документів, наданих
позивачем не заперечував.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
відзиву на неї, оглянувши оригінали
документів, заслухавши пояснення
представників сторін, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 18.10.2012 р. між позивачем
(підрядник за умовами договору) та
відповідачем (замовник за умовами
договору) укладено договір № 134 від
18.10.2012 про закупівлю послуг за державні
кошти код 45.34.3 за ДК 016-97 (інші монтажні
роботи) виконання поточного ремонту
сантехнічного обладнання та
устаткування в закладах освіти
Дніпровського району міста Києва (далі
- договір), за умовами якого, позивач
зобов'язався виконати а відповідач -
оплатити поточний ремонт
сантехнічного обладнання та
устаткування в закладах освіти.

Відповідно до п. 2.1. договору ціна є
твердою, розрахована відповідно до
Державних будівельних норм України і
становить 99998,00 грн.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.5. договору
позивач за погодженням із відповідачем
визначає вартість та обсяги виконаних
робіт, що підлягають оплаті та готує
відповідні документи і подає їх для
затвердження (підписання) відповідачу.
Відповідач зобов'язаний підписати
подані позивачем документи, що
підтверджують виконання робіт, або
обґрунтувати причини відмови від їх
підписання протягом 5-ти робочих днів з
дня їх одержання. Кінцева оплата
виконаних робіт здійснюється не
пізніше закінчення строку дії договору
з урахуванням фінансування видатків
замовника. Розрахунки за виконані
роботи здійснюються відповідачем на
підставі акту виконаних робіт та
статті 48 Бюджетного кодексу України.

Згідно з п. 4.1. договору роботи мають
бути виконані до 30.12.2012 р.

У відповідності до п. 8.3. договору
передача виконаних робіт позивачем і
приймання їх відповідачем
оформлюється актом про виконані
роботи.

Договір, відповідно до п. 11.1., набуває
чинності з моменту його укладення -
підписання уповноваженими особами
сторін та скріплення відтиском печатки
сторони та діє до 31.12.2012 р.

Матеріалами справи підтверджується та
сторонами не заперечується той факт, що
в період з 23 жовтня по 29 грудня 2012 року
ними підписано та скріплено печатками
акти приймання виконаних будівельних
робіт на загальну суму 99966,00 грн.

Також, відповідач не заперечує факту
належного виконання позивачем усіх
будівельних робіт, які зазначені в
актах приймання робіт, проте наголошує
на тому, що не повинен здійснювати
платежі за виконання тих будівельних
робіт, що були здійсненні на об'єктах,
відсутніх у переліку додатка № 2 до
договору.

Так, відповідач наголошує, що надання
ремонтних послуг по ДНЗ № 619 на суму
9912,00 грн.; ДНЗ № 701 за листопад 2012 року на
суму 8736,00 грн.; ДНЗ № № 184, 261, 633 за
грудень 2012 на суму 11952,00 грн. не
передбачені умовами договору, а відтак,
сума 30600,00 грн. не підлягає стягненню,
оскільки оплата вищезазначених послуг
не підпадає під дію такого договору.

Крім того, як в суді першої, так і в суді
апеляційної інстанції відповідач
наполягав на тому, що факт підписання
ним без жодних зауважень актів № ІМР-1,
№ 134-14/д та № 701 (саме якими позивач
підтверджує належне виконання робіт та
надання ремонтних послуг на суму 30600,00
грн.) не має правового наслідку у
вигляді обов'язку відповідача
сплачувати зазначені кошти, зокрема,
через те, що відповідач утримується за
рахунок коштів бюджету міста Києва, і
бюджетне фінансування на даний момент
у сторони відсутнє.

Суд апеляційної інстанції не приймає
доводи відповідача про поважність
причин невиконання договірних
зобов'язань через відсутність
бюджетних коштів на його рахунках,
оскільки даний факт не є підставою для
звільнення від виконання грошового
зобов'язання, взятого на себе державою
в особі державного органу, в даному
випадку в особі відповідача, що
узгоджується з висновками Верховного
Суду України, викладеними у постанові
від 13.10.2009 року у справі № 21-348во09
(аналогічна позиція міститься в
постанові Верховного Суду України від
26.12.2011 р. у справі № 9/400). Також, як
свідчить практика Європейського Суду з
прав людини, державний орган не може
посилатися на відсутність коштів, щоб
не виплачувати борг, у тому числі той,
що підтверджений судовим рішенням.
Така відсутність коштів не може бути
визнана як виключна обставина, та є
порушенням пункту 1 ст. 6, ст. 13
Європейської Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
ратифікованої Законом України від
11.09.1997, про що також зазначено в Рішенні
Європейського суду з прав людини у
справі «Жовнер проти України» від
29.06.2004 р.

В цій частині, місцевий господарський
суд обґрунтовано зазначив про те, що
ані приписи Господарського кодексу
України, ані норми Цивільного кодексу
України не допускають привілейованого
становища суб'єктів господарювання,
які фінансуються за рахунок бюджету,
щодо відповідальності за порушення
зобов'язань.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 837 Цивільного
кодексу України за договором підряду
одна сторона (підрядник) зобов'язується
на свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 843 Цивільного
кодексу України у договорі підряду
визначається ціна роботи або способи
її визначення. Ціна роботи у договорі
підряду включає відшкодування витрат
підрядника та плату за виконану ним
роботу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 844
Цивільного кодексу України ціна у
договорі підряду може бути визначена у
кошторисі. Кошторис на виконання робіт
може бути приблизним або твердим.
Кошторис є твердим, якщо інше не
встановлено договором.

Частиною 1 статті 846 Цивільного кодексу
України визначено, що строки виконання
роботи або її окремих етапів
встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до ст. 854 Цивільного кодексу
України, якщо договором підряду не
передбачена попередня оплата
виконаної роботи або окремих її етапів,
замовник зобов'язаний сплатити
підрядникові обумовлену ціну після
остаточної здачі роботи за умови, що
роботу виконано належним чином і в
погоджений строк або, за згодою
замовника, - достроково.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 509
Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають, зокрема, з
договорів та інших правочинів.

Договором, відповідно до ст. 626
Цивільного кодексу України є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в
Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором, або законом.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
сума основної заборгованості у розмірі
69399,00 грн. підлягає стягненню, оскільки
підтверджується наявними у справі
первинними документами, а також не
спростована відповідачем.

Суд апеляційної інстанції зазначає про
правомірність висновку місцевого
господарського суду в цій частині,
оскільки при апеляційному перегляді
справи було встановлено, що зазначена
заборгованість є обґрунтованою,
підтверджується доказами, наявними в
матеріалах справи та не заперечується
сторонами.

Разом з цим, частково відмовляючи в
стягненні основної заборгованості на
суму 30600,00 грн. (з відповідними
штрафними санкціями, нарахованими на
зазначену суму), суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що незважаючи
на фактично прийняті відповідачем
послуги, які були зазначені в актах №
ІМР-1, № 701 та № 134-14/д (про що свідчить
підпис уповноваженої особи Управління
з освіти Дніпровської районної в місті
Києві державної адміністрації та
печатка останнього на кожному з
наведених актів), відмова замовника від
оплати наданих послуг не може бути
розцінена, як порушення відповідачем
саме умов договору № 134 від 18.10.2012.

В цій частині суд апеляційної
інстанції не погоджується з висновками
місцевого господарського суду, з
огляду на наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що у
додатку № 2 до договору не міститься
таких об'єктів як: ДНЗ № 619; ДНЗ № 701; ДНЗ
№ 184; ДНЗ № 261, а також ДНЗ № 633. Також,
колегією суддів приймаються доводи
відповідача в цій частині.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції
звертає увагу, що додаток № 2 до
договору має назву «Дислокація
закладів освіти Дніпровського району
м. Києва» з переліком скорочених назв
навчальних закладів та їхньою адресою.
Зі змісту зазначеного додатку № 2, так
же як зі змісту договору, не вбачається,
що перелік даних об'єктів є вичерпним і
не може бути змінений за погодженням
сторін.

При цьому, місцевого господарського
суду не надав належної оцінки додатку
№ 1 до договору, а саме календарному
графіку поточного ремонту за договором
за жовтень 2012 (який також підписаний та
скріплений печатками сторін, а/с 14). В
наведеному графіку, зокрема, сторони
погодили, що на спірному об'єкті ДНЗ №
619 по вул. Сосницька, 8-а, 01-02 жовтня 2012
року повинні бути проведені ремонті
роботи працівниками позивача у
кількості 5 осіб. В свою чергу,
підписанням акту № ІМР-1 сторони
підтвердили саме належне виконання
ремонтних робіт на даному об'єкті.

Також суд першої інстанції не врахував
той факт, що прийняття відповідачем
виконаної позивачем роботи по всім
спірним об'єктам відбувалося
беззаперечним підписанням та
скріпленням печатки з боку відповідача
актів приймання виконаних робіт форми N
КБ-2в, яка затверджена наказом
Мінрегіонбуду України від 4 грудня 2009 р.
N 554. Зазначеною формою N КБ-2в
встановлені, зокрема, такі реквізити
акту, як підстава його складання та
посилання на відповідний договір.

