КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р. Справа№ 910/10995/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

при секретарі Дмитрина Д.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Комунального підприємства "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району"

на рішення Господарського суду м. Києва
від 18.08.2014р.

у справі №910/10995/14 (суддя Блажівська О.Є.)

за позовом Комунального підприємства
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району"

до Громадської організації
"Міжгалузевий науково-технічний центр
"Темп"

про стягнення 40 441,80 грн

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району" до
Громадської організації "Міжгалузевий
науково-технічний центр "Темп" про
стягнення 40 441,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх договірних зобов'язань щодо
оплати отриманих комунальних послуг.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 18.08.2014 р. у справі № 910/10995/14 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Вищезазначене рішення місцевого
господарського суду обґрунтовано
відсутністю між учасниками судового
процесу будь-яких договірних
зобов'язань у сфері
комунально-житлових послуг, що у свою
чергу виключає можливість стягнення
заборгованості за спожиті комунальні
послуги.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням суду, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду м. Києва від 18.08.2014
року у справі № 910/10995/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.09.2014 року
було відновлено строк для подання
апеляційної скарги, порушено по ній
провадження для розгляду у наступному
складі суддів: головуючий суддя -
Тищенко О.В., судді - Тарасенко К.В.,
Іоннікова І.А. та призначено розгляд
скарги на 30.09.2014 року.

Апелянт в судовому засіданні
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримав, просив
апеляційну скаргу задовольнити,
рішення Господарського суду м. Києва
від 18.08.2014 р. у справі № 910/10995/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
заперечував проти доводів апелянта,
викладених в апеляційній скарзі,
просив суд відмовити в задоволенні
скарги та залишити без змін
оскаржуване рішення Господарського
суду м. Києва від 18.08.2014 р. у справі №
910/10995/14.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої
інстанції 02 квітня 2007 року між
Комунальним підприємством по
утриманню житлового господарства
Шевченківської районної у м. Києві
ради, в особі Комунального
підприємства "Житлово-експлуатаційна
контора "Лук'янівка" Шевченківської
районної у м. Києві ради (Сторона-1), та
громадською організацією
"Міжгалузевий науково-технічний центр
"ТЕМП" (Сторона-2) укладено Договір №109
про нарахування та збір платежів з
власників (орендарів) за спожиті
комунальні послуги на користь їх
виробників, відповідно до умов якого
сторони погодили, що Сторона-1 здійснює
нарахування та збір платежів на
користь виробників послуг за спожиті
Стороною-2 комунальні послуги в наданих
обсягах.

Пунктом 1.2. Договору № 109 визначено, що
Сторона-2 користується приміщенням
загальною площею 75,60 кв.м. за адресою:
вул. Д. Запольського, 2/20.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що у період із квітня
2007 року по жовтень 2010 року облік,
нарахування та збір платежів від
власників (орендарів) нежитлових
приміщень від імені КП УЖГ здійснювали
КП "ЖЕКи", що діяли на підставі
договорів доручень. Відповідно до
Окремого доручення Першого заступника
голови Шевченківської районної в м.
Києві державної адміністрації
Пахальчука Г.Д. від 13.09.2010 року № 905, з
метою підвищення контролю за рівнем
платіжної дисципліни і недопущення
безоплатного використання теплової
енергії та водопостачання КП УЖГ (КП
"ЦОС Шевченківського району") було
зобов'язано заключити прямі договори з
орендарями та власниками нежитлових
приміщень Шевченківського району.
Позивач зазначає, що станом на 01.10.2010
року у відповідача відсутня
заборгованість, однак у зв'язку з тим,
що відповідачем не було вжито заходів
щодо переукладання договору на
комунальні послуги, то нарахування
йому здійснювалось на підставі та на
умовах договору № 109 від 02.04.2007 року.

