м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом: Публічного акціонерного
товариства «Дніпрополімермаш»
до: Публічного акціонерного
товариства «Укргазвидобування»
про: стягнення 524 039,47 грн.
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача: Погребна А.О.- представ.
від відповідача: Зубар О.В.- представ. за
Рішення прийняте 07.10.2014, у зв'язку з
оголошенням перерви в судовому
засіданні 03.10.2014 на 07.10.2014.

У судовому засіданні 07.10.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство
«Дніпрополімермаш» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Укргазвидобування» про
стягнення суми основного боргу у
розмірі 444264,00грн., інфляційних витрат у
розмірі 51469,55грн., 3% річних у розмірі
28305,92грн., разом позовні вимоги
складають суму у розмірі 524039,47грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.08.2014 (суддя М.Є.Літвінова)
порушено провадження у справі №910/16531/14
та призначено розгляд справи на 03.09.2014.

Ухвалою від 03.09.2014р. розгляд справи
відкладено на 03.10.2014.

У судовому засіданні 03.10.2014р. було
оголошено перерву до 07.10.2014р.

Відповідач надав відзив на позовну
заяву від 07.10.2014 за змістом якого
відповідач зазначив, що в силу ст. 614 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність
лише за наявності її вини.

В судовому засіданні 07.10.2014 судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
відповідача, господарський суд міста
Києва, -

В С Т А Н О В И В:

27.07.2010 року між Відкритим акціонерним
товариством «Дніпрополімермаш»
(перейменоване на Публічне акціонерне
товариство «Дніпрополімермаш») (далі -
постачальник) та Дочірньою компанією
«Укргазвидобування» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (правонаступником якої є
Публічне акціонерне товариство
«Укргазвидобування») (далі - замовник)
було укладено договір поставки №
УГВ1454/22-10, згідно якого постачальник
передає, а покупець приймає і оплачує
на умовах цього договору товар,
визначений у специфікації, що
додається до договору і є його
невід'ємною частиною.

Договір № УГВ1454/22-10 від 27.07.2010р. є
підставою для виникнення у його сторін
прав і обов'язків, визначених ним та за
своїм змістом та правовою природою є
договором поставки та підпадає під
правове регулювання норм статті 712 ЦК
України та статей 264-271 ГК України. В
частині, що не суперечить Договору, до
вказаного правочину також
застосовуються норми ЦК України, які
регулюють правила купівлі-продажу
(статті 655-697 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 712
Цивільного кодексу України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки другій стороні
покупцеві товар, а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 5.1 договору, покупець
проводить оплату по факту поставки
товару на підставі рахунку та акту
приймання-передачі або накладної,
шляхом перерахування коштів на рахунок
постачальника, з урахуванням ПДВ, на
умовах, зазначених у специфікаціях.

Згідно п.4 специфікації №1 від 27.07.2010р.
до договору №УГБ1454/22-10 від 27.07.2010
сторони погодили, що оплата по факту
поставки протягом 120 календарних днів з
дати поставки.

Як стверджує позивач, на виконання умов
договору поставки №УГВ1454/22-10 від 27.07.2010
року постачальником було здійснено
поставку товару на загальну суму
1 647 204,00 грн. за період з 10.12.2010 по
28.02.2012, в свою чергу відповідачем
поставлений товар було оплачено
частково у розмірі 1 202 940,00 грн., зв'язку
з чим сума боргу складає 444264,00 грн.

Таким чином, позивач стверджує, що сума
боргу покупця перед постачальником за
період 10.12.2010 по 28.02.2012 згідно договору
№УГВ1454/22-10 від 27.07.2010 та на підставі
актів приймання - передачі за період
10.12.2010 по 28.02.2012 становить 444 264,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивач
просить господарський суд стягнути з
відповідача 444264,00 грн. основного боргу,
3% річних 28305,92 грн., інфляційні витрати -
51469,55 грн. у зв'язку з неналежним
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договору поставки
№УГВ1454/22-10 від 27.07.2010.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача підлягають
задоволенню повністю з наступних
підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського
кодексу України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк
(термін) його виконання. Дотримання
строку виконання є одним із критеріїв
належного виконання зобов'язання,
оскільки прострочення є одним із
проявів порушення зобов'язання. Строк
(термін) виконання зобов'язання за
загальним правилом, узгоджується
сторонами в договорі.

