м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/12716/14 16.09.14Суддя Мудрий С.М.,
розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Гадячгаз"

до публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України"

про зміну договору про розподіл
природного газу №14-70-ТН від 31.01.2014 року

Представники строрін:

від позивача: Бєрікул Ю.В. -
представник за довіреністю № 1252/18 від
23.06.2014 року;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Гадячгаз" до публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" про зміну
договору про розподіл природного газу
№14-70-ТН від 31.01.2014 року.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 31.01.2014 року між ним
та публічним акціонерним товариством
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" укладено договір на
розподіл природного газу №14-70-ТН.

У зв'язку з тим, що на даний час в тексті
договору на розподіл природного газу
від 31.01.2014р. №14-70-ТН між НАК «Нафтогаз»
та ПАТ «Гадячгаз» існують розбіжності
з Типовим договором в частині порядку
розрахунків за протранспортований
природний газ (п.5.6. розділу V Типового
договору), внесення додаткових
відносно Типового договору умов щодо
підписання акту наданих послуг з
транспортування природного газу (п.3.9.
договору №14/741/13 від 18.01.2013р.),
відсутність в договорі № №14-70-ТН
відомостей про перелік комерційних
вузлів обліку природного газу та
газоспоживаючого обладнання (п.2.1, та
додаток №1 до Типового договору), тому
позивач звернувся до суду з вимогою про
зобов'язання відповідача укласти з ним
додаткову угоду №1 до договору №14-70-ТН
від 31.01.2014 року на розподіл природного
газу.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 27.06.2014 року порушено провадження у
справі, розгляд справи призначено на
28.07.2014 року.

В судовому засіданні 28.07.2014 року
представники сторін подали клопотання
про продовження строку розгляду спору
на п'ятнадцять днів.

Представник відповідача не виконав
вимоги ухвали суду від 27.06.2014 року.

В судовому засіданні оголошено перерву
до 09.09.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 28.07.2014 року задоволено клопотання
про продовження строку розгляду справи
на п'ятнадцять днів. Продовжено строк
розгляду справи на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 09.09.2014 року
представник відповідача виконав
вимоги ухвали суду від 27.06.2014 року та
надав відзив на позовну заяву.

Судом оголошено перерву до 16.09.2014 року.

В судове засідання 16.09.2014 року
представник відповідача не з'явився,
про поважні причини неявки суд не
повідомив, хоча про час та дату
судового засідання повідомлений
належним чином.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позовні вимоги
позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

31.01.2014 року між публічним акціонерним
товариством по газопостачанню та
газифікації "Гадячгаз"
(газорозподільне підприємство) та
публічним акціонерним товариством
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (замовник) укладено
договір на розподіл природного газу №
14-70-ТН (далі - договір).

Договір набирає чинності з дня його
підписання та скріплення підписів
уповноважених представників сторін
печатками, та розповсюджує свою дію на
відносини сторін, що склалися з 01 січня
2014 року і діє в частині надання послуг
до 31 грудня 2014 року, а в частині
проведення розрахунків за надані
газорозподільним підприємством послуг
- до повного виконання замовником своїх
зобов'язань за цим договором (п.11.1
договору).

Відповідно до п. 2.1 договору
газорозподільне підприємство
зобов'язується у 2014 році надати
замовнику послугу з транспортування
природного газу газорозподільними
мережами до межі балансової належності
об'єктів замовника або його споживачів
(далі - пункт призначення) відповідно до
актів розмежування балансової
належності газопроводів та
експлуатаційної відповідальності
сторін.

Згідно з п. 3.9 договору, акт наданих
послуг підписується на підставі
реєстрів обсягів реалізації
природного газу споживачам замовника,
протранспортованого
газорозподільними трубопроводами
газорозподільного підприємства, в яких
зазначаються виділені планові обсяги
газу споживачам замовника та фактично
про транспортовані газорозподільним
підприємством обсяги газу за формою,
наведеною у додатку № 2 до договору.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що
обсяг протранспортованого природного
газу визначається в пунктах
призначення за допомогою комерційних
вузлів обліку, визначених у додатку до
договору.

У разі розташування комерційних вузлів
обліку до пункту призначення витрати і
втрати природного газу, які виникають
від місця встановлення комерційного
вузла обліку до пункту призначення,
віднімаються від загального обсягу
протранспортованого природного газу,
визначеного за допомогою комерційних
вузлів обліку.

У разі розташування комерційних вузлів
обліку після пункту призначення
витрати і втрати природного газу, які
виникають від пункту призначення до
місця встановлення комерційного вузла
обліку, додаються до загального обсягу
протранспортованого газу, визначеного
за допомогою комерційних вузлів
обліку.

