ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р.Справа № 922/2848/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання
Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Харківстальконструкція" м.
Харків, Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: 1. Державна податкова
інспекція у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів в Харківській області; 2.
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Констант Лідер ХХІ",
м. Харків . до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна Компанія
Готіка", м. Харків про визнання
недійсним договору за участю
представників сторін:

Представник позивача - не з"явився.

Представник відповідача - Сосновський
Г.І., дов. від 05.07.2012 року.

Перша третя особа - Піскун Н.В., дов. №
598/10/20-30-10-016 від 27.02.2014р.

Друга третя особа - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне
товариство "Харківстальконструкція", м.
Харків, звернувся до господарського
суду з позовом до відповідача -
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна Компанія
Готіка", м. Харків, в якому просить суд
визнати недійсним договір №33/12
будівельного підряду від 18.07.2012р.,
укладений між сторонами. Також просить
покласти на відповідача судові
витрати.

Ухвалою господарського суду від 14
липня 2014р. прийнято вказану позовну
заяву до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду у відкритому судовому
засіданні на 12.08.2014р. о 10:45 год.

Ухвалою господарського суду від
12.08.2014р. залучено до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Державну податкову
інспекцію Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів в Харківській області,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Констант Лідер ХХІ",
м. Харків.

У призначене судове засідання 23.09.2014р.
представник позивача не з'явився, про
причину неявки суд не повідомив. Через
канцелярію суду надав клопотання (вх. №
32987), в якому позов підтримав та просив
розглянути справу за відсутності
представника позивача.

Представник відповідача у
призначеному судовому засіданні
23.09.2014р. проти позову заперечував,
просив суд відмовити в його
задоволенні.

Представник першої третьої особи в
судовому засіданні 23.09.2014р. позов
підтримав, пояснення, викладені
представником третьої особи (вх. № 32234),
долучені до матеріалів справи.

Представник другої третьої особи в
призначене судове засідання 23.09.2014р. не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 23.09.2014р.
представники відповідача та третьої
особи наголосили на тому, що ними
надані всі необхідні для розгляду
справи докази та вважають за можливе
розглянути справу в даному судовому
засіданні.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно ст. 75
ГПК України розглядає справу за
наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

22.12.2011року між Публічним акціонерним
товариством "Харківстальконструкція"
(позивач, генеральний підрядник) та ТОВ
"КОНСТАНТ ЛІДЕР XXI" (третя особа,
замовник) був укладений договір
будівельного підряду № 29/11 (договір),
відповідно до 1.2. якого позивач,
визначений генеральним підрядником та
відповідає за виконання всього
комплексу робіт, передбачених
договором, передає роботи позивачу та
забезпечує координацію діяльності
інших підрядників (субпідрядників).

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що
позивач доручає, а третя особа бере на
себе зобов'язання виконати з
використанням своїх матеріалів та
засобів весь комплекс
будівельно-монтажних та
пусконалагоджувальних робіт по
будівництву житлового будинку по пр.
Леніна, 9 у м.Харкові, згідно погодженої
та затвердженої проектно-кошторисної
документації, у відповідності до
будівельних стандартів, норм і правил
та здати об'єкт в експлуатацію.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що
третя особа має право залучити при
необхідності для виконання робіт
спеціалізовані субпідрядні
організації, що мають ліцензії на
виконання спеціалізованих (окремих)
видів робіт, згідно з укладеними
договорами та на умовах статті 7
договору.

Так, 18.07.2012року між позивачем та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Готіка" (відповідач, субпідрядник)
укладений договір № 33/12 будівельного
підряду, у відповідності до якого
позивач доручив, а відповідач взяв на
себе зобов'язання виконати на свій
ризик, з використанням своїх
матеріалів, обладнання і засобів весь
комплекс будівельно-монтажних робіт по
влаштуванню опалення та
теплопостачання на будівництві
житлового будинку по пр. Леніна. 9 у м.
Харкові, згідно погодженої та
затвердженої проектно-кошторисної
документації, у відповідності до
будівельних стандартів, норм і правил,
та здати виконані роботи по акту
передачі завершеного комплексу робіт.

03.06.2014р. Державною податковою
інспекцією у Дзержинському районі м.
Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області на підставі наказу від 23.05.2014р.
за № 1043 було проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
позивача з питань перевірки відносин
позивача з відповідачем за серпень,
жовтень 2012р., за наслідками якої був
складений акт №2318/20-30-22-01/01413848 від
11.06.2014р., відповідно до висновку якого
контролюючим органом було встановлено
порушення ст. 187 Податкового кодексу
України, в результаті чого позивачем
завищено податкові зобов'язання за
серпень, жовтень 2012р., всього в сумі
96522,00 грн. та порушення п. 198.2, 198.3, ст. 198
Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачем завищено
податковий кредит за серпень, жовтень
2012р.

Крім того, звертаючись до
господарського суду з даним позовом,
позивач зазначив, що в даному акті
наголошено про відсутність факту
реального вчинення господарський
операцій між позивачем та відповідачем
за договором №33/12 будівельного підряду
від 18.07.2012р., в результаті чого
позивачем були завищені податкові
зобов'язання з ПДВ на загальну суму
96522,00 грн., в тому числі за серпень в сумі
47290,00 грн., за жовтень 2012р. в сумі 49232,00
грн.

