ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

"09" жовтня 2014 р. Справа № 926/1159/14

За позовом дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до комунального підприємства
"Хотинтепломережа" Хотинської міської
ради, м. Хотин Чернівецької області

про стягнення інфляційних збитків та 3%
річних за прострочення виконання
зобов'язання в сумі 79653,18 грн.

Суддя Т.І. Ковальчук

Представники:

Позивача - не з'явився

Відповідача - Чайка С.В., дов. № 05 від
22.07.2014 р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до
відповідача про стягнення коштів,
нарахованих у зв'язку з несвоєчасним
виконанням грошових зобов'язань по
розрахунках за поставлений природний
газ, на загальну суму 79653,18 грн., у тому
числі 50692,17 грн. збитків від інфляційних
процесів та 28961,02 грн. 3% річних від
простроченої суми.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем не сплачено
заборгованість за поставлений
природний газ у сумі 415509,56 грн.,
стягнуту рішенням господарського суду
Чернівецької області у справі № 926/382/13,
оскільки перераховані кошти
спрямовано на часткове погашення
судового збору і нарахованих санкцій у
відповідності до ст. 534 ЦК України, в
зв'язку з чим позивач просить стягнути
з відповідача інфляційні та 3% річних за
період прострочення на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України.

Провадження у справі порушено ухвалою
від 04.08.2014 р., розгляд справи в судовому
засіданні призначено на 13.08.2014 р. за
участю представників сторін,
відповідача зобов'язано надати відзив
на позов та докази на його
обґрунтування.

Ухвалою від 13.08.2014 р. розгляд справи в
судовому засіданні відкладено на 25.09.2014
р. за клопотаннями сторін, представники
яких не мали змоги прибути на виклик
суду.

У судове засідання 25.09.2014 р. представник
позивача не з'явився, телеграмою
повідомив про неможливість явки в
судове засідання та про розгляд справи
за наявними в ній матеріалами.

Представник відповідача у судовому
засіданні 25.09.2014 р. надав письмові
заперечення на позов, пояснив, що в
процесі примусового виконання рішення
про стягнення коштів на користь
позивача виконавчою службою з
відповідача було стягнуто більше
коштів, аніж вказує позивач, у зв'язку з
чим ціна позову визначена останнім
невірно.

Враховуючи вказані обставини та за
клопотанням представника відповідача
ухвалою від 25.09.2014 р. строк вирішення
спору продовжено на 15 календарних днів,
розгляд справи в судовому засіданні
відкладено на 09.10.2014 р., зобов'язано
сторони провести звірку розрахунків по
коштах, які надійшли від відповідача в
рахунок погашення заборгованості,
стягнутої з нього на користь позивача у
справі № 926/383/13. Обов'язок подання акту
звірки до господарського суду
покладено на відповідача.

У судове засідання 09.10.2014 р. представник
позивача не з'явився, від ДП "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" до
господарського суду надійшла
телеграма про неможливість явки
представника і розгляд справи за
наявними в ній матеріалами, позовні
вимоги позивач підтримує в повному
обсязі (а.с. 53).

У запереченнях на позов відповідач
зазначив, що позивач всупереч закону не
звертався до нього з претензією, чим
порушив досудовий порядок
врегулювання спору, за період
виконавчого провадження з КП
"Хотинтепломережа" стягнуто на користь
позивача 242117,29 грн., однак позивач з
метою збільшення інфляційних збитків
не зменшує розмір простроченого
платежу, у зв'язку з чим останній
нарахував зайво у позові 39352,64 грн. У
запереченнях відповідач також звертає
увагу, що КП "Хотинтепломережа"
забезпечує комунальними послугами
установи та організації, які
фінансуються з державного та місцевого
бюджетів, і має збитки в зв'язку з
неплатежами 502 тис. грн.

У судовому засіданні 09.10.2014 р.
представник відповідача проти позову
заперечував, пояснив, що з відповідача
стягнуто набагато більше коштів, аніж
зазначено у розрахунку до позовної
заяви, зарахування цих коштів
позивачем лише в погашення санкцій і
витрат на стягнення боргу суперечить
умовам укладеного з позивачем договору
на поставку природного газу. Також
представник відповідача зазначив, що
вини відповідача в тривалому
непогашенні боргу немає, оскільки
виконавча служба стягувала кошти,
однак їх не перераховувало
держказначейство. Стосовно акту
звіряння розрахунків з позивачем
представник відповідача пояснив, що
таке до дня судового засідання 09.10.2014 р.
не відбулося в зв'язку з тим, що для
отримання повної інформації про
проведені платежі від управління
державної казначейської служби
потрібно більше часу.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, розглянувши матеріали
справи, встановивши фактичні обставини
справи, дослідивши та оцінивши надані
докази в сукупності, проаналізувавши
законодавство, що регулює спірні
правовідносини між сторонами, суд
встановив наступне.

27.12.2010 р. між позивачем і відповідачем
було укладено договір поставки
природного газу № 06/10-2958-БО-38, умови
якого в частині своєчасної оплати
отриманого природного газу відповідач
не виконував належним чином, у зв'язку з
чим рішенням господарського суду
Чернівецької області від 18.06.2013 р. у
справі № 926/382/13, зміненим постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 06.08.2013 р.,
стягнуто в КП "Хотинтепломережа" на
користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" основний борг в сумі 415509,56 грн.
та 88669,05 грн. нарахувань у зв'язку з
прострочкою виконання грошового
зобов'язання, в тому числі 56220,01 грн.
пені, 14180,45 грн. інфляційних (у постанові
ЛАГС від 06.08.2013 р. помилково 14108,45 грн.) та
18259,59 грн. 3% річних за період з 11.02.2011 р.
по 29.03.2012 р., а також стягнуто судовий
збір 8310,19 грн. за розгляд справи в
першій інстанції та 886,70 грн. за
перегляд рішення в апеляційному
порядку (а.с. 14-18, 19-23, 24-27, 89-91).

У межах справи № 926/382/13 судами
встановлений факт неналежного
виконання відповідачем грошового
зобов'язання з оплати позивачеві
вартості поставленого у січні-квітні
2011 р. природного газу на суму 415509,56 грн.,
відповідач вказаний факт визнає.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання. Обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, наявність у відповідача
заборгованості в сумі 415509,56 грн. по
оплаті за поставлений природний газ
станом на 30.11.2011 року є фактом, який не
потребує доказування в справі № 926/1159/14.

У позові позивач зазначає, що в ході
примусового виконання рішення у справі
№ 926/382/13 відповідач перерахував певну
частину коштів, яка була зарахована
позивачем в погашення суми судового
збору та нарахованих санкцій, сума
основного боргу 415509,56 грн. не змінилася
і на цю суму позивачем нараховано 50692,17
грн. інфляційних за період з жовтня 2013
р. по червень 2014 року та 28961,02 грн. 3%
річних за період з 30.03.2012 р. по 28.07.2014 р.,
вимоги про стягнення яких є предметом
позову в даній справі.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Ст. 193 Господарського кодексу України
також передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Частиною 1 статтею 175 Господарського
кодексу України встановлено, що
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

У відповідності до статей 173 - 174
Господарського кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
тощо), або утриматися від певних дій, а
інший суб'єкт (у тому числі кредитор)
має право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ст. 509 ЦК України)

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 статті 530 Цивільного кодексу
України).

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Спірні правовідносини, що виникли між
сторонами, є правовідносинами з
договору поставки.

Відповідно до ст. 265 ГК України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
До відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
унормовано, що в разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У пункті 1.3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", із змінами і
доповненнями, зазначено, що з
урахуванням приписів статті 549, частини
другої статті 625 ЦК України та статті 1
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" правовими наслідками
порушення грошового зобов'язання,
тобто зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Відповідно до п. 1.4 зазначеної
постанови пленуму ВГС України з
урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" моментом
виконання грошового зобов'язання є
дата зарахування коштів на рахунок
кредитора або видачі їх йому готівкою,
а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього
Закону банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в
розрахунковому документі, який
надійшов протягом операційного часу
банку, в день його надходження. При
цьому порушення банком, що обслуговує
платника (боржника), строку
перерахування коштів до банку, який
обслуговує кредитора, або несвоєчасне
зарахування банками коштів на рахунок
кредитора, в зв'язку з чим сталося
прострочення виконання грошового
зобов'язання, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання цього
зобов'язання, однак надає боржникові
право звернутися до банку, який його
обслуговує, з вимогою щодо сплати пені
відповідно до пункту 32.2 статті 32
названого Закону (див. також частину
третю статті 343 ГК України).

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання рішення господарського суду
Чернівецької області від 18.06.2013 р. у
справі № 926/382/13 та постанови
Львівського апеляційного
господарського суду від 06.08.2013 р. у
справі № 926/382/13 видано три накази, з
примусового виконання яких відкрито
три виконавчих провадження:

1) від 01 липня 2013 р. про стягнення 415509,56
грн. боргу і 8310,19 грн. відшкодування
судового збору, виконавче провадження
№ 39393998 (а.с. 83, 86),

2) від 13 серпня 2013 р. про стягнення 88669,05
грн. пені, інфляційних та процентів
річних, виконавче провадження № 39591564
(а.с. 79, 87),

3) від 13 серпня 2013 про стягнення 886,70 грн.
судового збору, виконавче провадження
№ 39591630 (а.с. 81, 88).

У ході примусового виконання
зазначених судових наказів у справі №
926/382/13 державна виконавча служба
стягнула з відповідача і через УДКСУ у
Хотинському районі Чернівецькій
області перерахувала позивачеві
наступні суми коштів:

1) 886,70 грн. по платіжному дорученню № 67
від 23.05.2014 р. (проведено банком 27.05.2014 р.,
виконавче провадження № 39591630, а.с. 10, 62),

2) 13346,10 грн. по платіжному дорученню № 229
від 23.05.2014 р. (проведено банком 27.05.2014 р.,
виконавче провадження № 39591564, а.с. 11, 64),

3) 16630,07 грн. по платіжному дорученню № 484
від 27.05.2014 р. (проведено банком 30.05.2014 р.,
виконавче провадження № 39393998, а.с. 12, 68),

4) 5707,54 грн. по платіжному дорученню № 355
від 27.05.2014 р. (проведено банком 29.05.2014 р.,
виконавче провадження № 39393998, а.с. 13, 65),

5) 236,00 грн. по платіжному дорученню № 42
від 23.05.2014 р., виконавче провадження №
39591630 (проведено банком 27.05.2014 р., а.с. 61),

6) 29935,12 грн. по платіжному дорученню № 68
від 23.05.2014 р., виконавче провадження №
39591564 (проведено банком 27.05.2014 р., а.с. 63),

7) 21897,67 грн. по платіжному дорученню № 358
від 27.05.2014 р., виконавче провадження №
39591564 (проведено банком 29.05.2014 р., а.с. 66),

8) 17652,98 грн. по платіжному дорученню № 358
від 27.05.2014 р., виконавче провадження №
39591564 (проведено банком 30.05.2014 р., а.с. 67),

9) 14452,83 грн. по платіжному дорученню № 709
від 04.06.2014 р., виконавче провадження №
39393998 (проведено банком 05.08.2014 р., а.с. 69),

10) 11349,31 грн. по платіжному дорученню №
855 від 14.07.2014 р., виконавче провадження №
39393998 (проведено банком 05.08.2014 р., а.с.70).

Отже, наданими відповідачем доказами
доводиться, що у виконавчому
провадженні № 39591630 з примусового
стягнення судового збору за
апеляційний перегляд справи з
відповідача стягнуто і перераховано
позивачеві кошти в сумі 1122,70 грн. (886,70
грн. + 236,00 грн.)

У виконавчому провадженні № 39591564 з
примусового стягнення інфляційних
нарахувань, пені і 3% річних з
відповідача стягнуто і перераховано
позивачеві кошти в сумі 82831,87 грн. (13346,10
грн. + 29935,12 грн. + 21897,67 грн. + 17652,98 грн.).

У виконавчому провадженні № 39393998 з
примусового стягнення основного боргу
і судового збору за розгляд справи
судом І інстанції з відповідача
стягнуто і перераховано позивачеві
кошти в сумі 48139,75 грн. (16630,07 грн. + 5707,54
грн. + 14452,83 грн. + 11349,31 грн.), з яких кошти
в сумі 25802,14 грн. надійшли позивачу
після звернення з позовом до
господарського суду.

В розрахунку боргу КП
"Хотинтепломережа" на а.с. 9 позивач не
вказує кошти, що надійшли по платіжних
дорученнях № 42 від 23.05.2014 р. на суму 236,00
грн., № 68 від 23.05.2014 р. на суму 29935,12 грн.,
№ 358 від 27.05.2014 р. на суму 21897,67 грн. та №
358 від 27.05.2014 р. на суму 17652,98 грн.

Однак зазначені платіжні доручення
подані відповідачем, наявні в
матеріалах справи, на них є відмітка
про проведення платежу УДКСУ в
Хотинському районі, тому суд приймає ці
платіжні доручення як належні і
допустимі у розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України докази, що засвідчують
часткове погашення відповідачем боргу
у відповідних сумах.

У пунктах 1.10 та 7.1 згадуваної постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
роз'яснено, що за загальним правилом,
закріпленим у частині першій статті 625
ЦК України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
через відсутність у нього необхідних
коштів, оскільки згадане правило
обумовлено замінністю грошей як їх
юридичною властивістю. Тому у випадках
порушення грошового зобов'язання суди
не повинні приймати доводи боржника з
посиланням на неможливість виконання
грошового зобов'язання через
відсутність необхідних коштів (стаття
607 ЦК України) або на відсутність вини
(статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК
України).

За відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання, в
тому числі й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Таким чином, обґрунтування вимог
позивача мають відповідну правову
підставу.

Згідно зі статтею 534 Цивільного кодексу
України у разі недостатності суми
проведеного платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі ця сума погашає вимоги
кредитора у такій черговості, якщо інше
не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються
витрати кредитора, пов'язані з
одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і
неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна
сума боргу.

Саме у такій черговості позивач
спрямував отримані від відповідача
кошти - на погашення судового збору і
процентів та неустойки.

Однак, стаття 534 ЦК України містить
застереження, що встановлена в ній
черговість погашення вимог кредиторів
застосовується, якщо інше не
встановлено договором.

Укладеним між сторонами спору
договором № 06/10-2958БО-38 від 27.12.2010 р. про
закупівлю природного газу за державні
кошти встановлено інший порядок
погашення заборгованості за
поставлений газ (а.с. 89-91).

Так, пунктом 4.3 вказаного договору
обумовлено, що у платіжних доручення
Покупець (відповідач) повинен
обов'язково зазначати номер договору,
дату його підписання, призначення
платежу. За наявності заборгованості
за цим договором Постачальник (позивач)
зараховує кошти, що надійшли від
Покупця, як погашення заборгованості
за спожитий газ, поставлений в минулі
періоди за цим договором, незалежно від
зазначеного в платіжному дорученні
призначення платежу.

Таким чином, сторони в договорі
передбачили першочергове погашення
заборгованості по оплаті за спожитий
газ за минулі періоди, відтак, позивач
неправомірно зарахував у погашення
санкцій і судового збору кошти, що
стягнуті державною виконавчою службою
в рахунок погашення основного боргу у
виконавчому провадженні № 39393998, а саме
на загальну суму 22337,61 грн. по платіжних
дорученнях № 355 від 27.05.2014 р. (5707,54 грн.)
та № 484 від 27.05.2014 р. (16630,07 грн.).

Із вказаних підстав суд вважає за
належне також зарахувати в рахунок
погашення основного боргу кошти в сумі
236,00 грн. по платіжному дорученню № 42
від 23.05.2014 р. як зайво стягнуті у
виконавчому провадженні № 39591630.

Таким чином, інфляційні та проценти
річних повинні нараховуватися
відповідачу з урахуванням зменшення
суми основного боргу на суми
зазначених проведених платежів.

Також, як вбачається з позовної заяви у
справі № 926/382/13, позивач заявив до
стягнення з відповідача 18259,59 грн. 3%
річних за період з 11.02.2011 р. по 29.03.2013 р., і
саме ця сума була задоволена
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 06.08.2013 р. у цій
справі (а.с. 17, 19-23).

Відтак, наступний період нарахування 3%
річних має розпочатися з 30.03.2013 р., а не з
30.03.2012 р., як вказано і нараховано в
розрахунку трьох процентів річних в
позовній заяві у справі № 926/1159/14. Тобто
позивач повторно нарахував 3% річних за
період з 30.03.2012 р. по 29.03.2013 р.

У зв'язку з наведеним судом здійснено
перерахунок інфляційних та 3% річних з
урахуванням часткового погашення
основного боргу цільовими коштами, що
надійшли від відповідача протягом
періоду до звернення позивача з
позовом до господарського суду, а також
із зменшенням періоду нарахування 3%
річних (а.с. 93,94).

Відповідно до зробленого судом
розрахунку до задоволення належать
вимоги про стягнення з відповідача
16485,75 грн. 3% річних за період з 30.03.2013 р.
по 28.07.2014 р. та 50692,17 грн. інфляційних за
період з жовтня 2013 р. по червень 2014 р.,
оскільки розрахована судом сума
інфляційних є більшою, аніж заявлено
позивачем до стягнення.

Доводи відповідача, що позивач не
дотримався порядку досудового
врегулювання спору, суд до уваги не
бере.

Так, в п. 1.8 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" зазначено, що
попереднє, до подання позову до
господарського суду, звернення
кредитора до боржника з вимогою про
сплату сум пені, інфляційних
нарахувань та процентів річних не
передбачено законом і тому не є
обов'язковим. Отже, неподання позивачем
(кредитором) доказів такого звернення
не тягне за собою відмови в задоволенні
відповідних позовних вимог.

Також у суду відсутні підстави для
застосування ст. 233 Господарського
кодексу України, якою передбачено
право суду у відповідному випадку
зменшити розмір належних до сплати
санкції.

Інфляційні нарахування на суму боргу і
три проценти річних, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафними санкціями, а
виступають способами захисту
майнового права та інтересу.

Стосовно інфляційних такий спосіб
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті, а
стосовно 3% річних - в отриманні від
боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові (пункти 3.1, 4.1
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань"). Отже,
застосування до інфляційних і
процентів річних юридичних норм, які
регулюють порядок стягнення і
зменшення неустойки, є неправомірним.

Сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом.

Також суд відхиляє доводи відповідача,
що його вини в невиконанні рішення суду
немає, оскільки стягнуті органом
державної виконавчої служби кошти
позивачеві своєчасно не
перераховуються держказначейством.

Як уже зазначалося вище, згідно з ч. 30.1
статті 30 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні"
моментом виконання грошового
зобов'язання є дата зарахування коштів
на рахунок кредитора або видачі їх йому
готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8
цього Закону банк зобов'язаний
виконати доручення клієнта, що
міститься в розрахунковому документі,
який надійшов протягом операційного
часу банку, в день його надходження. При
цьому порушення банком, що обслуговує
платника (боржника), строку
перерахування коштів до банку, який
обслуговує кредитора, або несвоєчасне
зарахування банками коштів на рахунок
кредитора, в зв'язку з чим сталося
прострочення виконання грошового
зобов'язання, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання цього
зобов'язання.

Таким чином, за результатами судового
розгляду справи суд дійшов висновку
про часткове задоволення позову на
загальну суму 67177,93 грн., у тому числі
16485,76 грн. 3% річних та 50692,17 грн.
інфляційних втрат, судовий збір
пропорційно задоволеним позовним
вимогам в розмірі 1540,85 грн. належить
стягнути з відповідача на користь
позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1, 12, 49, 82, 84, 116 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з комунального підприємства
"Хотинтепломережа" Хотинської міської
ради (60000, м. Хотин Чернівецької області,
вул. Олімпійська,77, ) на
користь дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ,
вул. Шолуденка, 1, рах. № 003 у ПАТ
Банк "Київська Русь", МФО 319092, ) 16485,76 грн. 3% річних за користування
чужими коштами, 50692,17 грн. інфляційних
та 1540,85 грн. відшкодування судових
витрат.

3. У решті вимог у позові відмовити.

З набранням судовим рішенням законної
сили видати наказ.

У судовому засіданні 09.10.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повний текст підписано 10 жовтня 2014
року.

Суддя
Т.І.Ковальчук