Так, матеріалами справи
підтверджується, що всі підписані
сторонами акти (в тому числі і по
спірних об'єктах), містили посилання
саме на договір № 134 від 18.10.2012. При
цьому, підставою складання таких актів
сторонами визначена договірна ціна.

Як було вищезазначено, пункт 2.1.
договору встановлює, що ціна є твердою,
розрахована відповідно до Державних
будівельних норм України і становить
99998,00 грн.

Таким чином, позивачем було додержано
вимоги пункту 2.1. та надано послуг на
загальну суму, яка не перевищує
фіксовану ціну договору, а саме на 99966,00
грн. (при відповідному збільшенні
обсягів надання послуг, що жодним чином
не порушує умови договору).

Наведене є підставою вважати
необґрунтованими доводи відповідача
про перевищення позивачем не тільки
обсягів роботи, але й ціни договору без
погодження з відповідачем.

Крім того, п. 5.1.4 договору встановлює, що
замовник здійснює контроль за ходом,
якістю, вартістю та обсягами виконання
робіт, а в разі виявлення відповідних
недоліків в роботі підрядника, негайно
повідомляє про це останнього (п. 5.2.3).

Разом з цим, матеріали справи не
містять жодних доказів звернення
відповідача з зауваженнями до позивача
стосовно ходу, якості, вартості, а також
обсягів виконання робіт.

Крім того, акт звірки
взаєморозрахунків, станом на 01.10.2013,
який з боку відповідача підписаний в.о.
начальника та звірений бухгалтером,
підтверджує наявність загальної
заборгованості відповідача перед
позивачем у розмірі 99966,00 грн. В
зазначеному акті містяться посилання
на договір № 134 від 18.10.2012 та, зокрема, на
акти № ІМР-1, № 134-14/д та № 701, з
визначенням відповідних сум за цими
актами, як складової частини основного
боргу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
акт звірки взаєморозрахунків як
зведений обліковий документ не
належить до первинних документів
бухгалтерської звітності. Такий акт є,
по суті, документом, що містить зведені
відомості про бухгалтерський облік
здійснених операцій, однак не може
вважатися належним доказом наявності
заборгованості у суб'єкта
господарювання (аналогічна позиція
викладена в Постанові Вищого
господарського суду України від 28.02.2006
по справі № 14/158).

З огляду на вищенаведене, акт звірки
взаєморозрахунків не досліджується
судом в якості належного доказу щодо
розміру заборгованості відповідача.
Проте, вказаний акт свідчить про
погодження сторонами факту приймання
робіт саме за цим договором.

В положеннях статті 638 ЦК України
зазначено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Абзац 3 пункту 1 Оглядового листа Вищого
господарського суду України від 18.02.2013
р. N 01-06/374/2013 зазначає, що згідно з
частиною першою статті 181
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів. Таким чином, підписання
актів здачі-приймання виконаних робіт
свідчить про укладення договору
підряду у спрощений спосіб, і цей
договір є підставою для виникнення у
його сторін майново-господарських
зобов'язань (аналогічна позиція
викладена в Постанові Вищого
господарського суду України від 21.05.2013
по справі № 5009/4025/12).

Крім того, матеріали справи не містять
доказів того, що між сторонами
укладалися будь-які інші договори
підряду на виконання будівельних або
ремонтних робіт у спірний період, а
тому у суду апеляційної інстанції
відсутні підстави вважати, що
заборгованість відповідача у розмірі
30600,00 грн. виникла на підставі іншого
правочину, тоді як вищезазначені акти
форми N КБ-2в містять посилання саме на
цей договір, який підписаний обома
сторонами.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

На підставі викладеного, враховуючи
підписані та скріплені печатками
сторін акти (без жодних заперечень та
зауважень, зокрема, щодо
невідповідності обсягів та об'єктів
робіт за договором), а також посилання в
кожному з вищенаведених актів на умови
договору та договірну ціну, беручи до
уваги той факт, що обсяг наданих
позивачем послуг не перевищив
договірну ціну, зважаючи на те, що
фактичне належне та якісне виконання
позивачем ремонтних робіт не
заперечується відповідачем, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про те, що сторони досягли повної
домовленості в частині надання
підрядником договірних послуг на
загальну суму 99966,00 грн. Зокрема, згода
сторін була досягнута щодо проведення
ремонтних робіт на об'єктах ДНЗ № 619 на
суму 9912,00 грн.; ДНЗ № 701 на суму 8736,00 грн.;
ДНЗ № № 184, 261, 633 на суму 11952,00 грн., які
прямо не зазначені в умовах договору.
Разом з цим, досягнення такої згоди, з
відповідним збільшенням обсягів
надання послуг (які не перевищують ціни
договору) та наступним схваленням
правочину сторонами, не суперечить
умовам договору та відповідає вимогам
чинного законодавства.

