КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р. Справа№ 910/14964/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко О.В.

секретар Бутакова О.Ю.

за участю представників:

від позивача: Свиридовський О.А.
(представник за довіреністю)

від відповідача: Висотенко І.М.
(представник за довіреністю)

від прокуратури: Греськів І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу заступника
прокурора міста Києва та

апеляційну скаргу Державного
агентства резерву України

на рішення господарського суду міста
Києва

від 11.06.2014 року

у справі №910/14964/13 (суддя Митрохіна А.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Могилів-Подільський
консервний завод"

до Державного агентства резерву
України

про визнання недійсним правочину

за участю прокуратури міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Могилів-Подільський консервний завод"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Державного агентства резерву України
про визнання недійсним правочину, а
саме: визнання недійсним приймального
акту (форми №Р-16) від 199_, яким до ВАТ
"Могилів-Подільський консервний завод"
передано на відповідальне зберігання
матеріальні цінності державного
резерву, зокрема мазут марки М-100 в
кількості 179,834 т.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.06.2014 року у справі №910/14964/13
позов задоволено повністю. Визнано
повністю недійсним приймальний Акт
(форми №Р-16) від 199_ , яким до ВАТ
"Могилів-Подільський консервний завод"
передано на відповідальне зберігання
матеріальні цінності державного
резерву, зокрема мазут марки М-100 в
кількості 179,834 т. Стягнуто з Державного
агентства резерву України (07601, м. Київ,
вул. Пушкінська, 28; ) на
корить Публічного акціонерного
товариства "Могилів-Подільський
консервний завод" (24004, Вінницька
область, м. Могилів-Подільський, вул.
Дністровська, 60; ) 1147,00
грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, заступник прокурора міста Києва
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 11.06.2014 року у справі №910/14964/13
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Підставою для скасування рішення суду
скаржник зазначив неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими, а також порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.07.2014 р.
прийнято апеляційну скаргу заступника
прокурора міста Києва на рішення
господарського суду міста Києва від
11.06.2014 р. у справі №910/14964/13 до
провадження; розгляд апеляційної
скарги призначено на 09.09.2014 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, Державне агентство резерву
України звернулося до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 11.06.2014 року у справі
№910/14964/13 та прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити.

Підставою для скасування рішення суду
скаржник зазначив неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими, а також порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.07.2014 р.
прийнято апеляційну скаргу Державного
агентства резерву України на рішення
господарського суду міста Києва від
11.06.2014 р. у справі №910/14964/13 до
провадження; розгляд апеляційної
скарги призначено на 09.09.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.09.2014 р.
відкладено розгляд справи на 16.09.2014 р.;
зобов'язано позивача надати суду
відзив на апеляційні скарги;
зобов'язано відповідача надати суду
письмові пояснення щодо невірного
застосування судом першої інстанції
законодавства, належним чином
засвідчені копії рішення
господарського суду Вінницької
області від 21.01.2013 р. у справі №7/70/2012/5003
та постанови Рівненського
апеляційного господарського суду від
10.04.2013 р., докази на підтвердження
чинності вказаних процесуальних
документів на час прийняття рішення у
справі №910/14964/13.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник прокуратури
підтримав доводи, викладені в
апеляційних скаргах, просив їх
задовольнити, скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
11.06.2014 року у справі №910/14964/13 та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник відповідача
підтримав доводи, викладені в
апеляційних скаргах, просив їх
задовольнити, скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
11.06.2014 року у справі №910/14964/13 та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів, викладених
в апеляційних скаргах, просив залишити
її без задоволення, рішення
господарського суду міста Києва від
11.06.2014 року у справі №910/14964/13 залишити
без змін.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, прокуратури, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

У 1999 році було передано ВАТ
"Могилів-Подільський консервний завод"
(назва якого в подальшому змінено на
Публічне акціонерне товариство
"Могилів-Подільський консервний завод")
в порядку переміщення з ВАТ
"Вінницянафтопродукт" на відповідальне
зберігання матеріальні цінності
державного резерву, зокрема мазут
марки М-100 в кількості 179,834 т, що
підтверджується нарядом форми Р-28а №
2-7/120м.