Згідно з п. 5.1 договору, покупець
проводить оплату по факту поставки
товару на підставі рахунку та акту
приймання-передачі або накладної,
шляхом перерахування коштів на рахунок
постачальника, з урахуванням ПДВ, на
умовах, зазначених у специфікаціях.

Згідно п.4 специфікації №1 від 27.07.2010 до
договору №УГБ 1454/22-10 від 27.07.2010 сторони
погодили, що оплата по факту поставки
протягом 120 календарних днів з дати
поставки.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не сплатив поставлений
товар за актами приймання-передачі за
період з 10.12.2010 по 28.02.2012, що складає суму
боргу у розмірі 444264,00 грн.

Згідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини;
створення літературних, художніх
творів, винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; інші
юридичні факти.

Статтею 207 Цивільного кодексу України
визначено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою(ч.2 ст. 207).

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 527 Цивільного кодексу України
визначено, що боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Частиною другою статті 530 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Отже, якщо інше не встановлено
укладеним сторонами договором або
актом цивільного законодавства,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 названого
Кодексу, в якій ідеться про строк
(термін) виконання боржником обов'язку,
що не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується (див. постанову Вищого
господарського суду України від 28.02.2012
№ 5002-8/481-2011).

Зважаючи на встановлені факти та
вимоги вищезазначених правових норм, а
також враховуючи, що відповідач
належних доказів на заперечення
відомостей повідомлених позивачем не
надав, господарський суд приходить до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення 444264,00 грн. за поставку згідно
актів приймання-передачі за період з
10.12.2010 по 28.02.2012 та в частині стягнення
заборгованості за договором поставки
№ УГВ1454/22-10 від 27.07.2010 підлягають
задоволенню в сумі 444264,00 грн.

Посилаючись на несвоєчасне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань, позивач просить суд також
стягнути з відповідача 3% річних у сумі
28305,92 грн.

Системний аналіз законодавства
свідчить, що обов'язок боржника
відшкодувати кредитору причинені
інфляцією збитки з нарахуванням
процентів річних, випливає з вимог ст.
625 ЦК України.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору, тому заперечення
відповідача щодо відсутності підстав
для стягнення 3 % річних та інфляційних
втрат у зв'язку з відсутністю вини,
судом визнані безпідставними.

Суд, зробивши арифметичний розрахунок
3% річних в межах заявленого позивачем
періоду, вважає що вимоги в частині
стягнення 3% річних підлягають
задоволенню в розмірі 28 305,92 грн.

Крім того позивач просив стягнути з
відповідача інфляційні витрати у
розмірі 51 469,55 грн.

Слід зазначити, що передбачене законом
право кредитора вимагати стягнення
відсотків річних є способом захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Враховуючи вище викладене, перевіривши
розрахунок інфляційної складової суми
боргу суд дійшов висновку, що вимога
позивача про стягнення інфляційних
втрат не перевищує розмір інфляційних
витрат який може бути нарахований та
підлягає задоволенню у сумі 51 469,55 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Таким чином, виходячи з наведених вище
обставин, позовні вимоги підлягають
задоволенню частково в частині суми
основного боргу - 444 264,00грн., 3 % річних - 28
305,92 грн., інфляційних втрат - 51 469,55 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України у
зв'язку з повним задоволенням позовних
вимог, судовий збір, сплачений
позивачем за подачу позовної заяви,
покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Укргазвидобування» (04053,
м.Київ, вул.Кудрявецька, 26/28, код 30019775) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Дніпрополімермаш» (49033, м.
Дніпропетровська, вул. Героїв
Сталінграду, 147, код 00218615) суму
основного боргу у розмірі 444 264,00 грн.
(чотириста сорок чотири тисячі двісті
шістдесят чотири гривні 00 коп.), 3%
річних у розмірі 28 305,92 грн. (двадцять
вісім тисяч триста п'ять гривень 92 коп.),
інфляційних витрат у розмірі 51 469,55 грн.
(п'ятдесят одна тисяча чотириста
шістдесят дев'ять гривень 55 коп.) та 10 480,
78 грн. (десять тисяч чотириста
вісімдесят гривень 78 коп.) судового
збору.

3.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

4.Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 13.10.2014.

Суддя

М.Є. Літвінова