Згідно розрахунку заборгованості за
Договором № 109 за період з 18.09.2010 року по
31.03.2014 року заборгованість Відповідача
складає 36647,66 грн., за прострочення
сплати якого позивачем нараховані
інфляційні втрати в сумі 240,87 грн. та 3%
річних в сумі 1553,27 грн.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному і
об'єктивному дослідженні в судових
засіданнях з урахуванням всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи
їх взаємний зв'язок, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення суду
першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, є законним і
обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу
України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачає, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Як встановлено ст. 903 Цивільного
кодексу України, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Так, основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки визначаються Законом України
"Про житлово-комунальні послуги" .

За змістом статті 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" комунальні
послуги - це результат господарської
діяльності, спрямованої на задоволення
потреби фізичної чи юридичної особи у
забезпеченні холодною та гарячою
водою, водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, а також
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

Учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник (частина
друга статті 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги").

Отже, відповідно до п. п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 та п.
3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" споживач
зобов'язаний укласти договір на
надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору, та оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.
Виконавець зобов'язаний підготувати та
укласти із споживачем договір на
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу змісту ст. ст. 11, 509 ЦК України та
ч. 1 ст. 19, п. п. 1, 5 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" відносини між сторонами по
справі (виконавцем та споживачем), як
учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг, повинні
ґрунтуватися на договорі про надання
житлово-комунальних послуг, укладеному
на основі типового договору, а
обов'язку споживача (відповідача)
оплачувати вартість
житлово-комунальних послуг має
передувати виконання позивачем
обов'язку підготувати договір на
надання житлово-комунальних послуг та
надати його на підписання споживачу.

За змістом ч. 3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України,
ст.ст.19 - 21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", постанови
Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р.
№ 529 "Про затвердження типового
договору про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій" умови
типового договору, що набули юридично
обов'язкового значення в силу актів
цивільного законодавства, є
обов'язковими для сторін договору, які
не мають права відступити від їх
положень і врегулювати свої відносини
на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг є
обов'язком споживача за умови, якщо
запропонований виконавцем послуг
договір відповідає типовому договору.
Відмова споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України
та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24
червня 2004 року.

Приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вбачається з пояснень Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району",
відповідно до Окремого доручення
Першого заступника голови
Шевченківської районної в м. Києві
державної адміністрації Пахальчука
Г.Д. від 13.09.2010 р. №905 позивача було
зобов'язано заключити прямі договори з
орендарями та власниками нежитлових
приміщень Шевченківського району.

Проте як вірно було встановлено судом
першої інстанції та не спростовано під
час перегляду рішення в апеляційному
порядку жодних договорів між сторонами
справи щодо надання комунальних послуг
не укладалося, що також не
заперечується сторонами.

Матеріали справи не містять ані
розробленого проекту договору ані
доказів на підтвердження його
надсилання споживачу комунальних
послуг для подальшого укладання, як і
не доведено ухилення останнього від
укладення такого договору в спірний
період.

Отже з урахуванням вищенаведених
обставин, колегія суддів вважає вірним
висновок місцевого господарського
суду про відсутність договірних
відносин між учасниками судового
процесу, що в свою чергу унеможливлює
стягнення з відповідача заявлену
позивачем заборгованість.

Що стосується Заяви Відповідача про
застосування строків позовної
давності, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України визначено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу
України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (пункт 1), за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (пункт 3), сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним поданням 50
народних депутатів України щодо
офіційного тлумачення окремих
положень частини першої статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено, що поняття "охоронюваний
законом інтерес", що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки
Відповідачем не порушено прав та
охоронюваних законом інтересів
Позивача, за захистоом яких він
звернувся до суду з даним позовом та у
задоволенні яких судом відмовлено в
зв'язку з безпідставністю позовних
вимог, питання порушення строку
позовної давності (за даних обставин)
не впливає на суть винесеного рішення і
відповідно, строк позовної давності, як
спосіб захисту саме порушеного права,
при вирішенні даного спору
застосуванню не підлягає.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладається на позивача
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду м. Києва від 18.08.2014
року по справі № 910/10995/14 залишити без
змін.

Матеріали справи № 910/10995/14 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова