РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р.
Справа № 918/473/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Коломис В.В.

суддів
Огороднік К.М.

суддів
Бригинець Л.М.

при секретарі судового засідання
Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"
на рішення господарського суду
Рівненської області від 07.07.14 р.

у справі № 918/473/14 (суддя Горплюк А.М. )

позивач Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"

відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

про стягнення трьох відсотків річних в
сумі 323 196 грн. 93 коп.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Денисюк І.В. (довіреність
№03-05/4 від 02.01.2014р.).

Судом роз'яснено представникам сторін
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

Розпорядженням голови Рівненського
апеляційного господарського суду від
29.09.2014 року внесено зміни до складу
колегії суддів, окрім заміни
головуючого судді. Відповідно до
вказаного розпорядження, у справі
№918/473/14 визначено колегію суддів у
складі: головуюча суддя Коломис В.В.,
суддя Огороднік К.М., суддя Бригинець
Л.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 07.07.2014 року
позов Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Рівнетеплоенерго" про стягнення трьох
відсотків річних в сумі 323 196,93 грн. -
задоволено. Присуджено до стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на
користь дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" - 323 196,93 грн.
3% річних та 6 463,94 грн. витрат по сплаті
судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, відповідач
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення місцевого господарського суду
скасувати та прийняти нове рішення,
яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт
посилається на порушення
господарським судом Рівненської
області норм матеріального та
процесуального права, а також на
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого суду, обставинам
справи.

Позивач - ДК "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" у відзиві на апеляційну скаргу
вважає оскаржуване рішення місцевого
господарського суду законним та
обгрунтованим, а тому просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення. При цьому, просить
розглядати скаргу без участі його
представника.

Безпосередньо в судовому засіданні
представник відповідача повністю
підтримав вимоги та доводи, викладені в
апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представника відповідача, розглянувши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що у задоволенні вимог
апеляційної скарги слід відмовити,
рішення місцевого господарського суду
- залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
рішенням господарського суду
Рівненської області від 28.02.2012р. у
справі №5019/2778/11, залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 24.04.2012р., позов
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Рівнетеплоенерго" про стягнення 11 340
096,97 грн. заборгованості по договору
№06/10-3258ТЕ-28 від 27.12.2010р. задоволено (а.с.
9-19, 43-49). Присуджено до стягнення з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго" 10
277 097,99 грн. основного боргу за
поставлений природний газ, 756 839,14 грн. -
пені, 123 281,25 грн. інфляційних витрат та
182 878,59 грн. 3% річних.

При цьому, вищевказаним рішенням суду
встановлено факт неналежного
виконання ТОВ "Рівнетеплоенерго"
зобов'язання щодо проведення
розрахунків за отриманий природний газ
згідно договору №06/10-3258ТЕ-28 від 27.12.2010р.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Оскільки відповідач несвоєчасно
виконав зобов'язання щодо оплати за
поставлений газ та рішення
господарського суду Рівненської
області від 28.02.2012 року у справі №
5019/2778/11 (сплатив заборгованість в
повному обсязі лише 15.01.2013 року) позивач
звернувся до господарського суду
Рівненської області з позовом до ТОВ
"Рівнетеплоенерго" про стягнення 323 196,93
грн. 3% річних, нарахованих за період з
09.12.2011 року по 15.01.2013 року.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, що
кореспондується зі статтею 193 ГК
України - зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, при цьому, статтею 525 ЦК
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не
звільняється за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" за відсутності
інших підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України).

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Однак, при цьому слід мати на увазі, що у
разі коли судовим рішенням з боржника
стягнуто суму неустойки (штрафу, пені),
то правова природа відповідної
заборгованості саме як неустойки у
зв'язку з прийняттям такого рішення
залишається незмінною, і тому на неї в
силу припису частини другої статті 550
ЦК України проценти не нараховуються,
інфляційні ж нарахування та
нарахування трьох процентів річних на
цю заборгованість можуть
здійснюватися на загальних підставах
відповідно до частини другої статті 625
названого Кодексу з дня, наступного за
днем набрання законної сили
відповідним судовим рішенням.