Розрахунки втрат і витрат проводяться
відповідно до Методики визначення
питомих виробничо-технологічних втрат
природного газу під час його
транспортування газорозподільними
мережами та Методики визначення
питомих виробничо-технологічних
витрат природного газу під час його
транспортування газорозподільними
мережами, затверджених наказом
Міністерства палива та енергетики
України від 30 травня 2003 року № 264,
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України 09 липня 2003 року за № 570/7891 та №
571/7892 відповідно (зі змінами).

Згідно з п. 5.6 договору у випадку, якщо
замовник є гарантованим
постачальником, то замовник здійснює
оплату послуг з транспортування газу в
місяці, у якому здійснюється
транспортування газу, шляхом щоденного
перерахування коштів на рахунок
газорозподільного підприємства в
порядку, установленому алгоритмом
розподілу коштів, який затверджується
національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
енергетики.

Остаточний розрахунок замовником за
виконані послуги з розподілу
природного газу ГРМ здійснюється після
отримання замовником повних (100%)
розрахунків за використаний газ
підприємствами, що надають послуги з
опалення та гарячого водопостачання
бюджетним установам та організаціями
та іншим споживачами, крім населення та
релігійних організацій.

Спір у справі виник внаслідок того, що
редакція пунктів 2.1., 3.9., 4.4. та 5.6.
договору не відповідає Типовому
договору, затвердженому постановою
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
енергетики № 1164 від 06.09.2012, а тому на
думку позивача, відповідно до ст. 651
Цивільного кодексу України є підстави
для внесення змін до договору шляхом
укладення додаткової угоди № 1 до
договору.

Загальний порядок укладення, зміни і
розірвання цивільно-правових
договорів врегульовано Главою 53
Цивільного кодексу України. Порядок
укладення, зміни і розірвання
господарських договорів встановлено
Главою 20 Господарського кодексу
України

Згідно ч. 7 статті 179 ГК України,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Цивільне законодавство базується на
принципі обов'язкового виконання
сторонами зобов'язань за договором. За
загальним правилом, закріпленим у ч. 1
статті 651 ЦК України, зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 статті 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Оцінка порушення умов договору як
істотне повинна здійснюватись судом
відповідно до критерію, що
встановлений абзацом другим ч. 2 статті
651 ЦК України, а саме істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Отже, підставою для зміни договору може
бути належним чином доведений факт
невиконання відповідачем передбачених
договором зобов'язань, що призводить до
завдання іншій стороні значної шкоди.

Підписуючи договір в існуючій редакції
позивач фактичного погодився з
передбаченими ним умовами, в тому числі
і з п.2.1, 3.9, 4.4, та 5.6 договору.

Тобто, позивач на момент укладення
договору не скористався наданим йому
законом правом, за наявності
заперечень щодо окремих умов
договору, скласти протокол
розбіжностей (ч. 4 статті 181 ГК України).

Позивачем належним чином не доведено
порушень умов договору відповідачем та
завданої цими порушеннями шкоди,
внаслідок яких позивача значною мірою
було позбавлено того, на що він
розраховував при укладенні договору.

Відповідно до статті 654 ЦК України
зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Пунктом 11.2 договору передбачено, що усі
зміни та доповнення до договору
оформлюються письмово, підписуються
уповноваженими сторонами та
скріплюються печатками обох сторін.

Порядок зміни та розірвання
господарських договорів визначений
статтею 188 Господарського кодексу
України.

Відповідно до ч. 2, 3 статті 188 ГК України,
сторона договору, яка вважає за
необхідне змінити або розірвати
договір, повинна надіслати пропозицію
про це другій стороні за договором.
Сторона договору, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання
договору, у двадцятиденний строк після
одержання пропозиції повідомляє другу
сторону про результати її розгляду.

Згідно з ч. 4 статті 188 ГК України
зазначає, що у разі якщо сторони не
досягли згоди щодо зміни (розірвання)
договору або у разі неодержання
відповіді у встановлений строк з
урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду.

Доказів того, що позивач у визначеному
порядку звертався до відповідача з
метою внесення змін до договору
позивачем не подано.

Крім того, суд звертає увагу на те, що
спірний договір № 14-70-ТН від 31.01.2014 року
було укладено після набрання чинності
Постановою №1164 від 06.09.2012 року, таким
чином сторони були обізнані зі змістом
вказаної постанови та умовами типового
договору, на який посилається позивач.

Враховуючи вищезазначене, вимоги
позивача щодо зобов'язання відповідача
укласти з ним додаткову угоду №1 до
договору №14-70-ТН від 31.01.2014 року на
розподіл природного газу є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду
згідно з встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 07.10.2014 року.

Суддя
С.М.Мудрий