м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Роял Фуд"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Домінанта Фуд"
про стягнення грошових коштів
Суддя Полякова К.В.
від позивача: Дикий Ю.О. (дов.№б/н від
від відповідача: Качан ВВ. (дов №б/н від
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Роял Фуд" звернулось
до Господарського суду міста Києва із
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Домінанта Фуд" про
стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
зобов'язань, прийнятих за договором
дистрибуції №1/01-04/13 від 01.04.2013, у зв'язку
із чим в останнього утворилась
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.05.2014 порушено провадження у
розгляду на 19.06.2014 року.
За наслідками судового засідання 19.06.2014
суд відклав розгляд справи на 08.07.2014
У судовому засіданні 08.07.2014 оголошено
перерву до 17.07.2014 року.
У зв'язку із перебуванням судді
Полякової К.В. у відпустці, з метою
дотримання процесуальних строків,
розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
вчинення процесуальних дій судді
Відповідною ухвалою суду від 17.07.2014
вищезазначена справа прийнята та
призначена суддею Шкурдовою Л.М. до
розгляду на 28.08.2014 року.
Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
04.08.2014, у зв'язку із поверненням судді
Полякової К.В. із відпустки, справу
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.08.2014 вищезазначена справа
прийнята до провадження суддею
Поляковою К.В. та призначена до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 28.08.2014 року.
28.08.2014 через відділ діловодства та
документообігу Господарського суду м.
Києва від позивача надійшла заява про
забезпечення позову та додаткові
документи для долучення до матеріалів
справи.
Суд, заслухавши пояснення представника
позивача та дослідивши надану заяву
про вжиття заходів до забезпечення
позвову, відмовив у її задоволенні, з
огляду на недоведеність.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 16
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову", у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу. З огляду на
зазначене, суд не вбачає необхідності
вжиття заходів до забезпечення позову.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, проте надав
28.08.2014 через відділ діловодства та
документообігу Господарського суду
міста Києва клопотання про відкладення
розгляду справи, яке у зв'язку з його
необґрунтованістю, залишено судом без
задоволення.

Разом з тим, зважаючи на необхідність
витребування додаткових документів до
матеріалів справи та нез'явлення
представника відповідача до судового
засідання, суд дійшов висновку про
необхідність відкладення розгляду
справи на 09.09.2014, про що постановив
відповідну ухвалу.

У зв'язку із неявкою відповідача до
судового засідання 09.09.2014 суд відклав
розгляд справи на 23.09.2014 року.

Під час судового засідання 23.09.2014
представником позивача надані усні
пояснення по суті спору, а також
оголошено клопотання про вихід за межі
позовних вимог, подане ним через відділ
діловодства та документообігу
Господарського суду міста Києва 22.09.2014,
а саме визнати недійсним додатковий
договір №1 від 08.12.2013 до договору
дистрибуції № 1/01-04/13 від 01.04.2013 року.

Суд, з'ясувавши думку сторін, прийняв до
розгляду вказане клопотання.

Представник відповідача у судовому
засіданні 23.09.2014 заперечував проти
заявлених позовних вимог з підстав,
викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

01.04.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Роял Фуд»
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Домінант
Фуд» (покупець) укладено договір
дистрибуції № 1/01-04/13 (договір).

Відповідно до умов п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується
передавати поркупцеві у власність
продукти харчування торгової марки
«Катана» та ТМ «Орегано», визначені
останнім у специфікації, надалі товар,
а покупець зобов'язується приймати
обумовлений товар та оплачувати його в
порядку і в строки, передбачені
договором.

Пунктом 4.2. договору визначено, що
моментом переходу права власності на
товар є момент фактичного отримання
товару покупцем на його складі, що
засвідчується підписанням накладної
уповноваженими представниками сторін.

Оплата за отриманий товар за даним
договором здійснюється у
безготівковому порядку. Розрахунки за
кожну поставлену партію здійснюються
протягом 45 банківських днів з джня
отримання товару. Днем здійснення
платежу є день, в який сума, що підлягає
оплаті, списується з банківського
рахунку покупця на користь
постачальника (п. 5.2. договору).