Вказане вище є підставою вважати
доведеною та обґрунтованою, а відтак
такою, що підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача
заборгованість у розмірі 99966,00 грн.

Задовольняючи позов в частині
стягнення 3 % річних у розмірі 3118,62 грн.
та 8407,53 грн. інфляційних втрат, місцевий
суд дійшов висновку, що зазначені
вимоги є обґрунтованими та доведеними
в розумінні ст.ст. 546, 549, 625 Цивільного
кодексу України, а також відповідають
вимогам ст.ст. 230, 231 Господарського
кодексу України.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо правомірності
нарахування відповідних штрафних
санкцій.

Так, згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив, що передбачене законом право
кредитора вимагати стягнення
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Суд апеляційної інстанції (з
врахуванням задоволення позову в
частині стягнення суми основної
заборгованості повністю) перевірив
розрахунок штрафних санкцій, наданий
позивачем, та дійшов висновку, що сума 3%
річних за спірний та заявлений
позивачем період складає 4791,59 грн., а
сума інфляційних втрат за той же період
становить 12568,52 грн. Разом з цим, позивач
заявив до стягнення суму 3% річних у
розмірі 4486,07 грн. та суму інфляційних
втрат у розмірі 11596,31 грн. за заявлений
період, а відтак суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
стягнення з відповідача на користь
позивача саме тих сум, які були
визначені стороною (з врахуванням меж
позовних вимог).

З огляду на наведене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
задоволення апеляційної скарги
позивача.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог на підставі пунктів 1, 4 частини 1
статті 104 ГПК України з прийняттям в цій
частині нового рішення про задоволення
позовних вимог повністю відповідно до
пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України,
з покладанням на відповідача судових
витрат за розгляд справи в суді першої
інстанції.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги позивача відшкодовуються йому
судом за рахунок відповідача в порядку
ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробничу проектно-будівельне
об'єднання "Укртеплобуд" на рішення
Господарського суду міста Києва від
20.08.2014р. у справі № 910/12087/14 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 20.08.2014р. у справі № 910/12087/14 в
частині відмови в задоволенні позову
про стягнення 30600,00 грн. основної
заборгованості, 1367,45 грн. суми 3% річних,
3188,78 грн. інфляційних втрат та
розподілу судових витрат скасувати з
прийняттям нового рішення про
задоволення позову з новим розподілом
судових витрат.

Стягнути з Управління з освіти
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації (02105, м. Київ,
пр. Миру, 6-а, ), з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче проектно-будівельне
об'єднання "Укртеплобуд" (02154, м. Київ,
вул. Ентузіастів, 7/4, )
заборгованість у розмірі 30600,00 грн.
(тридцять тисяч шістсот грн. 00 коп.),
суму 3 % річних у розмірі 1367,45 грн. (одна
тисяча триста шістдесят сім грн. 45 коп.),
3188,78 грн. (три тисячі сто вісімдесят
вісім грн. 78 коп. ) інфляційних втрат та
2320,97 грн. (дві тисячі триста двадцять
грн. 97 коп.) - судового збору за розгляд
справи в суді першої інстанції.

3. В решті задоволення позову про
стягнення з Управління з освіти
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
проектно-будівельне об'єднання
"Укртеплобуд" заборгованості у розмірі
69366,00 грн., 3 % річних у розмірі 3118, 62 грн.
та 8407,53 грн. - інфляційних втрат рішення
Господарського суду міста Києва від
20.08.2014р. у справі № 910/12087/14 залишити без
змін.

4. Стягнути з Управління з освіти
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації (02105, м. Київ,
пр. Миру, 6-а, ), з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче проектно-будівельне
об'єднання "Укртеплобуд" (02154, м. Київ,
вул. Ентузіастів, 7/4, )
913,50 грн. (дев'ятсот тринадцять грн. 50
коп.) судового збору за розгляд справи в
суді апеляційної інстанції.

5. Видачу наказів доручити
Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/12087/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 02.10.2014 р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім