ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

17 вересня 2014 року Справа № 912/1552/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Удовиченка
О.С., Вовка І.В., Запорощенка М.Д.,
Катеринчук Л.Й., Мележик Н.І.,
розглянувши заяву Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6 про перегляд
постанови Вищого господарського суду
України від 18.06.2014Верховним Судом
України у справі №912/1552/13за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_6
довиконавчого комітету
Кіровоградської міської ради в особі
міського голови міста Кіровограда та
Кіровоградської міської ради про
визнання договору оренди земельної
ділянки поновленим, ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 23.12.2013
відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.03.2014 рішення господарського суду
Кіровоградської області від 23.12.2013
залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 18.06.2014 у даній справі
касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 залишено без
задоволення, рішення господарського
суду Кіровоградської області від 23.12.2013
та постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.03.2014 у справі № 912/1552/13 - без змін.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_6
звернувся із заявою про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
18.06.2014 у даній справі, в якій заявник
просить скасувати зазначену постанову
і прийняти нове рішення.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 29.08.2013
у справі №901/284/13-г, від 04.03.2008 у справі
№20/483д/07-9/605д/07, від 04.07.2013 у справі
№912/97/13-г, від 22.10.2013 у справі №922/1658/13,
від 17.09.2013 у справі №905/1784/13-г, від 12.02.2013
у справі №5002-20/1965-2012 та постанову
Верховного Суду України від 25.09.2012 у
справі №19/074-11, мотивовано неоднаковим
застосуванням судом касаційної
інстанції норм матеріального права,
внаслідок чого, як стверджує заявник,
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах, а
саме, положень статті 33 Закону України
"Про оренду землі".

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 20.08.2014 заявнику було надано
строк до 05.09.2014 для усунення виявлених
недоліків поданої заяви.

03.09.2014 від заявника, на виконання ухвали
Вищого господарського суду України від
20.08.2014, надійшли додаткові документи.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
вважає необхідним допустити справи до
провадження Верховного Суду України з
таких підстав.

Відповідно до статті 11116 ГПК України
заява про перегляд судових рішень
господарських судів може бути подана
виключно з підстав неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах,
або встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Приймаючи постанову від 18.06.2014 у справі
№912/1552/13, про перегляд якої подано
заяву, і постанови Вищого
господарського суду України від 29.08.2013
у справі №901/284/13-г, від 04.03.2008 у справі
№20/483д/07-9/605д/07, від 04.07.2013 у справі
№912/97/13-г, від 22.10.2013 у справі №922/1658/13,
від 17.09.2013 у справі №905/1784/13-г, від 12.02.2013
у справі №5002-20/1965-2012 та постанову
Верховного Суду України від 25.09.2012 у
справі №19/074-11, на які посилається
заявник, суд касаційної інстанції у
подібних правовідносинах, що
випливають з оренди землі, дійшов
протилежних висновків щодо наявності
підстав для поновлення договору оренди
землі пов'язаних з виникненням
переважного права на поновлення
спірного договору оренди землі,
передбаченого статтею 33 Закону України
"Про оренду землі".

Як вбачається зі змісту постанови від
18.06.2014 у справі №912/1552/13, про перегляд
якої подано заяву, Вищий господарський
суд України дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову щодо визнання договору оренди
земельної ділянки від 23.12.2002 поновленим
на той самий строк і на тих самих
умовах, які були передбачені договором,
з обов'язком уповноваженого керівника
органу місцевого самоврядування,
підписати додаткову угоду, виходячи з
того, що на момент виникнення у
позивача переважного права на
поновлення спірного договору оренди
землі, тобто на 23.12.2007, умовами договору
та чинним на той час законодавством не
передбачалось автоматичного
поновлення договорів оренди землі
державної та комунальної власності в
разі відсутності заперечень з боку
сторін, а лише визначалось переважне
право добросовісного орендаря на
поновлення договору. Реалізація
переважного права на поновлення
договору оренди земельної ділянки в
разі відсутності заперечень з боку
сторін було можливе лише за наявності
відповідного рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, яке в матеріалах
справи відсутнє. Суд касаційної
інстанції дійшов відповідного
висновку з урахуванням того, що спірний
договір припинив дію 23.12.2007, у зв'язку з
чим відсутні підстави для застосування
до спірних правовідносин статті 33
Закону України "Про оренду землі" в
редакції Закону від 17.02.2011.

