ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"16" вересня 2014 р.
Справа № 911/2623/14

За позовом Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до Комунального підприємства
Броварської міської ради Київської
області «Броваритепловодоенергія»,
Київська обл., м. Бровари

про стягнення 494792,69 грн

Суддя Третьякова О.О.

Представники сторін:

Позивача - Жигадло І.Б. (довіреність №
42/10 від 30.12.2013)

Відповідача - не з'явився

Обставини справи:

В провадженні Господарського суду
Київської області перебуває справа за
позовом Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» (Позивач)
до Комунального підприємства
Броварської міської ради Київської
області «Броваритепловодоенергія»
(Відповідач) про стягнення 494792,69 грн, з
яких: 426628,38 грн 3 % річних та 68164,31 грн
інфляційних втрат, які виникли у
зв'язку з неналежним виконанням
Відповідачем грошового зобов'язання за
Договором поставки природного газу
№06/10-1241-ТЕ-17 від 14.10.2010 року, яке
встановлено рішенням Господарського
суду Київської області від 23.04.2012 року у
справі № 17/009-12.

Провадження у справі № 911/2623/14 порушено
ухвалою від 02.07.2014 року та призначено
справу до розгляду на 15.07.2014 року.

В судовому засіданні 15.07.2014 року
Відповідач надав відзив, в якому проти
позову заперечував, зазначивши, що
основне грошове зобов'язання за
Договором виконано, і на таку
заборгованість вже були нараховані
штрафні та фінансові санкції, які
стягнуті за рішенням Господарського
суду Київської області від 23.04.2012 року.
Також, Відповідач у відзиві посилався
на недостатність та несвоєчасність
бюджетного фінансування з погашення
різниці в тарифах, що призвело до
прострочення оплати природного газу.

У зв'язку з необхідністю дослідження
матеріалів справи з врахуванням
відзиву Відповідача, у відповідності
до ст.77 Господарського процесуального
кодексу України, в судовому засіданні
15.07.2014 року оголошувалась усна перерва
до 02.09.2014 року.

В судовому засіданні 02.09.2014 року
продовжено строк вирішення спору за
клопотанням Позивача та у
відповідності до ст.77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено усну перерву до 16.09.2014 року.

В судовому засіданні 16.09.2014 року
Позивач позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та надав додаткові
пояснення, в яких просив суд врахувати
при дослідженні розрахунку позову
норму ст. 534 Цивільного кодексу України.

Відповідач, належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи, в судове засідання 16.09.2014 року
не з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, клопотань про відкладення
розгляду спору не подавав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами, у
нарадчій кімнаті.

Згідно зі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
врахувавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані ними
докази та пояснення, судом встановлено
наступне.

14.10.2010 року між Дочірньою компанією
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (Позивач) та Комунальним
підприємством Броварської міської
ради Київської області
«Броваритепловодоенергія»
(Відповідач) був укладений Договір
поставки природного газу № 06/10-1241-ТЕ-17
(далі - Договір), згідно з умовами якого
Позивач зобов'язувався передати
Відповідачу природний газ (далі -
Товар), а Відповідач зобов'язувався
переданий Товар прийняти і оплатити
вчасно та в повному обсязі.

На виконання умов зазначеного Договору
Позивач, як постачальник передав
Відповідачу в період з жовтня 2010 року
по грудень 2010 року природний газ
загальною вартістю 21114502,67 грн, який не
був Відповідачем своєчасно оплачений
на суму 15602180,81 грн.

Питання стягнення заборгованості за
вищенаведеним зобов'язанням
розглядалось під час провадження у
справі Господарського суду Київської
області №17/009-12, за наслідками розгляду
якої рішенням суду від 23.04.2012 року
стягнуто з Відповідача на користь
Позивача 15602180,81 грн основного боргу,
608609,87 грн пені за період прострочки з
21.08.2011 року по 21.02.2012 року, 662263,49 грн
інфляційних втрат за період прострочки
з 14.12.2010 року по 31.01.2012 року, 531229,78 грн 3 %
річних за період прострочки з 21.11.2010
року по 21.02.2012 року та 64380,00 грн витрат по
сплаті судового збору.

Однак, Відповідачем встановлена
судовим рішення у справі №17/009-12
заборгованість була сплачена частково,
у зв'язку з чим Позивач звернувся до
суду з вимогою про стягнення з
Відповідача на підставі ст.625
Цивільного кодексу України 3% річних та
інфляційних втрат.

В ході розгляду спору Позивач надав
додаткові пояснення, в яких просив суд
врахувати при дослідженні розрахунку
позову норму ст. 534 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Відповідач в ході розгляду спору проти
позову заперечував, зазначаючи, що
основне грошове зобов'язання за
Договором виконано в повному обсязі
21.12.2012 року (виписка з рахунку Позивача,
копія якого додана до позовної заяви), а
тому відсутні підстави на нарахування
додаткових фінансових санкцій, які до
того ж вже були застосовані до
Відповідача при винесенні рішення
судом у справі №17/009-12.

Суд з урахуванням наданих Позивачем
додаткових пояснень, не погоджується з
таким твердженням Відповідача,
оскільки згідно зі ст. 534 Цивільного
кодексу України у разі недостатності
суми проведеного платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі ця сума погашає вимоги
кредитора у такій черговості, якщо інше
не встановлено договором: 1) у першу
чергу відшкодовуються витрати
кредитора, пов'язані з одержанням
виконання; 2) у другу чергу сплачуються
проценти і неустойка; 3) у третю чергу
сплачується основна сума боргу.

При цьому, умови Договору не містять
іншого порядку погашення
заборгованості.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд приходить до висновку, що суми
простроченої заборгованості, на які
Позивачем нараховані 3% річних та
інфляційні, в силу ст.534 Цивільного
кодексу України, є основним боргом,
який станом на день звернення Позивача
з позовом до суду в повному обсязі
Відповідачем не погашений, а тому
Позивачем правомірно за порушення
такого грошового зобов'язання
застосована відповідальність,
передбачена ст.625 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст.202 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання припиняється: виконанням,
проведеним належним чином;
зарахуванням зустрічної однорідної
вимоги або страхового зобов'язання; у
разі поєднання управненої та
зобов'язаної сторін в одній особі; за
згодою сторін; через неможливість
виконання та в інших випадках,
передбачених цим Кодексом або іншими
законами. Господарське зобов'язання
припиняється також у разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішенням суду. До відносин щодо
припинення господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як зазначаться в ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ст.ст. 525, 526
Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Як вбачається з правової позиції,
викладеної в п.7.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 року «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», за відсутності
інших підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України). Саме лише прийняття
господарським судом рішення про
задоволення вимог кредитора, якщо таке
рішення не виконано в установленому
законом порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум. Отже, якщо судове
рішення про стягнення з боржника
коштів фактично не виконано, кредитор
вправі вимагати стягнення з нього в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних аж до
повного виконання грошового
зобов'язання.

Відповідно до вимог п.2 ст.625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три відсотки річних з
простроченої суми, якщо законом або
договором не встановлений інший розмір
відсотків.

Отже, Позивач просить стягнути з
Відповідача нараховані на прострочену
суму основного боргу в розмірі 15602180,81
грн, з врахуванням часткового його
погашення, 426628,38 грн 3% річних за
загальний період прострочки з 22.02.2012
року по 25.06.2014 року та 68164,31 грн
інфляційних втрат за загальний період
прострочки з жовтня 2013 року по травень
2014 року.

Суд зауважує, що в силу норми ст.534
Цивільного кодексу України, якою
встановлена черговість погашення
вимог кредитора, сплачена Відповідачем
сума в розмірі 15602180,81 грн спрямовується
на погашення присуджених до стягнення
за судовим рішенням сум судового збору,
процентів та неустойки, і лише в
останню чергу основного боргу, тому
сума, на яку Позивачем нараховано 3%
річних та інфляційні втрати, фактично
складається з решти суми основного
боргу.

У зв'язку з наведеним суд вважає, що
нарахування Позивачем 3% річних в сумі
426628,38 грн та інфляційних втрат в сумі
68164,31 грн відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам ст.ст. 534,
625 Цивільного кодексу України,
Відповідачем не спростовані, а тому
вимоги Позивача про стягнення таких
сум підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Посилання Відповідача на
несвоєчасність бюджетного
фінансування щодо погашення різниці в
тарифах, що призвело до виникнення
значної заборгованості, не є підставою
для звільнення від відповідальності.

Як визначено ст.617 Цивільного кодексу
України, особа, яка порушила
зобов'язання, звільняється від
відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Крім того, як наголошує Вищий
господарський суд України, зокрема, в
постановах від 11.04.2013 року у справі №
5023/5038/12, від 13.12.2012 року у справі
10/5026/1270/20, зазначення в мотивувальній
частині рішення в обґрунтування
висновків про особливості бюджетного
фінансування державних установ та
організацій - споживачів тепла, а також
про наявність перед відповідачем
заборгованості населення за спожиті
послуги з теплопостачання, визнати
законним і обґрунтованим не можна.

За наслідками розгляду спору суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
Позивачем доведені та обґрунтовані,
документально підтверджені,
Відповідачем не спростовані, а тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті
судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
Відповідача.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства
Броварської міської ради Київської
області «Броваритепловодоенергія»
(07400, Київська обл., м. Бровари, вул.
Грушевського, 3А, код 13711949) на користь
Дочірньої компанії «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вул.
Шолуденка, 1, код 31301827) 426628 (чотириста
двадцять шість тисяч шістсот двадцять
вісім) грн 38 коп. 3% річних, 68164 (шістдесят
вісім тисяч сто шістдесят чотири) грн 31
коп. інфляційних втрат та 9895 (дев'ять
тисяч вісімсот дев'яносто п'ять) грн 85
коп. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Повне рішення складено " 13" жовтня 2014
року.

Суддя
О.О.Третьякова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.