Судом встановлено, що позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства та умов договору
дистрибуції № 1/01-04/13 здійснено
поставленого обумовленого договором
товару, що підтверджується наявними у
матеріалах справи видатковими
накладними: № 297 від 19.11.2013 на суму 70 789,20
грн., № 307 від 22.11.2013 на суму 53 886,60 грн., №
306 від 26.11.2013 на суму 100 582,02 грн., № 326 від
28.11.2013 на суму 11 732,82 грн., №329 від 28.11.2013
на суму 11 990,25 грн., №334 від 03.12.2013 на суму
158 143,08 грн., № 360 від 06.12.2013 на суму 119 404,20
грн., №386 від 10.12.2013 на суму 95 671,62 грн.,
№392 від 12.12.2013 на суму 70 010,70 грн., №460 від
25.12.2013 на суму 59 112,00 грн., № 2 від 06.01.2014 на
суму 120 074,70 грн., №21 від 08.01.2014 на суму 45
863,04 грн., №30 від 10.01.2014 на суму 249 926,46
грн., №51 від 14.01.2014 на суму 200 982,48 грн., №58
від 15.01.2014 на суму 300 691,44 грн., №88 від
22.01.2014 на суму 48 887,90 грн., № 110 від 31.01.2014
на суму 176 961,60 грн. та №124 від 31.01.2014 на
суму 56 615,40 грн.

Із долучених до матеріалів справи
копій вказаних вище документів
вбачається, що останні підписані та
скріплені печатками обох сторін за
договором. До того ж, до матеріалів
справи надано належні копії
довіреностей № 2061 від 20.11.2013, № 2082 від
26.11.2013, №2077 від 25.11.2013, № 2094 від 28.11.2013,
№2102 від 29.11.2013, №2112 від 04.12.2013, № 2133 від
09.12.2013, № 2139 від 11.12.2013, якими ОСОБА_3
надано повноваження на отримання від
ТОВ «Роял Фуд» цінностей за договором.

Так, факт отримання товару
відповідачем, як то передбачено
умовами договору № 1/01-04/13,
документально підтверджений та у межах
розгляду даного спору ТОВ «Домінант
Фуд» не спростований.

Отримавши товар, відповідно до умов
договору, у відповідача виникає
обов'язок сплати вартості товару, який
товариством з обмеженою
відповідальністю «Домінант Фуд», як
покупцем на день розгляду спору не
виконаний.

Так, станом на 24.04.2014 сума
заборгованості відповідача становить 1
967 307,63 грн.

Оскільки відповідачем не здійснено
повний розрахунок з постачальником у
термін, передбачений умовами договору,
ТОВ «Роял Фуд» звернулось із даним
позовом до суду, заявивши до стягнення 1
967 307,63 грн. основного боргу, 25 002,58 грн.
пені та 9 972,44 грн. 3% річних.

Заперечуючи проти задоволення
позовних вимог, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Домінант Фуд»
зауважує про відсутність підстав для
сплати ним на користь позивача
грошових коштів. По-перше, відповідач
зауважує на відсутності повноважень у
особи, якою приймався товар за
видатковими накладними №392 від 12.12.2013
на суму 70 010,70 грн., №30 від 10.01.2014 на суму
249 926,46 грн., №58 від 15.01.2014 на суму 300 691,44
грн., №88 від 22.01.2014 на суму 48 887,90 грн., №
110 від 31.01.2014 на суму 176 961,60 грн. та №124
від 31.01.2014 на суму 56 615,40 грн. По-друге, як
стверджує відповідач, частина товару
на суму 60 290,18 грн. має бути повернена
постачальнику, про що ТОВ «Домінант
Фуд» 26.05.2014 направило позивачу лист, у
відповідності до п. 8.1. договору
дистрибуції, а отже вказана сума має
бути виключена із дебіторської
заборгованості позивача. До того,
відповідачем заперечується факт
прострочення здійснення оплати
поставленого товару з огляду на
укладання 08.12.2013 сторонами додаткового
договору № 1 до Договору дистрибуції
№1/01-04/13 від 01.04.2013, умовами якого
начебто сторони погодили продовження
терміну проведення розрахунків за
поставлений у 2013 році товар на 180
календарних днів.

