м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Публічного акціонерного товариства
До Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"
про визнання договору
Суддя Борисенко І.І.
Представники сторін:
Від позивача - Токарь Є.А.,
представник за довіреністю;
Від відповідача - Пронюк В.Я.,
представник за довіреністю;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач звернувся до Господарського
суду міста Києва з позовом до
відповідача про визнання недійним
договору №2677 на купівлю-продаж
природного газу, укладений 31 липня 2012
року між позивачем та відповідачем.
Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013р. у справі №910/19086/13 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014р.
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013р. у справі №910/19086/13
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 18.06.2014р. постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014р. та
рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2013р. у справі №910/19086/13
скасовано в частині правомірності умов
договору, викладених у пункті 7.2
договору щодо 7 відсотків штрафу та
передано в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

За результатами повторного
автоматичного розподілу справа
№910/19086/13 передана для подальшого
розгляду судді Борисенко І.І.

Ухвалою суду від 04.09.2011р. за клопотанням
позивача, відповідно до ст. 69 ГПК
України продовжено строк розгляду
справи.

Позивачем надані суду письмові
пояснення з урахуванням постанови
Вищого господарського суду України від
18.06.2014р. у вказаних поясненнях останній
просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу природного газу №2677-ПР
від 31.07.2012р. в частині положення п. 7.2, а
саме «…, а за прострочення понад 30 днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
відсотків від суми простроченого
платежу».

Отже, фактично позивач змінив предмет
позову при цьому, що підстави залишись
ті самі, відтак, суд розглядає справу в
частині визнання п. 7.2 Договору
недійсним, щодо правомірності умов п. 7.2
договору та можливості стягнення за
вказаним пунктом 7 відсотків штрафу від
суми простроченого платежу.

Відповідач проти позову заперечив.
Письмових пояснень з урахуванням
викладених у постанові Вищого
господарського суду України від
18.06.2014р. обставин не надав.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, дослідивши
обставини, на необхідність дослідження
яких вказав Вищий господарський суд
України у постанові від 18.06.2014р.,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

31.07.2012 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець) та Публічним
акціонерним товариством
"Полтаваобленерго" (покупець) було
укладено договір №2677 - ПР купівлі -
продажу природного газу (надалі -
Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2012 року році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та
природний газ, видобутий на території
України підприємствами, які не
підпадають під дію статті 10 Закону
України "Про засади функціонування
ринку природного газу", а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ (надалі - газ), на
умовах цього Договору.

Відповідно до пункту 6.1. Договору
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Отже, судом вставлено, що зобов'язання
відповідача є грошовим, відповідно до
п. 6.1 Договору.

Пунктом 7.2. Договору сторони погодили,
що у разі невиконання покупцем умов
пункту 6.1. цього Договору продавець має
право не здійснювати поставку газу
покупцю або обмежити поставку
пропорційно до кількості несплачених
обсягів з наступною поставкою цих
обсягів при умові їх оплати та
наявності технічної можливості. У разі
невиконання покупцем пункту 6.1. умов
цього Договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю крім суми заборгованості пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Предметом позовних вимог є визнання п.
7.2 Договору недійсним, в частині
можливості стягнення з відповідача
штрафу у розмірі 7 (семи) відсотків від
суми простроченого платежу за
прострочення сплати понад 30 (тридцять)
днів.

Підставою для визнання п. 7.2 Договору в
частині щодо 7 відсотків штрафу,
позивач вказує на те, що невиконання
відповідачем договірного грошового
зобов'язання має саме грошовий
характер, тому застосування до
відповідача штрафної санкції,
передбаченої ч. 2 ст. 231 ГК України за
прострочення грошового зобов'язання є
неправомірним.

Стаття 611 ЦК України встановлює такий
правовий наслідок порушення
зобов'язання як сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання
(частина 1 статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК
України, штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частина 2 статті 549 ЦК України визначає
що штрафом є неустойка, що обчислюється
у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства (частина 2 статті 551 ЦК
України).