Оскільки, як встановлено судами обох
інстанцій, заборгованість відповідача
перед позивачем згідно рішення
господарського суду Рівненської
області від 28.02.2012 року у справі
№5019/2778/11 була сплачена в повному обсязі
лише 15.01.2013 року, тобто прострочення
виконання зобов'язання з боку
відповідача має місце, апеляційний суд
погоджується з місцевим господарським
судом, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 323 196,93 грн. 3%
річних обгрунтовані, законні та,
відповідно, правомірно задоволені
судом першої інстанції на підставі
ст.ст. 509, 525, 526, 625 ЦК України.

При цьому, посилання апелянта на те, що
позивачем здійснено нарахування
відсотків річних з 09.12.2011 року, а не з
моменту набрання рішенням законної
сили, колегія суддів вважає
безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається, позивач просить
стягнути нараховані 3% річних за період
з 09.12.2011р. (до 08.12.2011р. 3% річних стягнуто
рішенням суду №5019/2778/11) до 24.04.2012р. (із
25.04.2012р. рішення №5019/2778/11 набрало
законної сили).

У відповідності до п.4.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань", сплата
трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними
для сплати кредиторові.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Чинне законодавство не пов'язує
припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження
щодо його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника не виключає його
відповідальності за порушення строків
розрахунків.

Таким чином, враховуючи невиконання
відповідачем своїх грошових
зобов'язань по договору, місцевий
господарський суд прийшов до
правильного висновку про наявність
правових підстав для застосування до
спірних правовідносин положень статті
625 ЦК України, з огляду на що правомірно
присудив до стягнення з відповідача 3%
річних нарахованих за період з 09.12.2011р.
по 24.04.2012р. на суму основного боргу.

Твердження скаржника щодо заміни
зобов'язання новацією, колегією суддів
також до уваги не беруться з огляду на
таке.

Так, згідно ч.2 ст.604 ЦК України
зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація).

Укладаючи договір №361/517з-ГУ від 01.12.2012
року про організацію
взаєморозрахунків, його сторони не
припинили первісні зобов'язання за
договором №06/10-3258ТЕ-28 від 27.12.2010р., а
лише організували взаєморозрахунки із
заборгованості за природний газ, в той
час, як новація є угодою тих самих
сторін про те, що первісне зобов'язання
припиняється, а між його учасниками
виникає нове зобов'язальне
правовідношення, якому властиві такі
ознаки, як наявність взаємної згоди
сторін щодо припинення дії
попереднього зобов'язання та щодо умов
нового зобов'язання; наявність умови
про припинення попереднього
зобов'язання, припинення всіх
додаткових зобов'язань; виникнення між
тими ж особами нового зобов'язання, яке,
як правило, містить умову про інший
предмет чи спосіб виконання, що в
даному випадку відсутнє.

При цьому, слід зазначити, що в
матеріалах справи відсутні докази
того, що сторонами вчинялись дії
направлені на досягнення будь-яких
домовленостей щодо припинення або
зміну первісного зобов'язання, яке
виникло на підставі Договору поставки
природного газу для надання населенню
та релігійним організаціям послуг з
опалення та гарячого водопостачання
№06/10-3258ТЕ-28 від 27.12.2010р.

В той же час, укладення сторонами
договору про організацію
взаєморозрахунків №361/517з-ГУ від
01.12.2012р. (зміна деяких умов порядку
здійснення розрахунків), не призвели до
заміни первісного зобов'язання
відповідача за договором на постачання
природного газу щодо оплати природного
газу в обсязі та ціною визначеною
умовами договору.

Умови договору про організацію
взаєморозрахунків №361/517з - ГУ від 01.12.2012
року не змінили права та обов'язки
сторін, що могло б вплинути на
співвідношення майнових інтересів
сторін, оскільки незалежно від зміни
сторонами деяких умов порядку
здійснення розрахунків, відповідач все
одно несе відповідальність за
невиконання грошових зобов'язань в
межах Договору поставки природного
газу.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Натомість,
скаржником не подано судовій колегії
належних та достатніх доказів, які
стали б підставою для скасування
рішення місцевого господарського суду.
Посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, колегія суддів
вважає безпідставними, документально
необґрунтованими, такими, що належним
чином досліджені судом першої
інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в
сукупності, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Рівненської
області ґрунтується на матеріалах і
обставинах справи, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому відсутні правові підстави для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Рівнетеплоенерго" -залишити без
задоволення. Рішення господарського
суду Рівненської області від 07.07.2014
року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя
Коломис В.В.

Суддя
Огороднік К.М.

Суддя
Бригинець Л.М.