Позивач, у свою чергу, стверджує, що про
існування додаткового договору № 1 від
08.12.2013 йому стало відомо лише під час
розгляду даного господарського спору.
Так, ТОВ «Роял Фуд» у своєму клопотанні
про вихід за межі позовних вимог
зауважує, що ним не укладався такий
додатковий договір № 1 та, що вказаний
правочин підлягає визнанню судом
недійсним, оскільки з боку позивача
підписаний особою, яка не мала
повноважень на таке укладання.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає
позовні вимоги такими, що підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України
передбачено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Пунктом 1 частини 2
зазначеної статті визначені підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків, якими зокрема є договори та
інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
Господарського кодексу України (далі
ГК України) як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Ст. 175 ч.1 Господарського кодексу
України встановлює, що майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦКУ з урахуванням
особливостей, передбачених
Господарським кодексом України

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання з
підстав, передбачених цим Кодексом, в
силу якого один суб'єкт зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші
), або утриматися від певних дій, а інший
суб'єкт має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться; якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ст. 530 ЦК України).

Зазначені вище норми Цивільного
кодексу України кореспондуються з
положеннями статті 193 ГК України.

За своєю правовою природою договір
дистрибуції № 1/01-04/13 від 01.04.2013,
укладений між сторонами, є договором
поставки, а відтак між сторонами
виникли правовідносини, які також
підпадають під правове регулювання
Глави 54 Цивільного кодексу України.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України
зазначено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
визначається, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму

Згідно ч.1 ст.692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено обов'язковість договору
для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Спираючись на вищевикладені норми
чинного законодавства, детально та
повно дослідивши наявні у матеріалах
справи документи, у суду достатньо
підстав стверджувати, що передбачена
договором дистрибуції поставка товару
у строк, обумовлений вказаним
договором, здійснена ТОВ «Роял Фуд» у
повному обсязі.

Проте відповідач у порушення
зобов'язань, прийнятих за Договором, не
здійснив повну оплату переданого
товару, у зв'язку із чим за ним
утворилась заборгованість у розмірі 1
967 307,63 грн., яка станом на момент
розгляду спору у суді, так і не погашена
та підлягає стягненню відповідача на
користь позивача.

Суд критично оцінює заперечення
відповідача про відсутність у нього
підстав сплати грошових коштів на
користь позивача, з огляду на наступне.

Як зазначено в інформаційному листі
Вищого господарського суду України №
01-06/928/2012 від 17.07.2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" при
підписанні покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар.

Так, із наявних у матеріалах справи
документів, а саме видаткових
накладних №392 від 12.12.2013 на суму 70 010,70
грн., №30 від 10.01.2014 на суму 249 926,46 грн., №58
від 15.01.2014 на суму 300 691,44 грн., №88 від
22.01.2014 на суму 48 887,90 грн., № 110 від 31.01.2014
на суму 176 961,60 грн. та №124 від 31.01.2014 на
суму 56 615,40 грн., вбачається що останні
підписані представником відповідача
та скріплені печаткою підприємства, що
унеможливлює вважати, що вказані
документи суперечать вимогам ст. 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні".

Щодо відсутності у відповідача
обов'язку сплачувати на користь
позивача 60 290,18 грн. - вартості товару,
який на думку відповідача підлягає
поверненню, суд зазначає наступне.

Як вбачається із наданих до суду
документів, відповідачем 26.05.2014
складено лист № 122-1/14, в якому,
посилаючись на пункт 8.1. договору
дистрибуції, просить забрати товар.

Умовами договору дистрибуції, а саме
положеннями пункту 8.1., передбачено, що
покупець має право повернути придбаний
у постачальника товар, а постачальник
зобов'язаний забрати такий товар в разі
його низької купівельної спроможності.
Постачальник має вивезти такий товар
протягом 7 календарних днів з дня
отримання повідомлення покупця. При
цьому сторони можуть дійти згоди про
уцінку товару, що засвідчується
підписанням додаткової угоди.

Частиною 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З системного аналізу вищевикладеним
положень договору та норм чинного
законодавства, суд дійшов висновку, що
обов'язок постачальника щодо вивезення
товару, виникає на день наступний після
отримання повідомлення покупця. Так,
оскільки ТОВ «Домінанта Фуд» належними
та допустимими доказами не наведено,
ані факт направлення позивачеві листа
№ 122-1/14 від 26.05.2014, ані факт отримання
ТОВ «Роял Фуд» вказаного листа, тому
суд дійшов висновку про
безпідставність заперечень
відповідача проти стягнення з нього 60
290,18 грн., оскільки обов'язок вивезення
товару вказаної загальної вартості у
ТОВ «Роял Фуд» відсутній.

До того ж, суд вважає хибними
твердження відповідача, що ним не
прострочено обов'язку здійснення
оплати поставленого позивачем товару,
оскільки між ТОВ «Роял Фуд» та ТОВ
«Домінанта Фуд» укладено додатковий
договір № 1 від 08.12.2013 до договору
дистрибуції № 1/01-04/13 від 01.04.2013, умовами
якого продовжено строк здійснення
розрахунків на 180 календарних днів.

Одночасно, як стверджує позивач,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Роял Фуд» дізналось
про існування додаткового договору № 1
від 08.12.2013 під час розгляду даного
господарського спору.

Положеннями п.2 ч. 1 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд,
приймаючи рішення, має право виходити
за межі позовних вимог, якщо це
необхідно для захисту прав і законних
інтересів позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони.

Так, позивачем подано до суду
клопотання про вихід судом за межі
позовних вимог та визнання додаткового
договору № 1 від 08.12.2013 недійсним,
оскільки останній підписаний з боку
позивача особою, яка не наділена такими
повноваженнями.

Повно та всебічно дослідивши подане
клопотання позивача та додані до нього
документи, суд дійшов висновку що
вказане клопотання підлягає
задоволенню, а додатковий договір № 1
від 08.12.2013 є недійсним з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право визнати недійсним
повністю чи у певній частині пов'язаний
з предметом спору договір, який
суперечить законодавству.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачає що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом. Вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з частиною 2 статті 203 ЦК України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно з частиною 2 статті 207 ЦК України,
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Як вбачається із додаткового договору
№ 1 від 08.12.2013 зі сторони позивача він
підписаний директором ОСОБА_4, який
діяв на підставі Статуту товариства.

Відповідно до частини 1 статті 92 ЦК
України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону.

Частиною 3 статті 92 ЦК України
передбачено, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 65 ГК України,
управління підприємством здійснюється
відповідно до його установчих
документів на основі поєднання прав
власника щодо господарського
використання свого майна і участі в
управлінні трудового колективу.

Положеннями частини 3 вказаної статті
встановлено,що для керівництва
господарською діяльністю підприємства
власник (власники) або уповноважений
ним орган призначає (обирає) керівника
підприємства.

Керівник підприємства без доручення
діє від імені підприємства,
представляє його інтереси в органах
державної влади і органах місцевого
самоврядування, інших організаціях, у
відносинах з юридичними особами та
громадянами, формує адміністрацію
підприємства і вирішує питання
діяльності підприємства в межах та
порядку, визначених установчими
документами (ч. 5 ст. 65 ГК України).

Відповідно до пункту 10.1 Статуту
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Роял Фуд»,
затвердженого протоколом № 3 від 12.09.2013
загальних зборів ТОВ «Роял Фуд»,
органами управління товариства є:
загальні збори учасників - вищий орган
та директор- виконавчий орган.

Пунктом 10.3.4 Статуту до повноважень
директора віднесено, зокрема,
підписання господарських договорів
(угод), а також інші документи, що
стосуються діяльності товариства.

Згідно з частиною 3 статті 237 Цивільного
кодексу України представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Із наданих до суду документів, а саме
наказу про прийняття на роботу № 8 від
13.09.2013 Товариства з обмеженою
відповідальністю «Роял Фуд»,
вбачається що на підставі протоколу
Загальних зборів учасників №3 від
12.09.2013 Мудра Алла Василівна приступає
до виконання обов'язків директора ТОВ
«Роял Фуд» з 13.09.2013 року. Аналогічна
інформація міститься також у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією витягу, в якому
значиться, що Мудра Ала Василівна є
керівником з 13.09.2013 року.

За таких обставин, факт відсутності
повноважень у директора ОСОБА_4 на
укладання додаткового договору № 1 від
08.12.2013 до договору дистрибуції № 1/01-04/13
від 01.04.2013 підтверджений належними та
допустимими доказами, а також не
спростований відповідачем, що у
відповідності до положень статей 203 та
215 Цивільного кодексу України, є
підставою визнання зазначеного
правочину недійсним.

Оскільки судом встановлено, що
заперечення відповідача зводяться
лише до безпідставних намагань
ухилитись від виконання обов'язку
своєчасного здійснення повного
розрахунку із постачальником за
договором дистрибуції, тому суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог у частині стягнення пені та 3%
річних, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1. статті 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно п.1. статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
Господарському кодексі України
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.5. договору
дистрибуції, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань винна сторона
сплачує іншій пеню у розмірі облікової
ставки НБУ, що діяла у період за який
нараховується пеня, за кожен день
прострочення розрахунку за весь час
прострочення.

Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня (ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань").

Судом перевірено наданий позивачем
розрахунок пені, з урахуванням умов
договору дистрибуції та приписів ст. 232
Господарського кодексу України, з яким
суд погоджується щодо сум та строків та
визнає суму пені обґрунтованою у
розмірі 25 002,58 грн.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини
другої статті 625 ЦК України правовими
наслідками порушення грошового
зобов'язання, тобто зобов'язання
сплатити гроші, є обов'язок сплатити не
лише суму основного боргу, а й
неустойку (якщо її стягнення
передбачене договором або актами
законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Суд зауважує, що сплата трьох процентів
річних від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом), не має
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора, який полягає у
отриманні від боржника компенсації
(плати) за користування ним коштами,
належними до сплати кредиторові за
весь час прострочення в їх сплаті.

З системного аналізу наведених
законодавчих норм, вбачається право
кредитора вимагати стягнення боргу,
враховуючи відсотки річних, як спосіб
захисту майнових прав та інтересів
кредитора, сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд
визнав його обґрунтованим та таким, що
відповідає нормам чинного
законодавства України, а вимогу
позивача про стягнення з відповідача
суми 3% річних розміром 9 972,44 грн. такою,
що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції
України, ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи, а за загальним правилом
тягар доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши
оцінку доказам за своїм внутрішнім
переконанням, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги про стягнення
заборгованості та штрафних санкцій
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Нормами статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача, то
судові витрати - судовий збір -
відповідно до приписів статті 49 ГПК
України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись,
ст.ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариство з обмеженою
відповідальністю "Роял Фуд" звернулось
до Господарського суду міста Києва із
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Домінанта Фуд" про
стягнення грошових коштів -
задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Домінанта Фуд» (01133,
місто Київ, вулиця Марії Приймаченко,
будинок 3; ідентифікаційний код 37264943) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Роял Фуд» (49127, місто
Дніпропетровськ, вулиця Автопаркова,
будинок 5, офіс 226; ідентифікаційний код
38529753) 1 967 307 (один мільйон дев'ятсот
шістдесят сім тисяч триста сім) гривень
63 копійок заборгованості, 25 002 (двадцять
п'ять тисяч дві) гривні 58 копійок пені, 9
972 (дев'ять тисяч дев'ятсот сімдесят дві)
гривень 44 копійок три відсотки річних
та 40 045 (сорок тисяч сорок п'ять) гривень
65 копійок судового збору.

Визнати додатковий договір № 1 від
08.12.2013 до договору дистрибуції №1/01-04/13
від 01.04.2013, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Роял Фуд»
(49127, місто Дніпропетровськ, вулиця
Автопаркова, будинок 5, офіс 226;
ідентифікаційний код 38529753) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Домінанта Фуд» (01133,
місто Київ, вулиця Марії Приймаченко,
будинок 3; ідентифікаційний код 37264943)
недійсним.

Рішення постановлено у нарадчій
кімнаті та проголошено його вступну та
резолютивну частину у судовому
засіданні 23.09.2014 року.

Повний текст рішення буде складено
протягом п'яти днів з дня проголошення
вступної та резолютивної частини
рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116
Господарського процесуального кодексу
України, після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

та підписано 29.09.2014 року

Суддя
К.В. Полякова