Відносини сторін, що виникають зі
зберігання матеріальних цінностей
державного резерву, регулюються
Законом України "Про державний
матеріальний резерв", який є
спеціальним законодавством і визначає
загальні принципи формування,
розміщення, зберігання, використання,
поповнення та освіження запасів
державного матеріального резерву.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
державний матеріальний резерв"
державний резерв є особливим запасом
матеріальних цінностей, призначений
для використання в цілях і в порядку,
передбачених цим Законом. Водночас,
статтею 2 вказаного Закону визначено,
що відповідальне зберігання
матеріальних цінностей державного
резерву - це зберігання закладених до
державного резерву матеріальних
цінностей у постачальника або
одержувача без надання йому права
користуватися цими матеріальними
цінностями.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 11 Закону України
"Про державний матеріальний резерв" від
24.01.1997р. №51/97-ВР (із змінами та
доповненнями) запаси матеріальних
цінностей державного резерву
розміщуються на підприємствах, в
установах і організаціях, спеціально
призначених для зберігання
матеріальних цінностей державного
резерву.

Розміщення і будівництво на території
України підприємств, установ,
організацій та інших об'єктів системи
державного резерву здійснюються в
порядку, що встановлюється Кабінетом
Міністрів України. Частина запасів
матеріальних цінностей державного
резерву може зберігатися на
промислових, транспортних,
сільськогосподарських,
постачальницько- збутових та інших
підприємствах, в установах і
організаціях незалежно від форм
власності на договірних умовах.

Виходячи зі змісту п. 10 Порядку
формування, розміщення та проведення
операцій з матеріальними цінностями
державного резерву, який затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.10.1997 №1129, матеріальні цінності
вважаються закладеними до державного
резерву після підписання акта про їх
приймання, розміщення на місці
зберігання та оформлення відповідних
бухгалтерських документів складського
обліку.

Відповідно до Інструкції по
бухгалтерському обліку, затвердженою
Наказом начальника організації п/я А-1442
(це умовна назва Державного комітету
СРСР по матеріальних резервах, яка
використовувалась в закритих
листуваннях) (довідка додається) від
31.12.1974 №203, приймання на пункти
відповідального зберігання
матеріальних цінностей державного
резерву оформлюється приймальним
Актом (зберігальне зобов'язання) форми
Р-16.

Приймальний Акт форми Р-16 (зберігальне
зобов'язання) підписується особами, які
прийняли матеріальні цінності, а також
керівником та головним бухгалтером
підприємства-відповідального
зберігача.

Отже, приймальний Акт форми Р-16
(зберігальне зобов'язання) є первинним
бухгалтерським документом, який
підтверджує факт закладення
матеріальних цінностей державного
резерву на відповідальне зберігання
підприємства-відповідального
зберігача.

Факт закладення матеріальних
цінностей державного резерву на
відповідальне зберігання до
відповідача підтверджується
приймальним Актом (зберігальним
зобов'язанням) форми №Р-16.

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним приймального акту
(форми №Р-16) від 199_, яким до ВАТ
"Могилів-Подільський консервний завод"
передано на відповідальне зберігання
матеріальні цінності державного
резерву, зокрема мазут марки М-100 в
кількості 179,834 т.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що при
вирішенні справи №7/70/2012/5003 за позовом
Державного агентства резерву України
до Публічного акціонерного товариства
"Могилів-Подільський консервний завод"
щодо стягнення вартості майна,
господарським судом Вінницької
області було враховано приймальний Акт
форми №Р-16, як правочин у вигляді угоди,
яка не передбачена законом, але є такою,
що йому не суперечать та породжує
господарські (зберігальні)
зобов'язання. Позивач вважає, що даний
правочин суперечить моральним засадам
суспільства, порушує публічний
порядок, спрямований на заволодіння
майном держави, а тому відповідно до
ст.ст. 203, 215, 228 ЦК України, ст. 207 ГК
України він є нікчемним та не створює
для сторін ніяких юридичних наслідків,
крім тих, що пов'язані з його
нікчемністю.