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК
України, у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором.

З наведеного вбачається, що
законодавець поділяє неустойку на
законну і договірну. Необхідною умовою
виникнення права на неустойку є
визначення у законі чи у договорі
управненої та зобов'язаної сторони, вид
правопорушення за який вона стягується
і конкретний її розмір.

Пунктом 2 частини 2 статті 231 ГК України
закріплено, що у разі, якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах: за порушення строків
виконання зобов'язання стягується пеня
у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів
(робіт, послуг), з яких допущено
прострочення виконання за кожний день
прострочення, а за прострочення понад
тридцять днів додатково стягується
штраф у розмірі семи відсотків
вказаної вартості.

Отже, вирішуючи питання відповідності
умов п. 7.2 Договору частині 2 статті 231
Господарського кодексу України, на
необхідність дослідження чого вказав
Вищий господарський суд України у
постанові від 18.06.2014р., судом
встановлено наступне.

Зі змісту норми абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК
України випливає, що зазначені штрафні
санкції можуть бути застосовані за
наявності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду
штрафних санкцій не передбачений
договором або законом;

- якщо скоєно господарське
правопорушення у відносинах, в яких
хоча б одна сторона є суб'єктом
господарювання що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту;

- якщо було допущено прострочення
виконання негрошового зобов'язання,
пов'язаного з обігом (поставкою)
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, з вартості яких і вираховується
у відсотковому відношенні розмір
штрафу чи пені.

Тому, для застосування до спірних
правовідносин частини 2 статті 231 ГК
України, необхідно наявність усіх
обставин, з якими законодавець пов'язує
можливість стягнення зазначеного виду
штрафних санкцій.

Виходячи із положень зазначеної норми,
застосування до боржника, який порушив
господарське зобов'язання, штрафної
санкції у вигляді штрафу,
передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК
України, можливо при сукупності
відповідних умов, а саме: якщо інший
розмір певного виду штрафних санкцій
не передбачений договором або законом;
якщо, між іншим, порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, якщо допущено прострочення
виконання не грошового зобов'язання,
пов'язаного з обігом (поставкою)
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг з вартості яких і вираховується
у відсотковому відношенні розмір
штрафу.

Отже, враховуючи викладене, суд вбачає,
що передбачений умовами п. 7.2 договору
штраф не відповідає вимогам ч. 2 ст. 231 ГК
України, оскільки вказана норма
передбачає відповідальність за
прострочення виконання не грошового
зобов'язання, тоді як умовами договору
зобов'язання відповідача є грошовим.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України
законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Отже, умови п. 7.2 Договору щодо
застосування штрафу за прострочення
понад 30 днів у розмірі 7 відсотків від
суми простроченого платежу не
відповідає вимогам ч. 2 ст. 231 ГК України,
яка передбачає відповідальність за
прострочення не грошового зобов'язання
за наявності у сукупності певних умов.

Відтак, позов в частині визнання п. 7.2
договору щодо стягнення з відповідача
за прострочення понад 30 днів штрафу у
розмірі 7 відсотків від суми
простроченого платежу підлягає
визнанню недійсним в цій частині,
оскільки не відповідає вимогам ч. 2 ст.
231 ГК України, відповідальність за яким
передбачена за не грошове зобов'язання.

Судові збір, відповідно до ст. 49 ГПК
України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним пункт 7.2 Договору
купівлі - продажу природного газу
№2677-ПР від 31.07.2012р. в частині стягнення
з відповідача за прострочення понад 30
(тридцять) днів штрафу у розмірі 7
відсотків від суми простроченого
платежу.

Стягнути з Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (01001, м. Кив,
вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, Код:
20077720) на користь Публічного
акціонерного товариства
"Полтаваобленерго" (36022, м. Полтава, вул.
Старий Поділ, буд. 5, Код: 00131819) 1 147 (одну
тисячу сто сорок сім) грн. судового
збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК
України.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 23.09.2014

Суддя
І.І. Борисенко