При цьому, суд касаційної інстанції
погодився з висновками судів
попередніх інстанцій про відмову у
позові, незважаючи на встановлені
судами попередніх інстанцій обставини
справи про те, що: ні під час дії
договору, ні після закінчення терміну
його дії орендар не повідомляв
орендодавця про бажання продовження
або поновлення дії договору на
наступні п'ять років; орендар
продовжував користуватися земельною
ділянкою протягом п'яти років до 2012
року; без оформлення договірних
відносин сплачував орендні платежі,
письмових заперечень з боку
Кіровоградської міської ради до
позивача з цього приводу не надходило.

Викладена правова позиція у постанові
від 18.06.2014 у справі №912/1552/13, суперечить
судовій практиці суду касаційної
інстанції, на яку посилається заявник,
у постановах від 29.08.2013 у справі
№901/284/13-г, від 04.03.2008 у справі
№20/483д/07-9/605д/07, від 04.07.2013 у справі
№912/97/13-г, від 22.10.2013 у справі №922/1658/13,
від 17.09.2013 у справі №905/1784/13-г, від 12.02.2013
у справі №5002-20/1965-2012 та постанову
Верховного Суду України від 25.09.2012 у
справі №19/074-11.

Зокрема у постанові від 29.08.2013 у справі
№901/284/13-г, на яку посилається заявник,
суд касаційної інстанції дійшов
протилежного правового висновку про
наявність підстав для задоволення
позову щодо визнання поновленим
договору, строк дії якого був
визначений до 23.12.2008, з огляду на те, що
позивач продовжував користуватися
земельною ділянкою, сплачував орендну
плату за відсутності заперечень з боку
відповідача щодо користування
земельною ділянкою. Даного висновку
суд касаційної інстанції дійшов на
підставі частини третьої статті 33
Закону України "Про оренду землі" (у
редакції, яка діяла станом на грудень
2008 року) та на підставі статті 33 Закону
України "Про оренду землі" (в редакції,
яка діяла станом на грудень 2011 року).

У постанові від 04.03.2008 у справі
№20/483д/07-9/605д/07, на яку посилається
заявник, суд касаційної інстанції
погодився з висновком суду апеляційної
інстанції про наявність підстав для
задоволення позову щодо зобов'язання
поновити договір оренди землі від
01.07.2005 терміном до 23.03.2007 з огляду на те,
що з боку відповідача (ради) не було
письмових заперечень проти поновлення
договору на підставі статті 33 Закону
України "Про оренду землі".

Крім того, у постанові від 22.10.2013 у
справі №922/1658/13, суд касаційної
інстанції погодився з висновком судів
попередніх інстанцій про наявність
підстав для задоволення позову щодо
визнання договору оренди поновленим на
підставі статті 33 Закону України "Про
оренду землі", оскільки позивач
продовжує користуватися земельною
ділянкою після закінчення строку дії
договору оренди та сплачувати орендну
плату, а укладення між сторонами
додаткової угоди до зазначеного
правочину є лише документальним
оформлення цього факту, яке не потребує
прийняття відповідного рішення
райдержадміністрації.

Таким чином, зі змісту наведених
постанов вбачаються ознаки
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах, що є підставою для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 86, 11116, 11121 ГПК України, Вищий
господарський суд України

У Х В А Л И В:

Допустити справу №912/1552/13 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддя О. Удовиченко
Судді І. Вовк М. Запорощенко Л.
Катеринчук Н. Мележик