Згідно з п. 4 вищезазначеного Порядку на
підприємствах, в установах і
організаціях, що здійснюють
відповідальне зберігання матеріальних
цінностей державного резерву,
розміщення матеріальних цінностей
забезпечується Держкомрезервом
виходячи з критеріїв економічної
доцільності, наявності у цих
зберігачів необхідних для зберігання
продукції умов, доцільності
територіального розташування
зберігачів тощо. Договори з
відповідальними зберігачами
укладаються Держкомрезервом на період,
не менший за встановлений термін
зберігання продукції до її освіження
або заміни.

Згідно з ч. 3 ст. 180 ГК України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Приймальний Акт (форми № Р-16) не містить
істотних умов, з якими чинне
законодавство пов'язує факт укладення
договору та досягненням сторонами
згоди щодо всіх його істотних умов (ч. 2,
3 ст. 180 ГК України, ст. 638 ЦК України).

За своєю правовою природою даний акт є
первинним документом бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні
правосуддя, в силу ст. 2 Закону України
"Про судоустрій і статус суддів" є,
зокрема, захист гарантованих
Конституцією України та законами, прав
і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
позовного провадження у справах
здійснює захист осіб, права і
охоронювані законом інтереси яких
порушені або оспорюються. Встановивши
наявність у особи, яка звернулася з
позовом, суб'єктивного матеріального
права або охоронюваного законом
інтересу, на захист яких подано позов,
суд з'ясовує наявність чи відсутність
факту порушення або оспорення і
відповідно ухвалює рішення про захист
порушеного права або відмовляє
позивачу у захисті, встановивши
безпідставність та необґрунтованість
заявлених вимог. Розпорядження своїм
правом на захист є диспозитивною
нормою цивільного законодавства, яке
полягає у наданні особі, яка вважає
свої права порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15
Цивільного кодексу України цивільні
права й обов'язки виникають із дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства. Кожна особа має право на
судовий захист.

Захист же цивільних прав - це
передбаченні законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів судом передбачені у статті 16
ЦК України.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналогічні положення містяться і в
пункті 4 частини 2 статті 20
Господарського кодексу України, де
вказано, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів. Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом, зокрема, припинення дій, що
порушують право або створюють загрозу
його порушення.

Як правило, суб'єкт порушеного права
може скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Обраний позивачем у своїх позовних
вимогах спосіб захисту (визнання
недійсним приймального акту (форми
№Р-16) від 199_) не відповідає
передбаченим законодавствам способам
захисту цивільних прав, оскільки акт
форми Р-16 є доказом наявності або
відсутності юридичного факту, тобто
доказом передачі майна на зберігання,
проте він не є самим правочином, а
відтак колегія суддів дійшла висновку
про відсутність правових підстав для
захисту права позивача обраним ним
шляхом.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, вимоги
позивача про визнання недійсним
правочину, а саме: визнання недійсним
приймального акту (форми №Р-16) від 199_,
яким до ВАТ "Могилів-Подільський
консервний завод" передано на
відповідальне зберігання матеріальні
цінності державного резерву, зокрема
мазут марки М-100 в кількості 179,834 т. не
підлягають задоволенню, як такі, що не
відповідають встановленим законом
способам захисту порушених прав.

Відповідно до ч.1 ст.104 ГПК України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є: неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які місцевий господарський суд визнав
встановленими; невідповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, Київський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що суд першої
інстанції невірно застосував норми
матеріального права, крім того неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, висновки, викладені у
рішенні місцевого господарського суду,
не відповідають обставинам справи, а
тому апеляційна скарга заступника
прокурора міста Києва та апеляційна
скарга Державного агентства резерву
України підлягають задоволенню, а
рішення суду підлягає скасуванню, з
прийняттям нового рішення про відмову
в позові.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора міста Києва задовольнити.

Апеляційну скаргу Державного
агентства резерву України
задовольнити.

Рішення господарського суду міста
Києва від 11.06.2014 року у справі №910/14964/13
скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в
позові.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Могилів-Подільський
консервний завод" (24004, Вінницька
область, м. Могилів-Подільський, вул.
Дністровська, 60; ) в
дохід державного бюджету України 913
(дев'ятсот тринадцять) грн. 50 грн.
судового збору за розгляд апеляційних
скарг.

Доручити господарському суду міста
Києва видати наказ із зазначенням
необхідних реквізитів.

Матеріали справи №910/14964/13 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя
І.А. Іоннікова

Судді
К.В. Тарасенко

О.В. Тищенко