Враховуючи викладені вище обставини,
позивач звернувся до господарського
суду з позовом, в якому просить суд
визнати договір будівельного підряду
№ 33/12 від 18.07.2012р., який укладений між
ПАТ "Харківстальконструкція" та ТОВ
"Будівельна компанія Готіка" недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним вище обставинам, суд
виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 598 Цивільного
кодексу України, зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом та припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених законом або договором, а
згідно статті 599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням. Угода про
відмову від права на звернення до
господарського суду є недійсною.

Судовий захист майнових інтересів
осіб, названих у ст. 1 ГПК України,
відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного
кодексу України та ч. 2 ст. 20
Господарського України здійснюється
шляхом розгляду справ, зокрема, за
позовами про визнання правочину
недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 207
Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону може бути на
вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Стаття 215 Цивільного кодексу України
містить підстави для визнання
правочину недійсним, зокрема,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається, проте у випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Вирішуючи по суті переданий на розгляд
господарського суду спір про визнання
недійсним договору, суд повинен
з'ясувати, зокрема, підстави для
визнання недійсним договору, оскільки
недійсність правочину може наступати
лише з певним порушенням закону.

При цьому, спір - це розбіжності або
суперечності між суб'єктами
правовідносин з питання факту або
права.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України загальними вимогами,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно до ст. 207 Цивільного кодексу
України, правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

На спірному договорі міститься
відбитки печаток позивача та
відповідача .

Судом перевірено повноваження
представників сторін спірного
договору (з урахуванням усіх умов
договору) на його підписання: від імені
позивача -генеральним директором
Гетманенко І.П., діючого на підставі
Статуту, зі сторони відповідача -
директором Березнєвим С.В. який діяв на
підставі Статуту та Ліцензії серії АВ
№ 458916 від 27.02.2009р.

У відповідності до статті 3 Цивільного
кодексу України однією із загальних
засад цивільного законодавства є
свобода договору.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України
закріплена презумпція правомірності
правочину, за якою правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або він не
визнаний судом недійсним

В Постанові пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними (із змінами і доповненнями)"
зазначено, що вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" необхідно
враховувати, що згідно із ст.ст.4, 10 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(ст.ст. 1, 8 Конституції України).

В п. 7 вказаної постанови пленуму
Верховного Суду України № 9 роз'яснено,
що правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

З аналізу ст. 203 Цивільного кодексу
України вбачається, що дійсність
правочину визначається встановленою
законодавцем системою умов, а саме:
законністю змісту, можливістю фізичних
та юридичних осіб до участі у
правочині, відповідність волі та
волевиявлення, дотримання форми
правочину.

Законність змісту правочину означає
його відповідність вимогам
законодавства.

Відповідно до ст .837 ЦК України, за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Згідно ст.. 839 ЦК України, підрядник
зобов'язаний виконати роботу,
визначену договором підряду, із свого
матеріалу і своїми засобами, якщо інше
не встановлено договором. Підрядник
відповідає за неналежну якість
наданих ним матеріалу і устаткування,
а також за надання матеріалу або
устаткування, обтяженого правами
третіх осіб.

Відповідно до ст. 857 ЦК України, робота,
виконана підрядником, має
відповідати умовам договору підряду,
а в разі їх відсутності або неповноти -
вимогам, що звичайно ставляться до
роботи відповідного характеру.
Виконана робота має відповідати
якості, визначеній у договорі підряду,
або вимогам, що звичайно ставляться,
на момент передання її замовникові.
Результат роботи в межах розумного
строку має бути придатним для
використання відповідно до договору
підряду або для звичайного
використання роботи такого характеру.

Як свідчать матеріали справи,
відповідач свої зобов'язання за
договором виконує, що підтверджується
належним чином оформленими актами
приймання виконаних підрядних робіт
типової форми №КБ-2в та довідками про
вартість виконаних підрядних робіт
типової форми КБ-3.

Відповідно до пункту 5.5. договору,
сторони домовились здійснювати
остаточний розрахунок за виконані
субпідрядником (відповідачем) і
прийняті генеральним підрядником
(позивачем) роботи згідно з підписаним
актом приймання виконаних підрядних
робіт типової форми № КБ-2в та довідкою
про вартість виконаних підрядних робіт
типової форми № КБ-3.

Відтак, передбачені вище акт та довідка
свідчать про завершену господарську
операцію між позивачем та
відповідачем, яка полягала, відповідно
до договору, у зобов'язанні відповідача
виконувати роботи та у зобов'язанні
позивача приймати і оплачувати роботи.
Таким чином, умови, викладені в
спірному договорі були визначені та
погоджені сторонами. Договір містить
умови, які не суперечить ані чинному
законодавству, ані моральним засадам
суспільства.

Позивач, звертаючись до господарського
суду з позовом, просить визнати
недійсним договір будівельного
підряду, укладений між сторонами
18.07.2012р., посилаючись на акт перевірки
Державної податкової інспекції у
Дзержинському районі м. Харкова ГУ
Міндоходів у Харківській області від
11.06.2014р., яким було зазначено про
порушення ст. 187, ст.198 п. 2, 3 Податкового
кодексу України, що призвело до
підвищення позивачем податкового
зобов'язання за серпень, жовтень 2012р.

Суд, дослідивши всі надані сторонами
докази та пояснення, приймаючи все
вищевикладене зазначає, що чинним
законодавством України не передбачено
можливості визнання договору
недійсним на підставі акту перевірки
податкової інспекції.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54
Господарського процесуального кодексу
України позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене та те, що
договір №33/12 будівельного підряду від
18.07.2012р., укладений між Публічним
акціонерним товариством
"Харківстальконструкція" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
Готіка" відповідає вимогам, які
ставляться до правочину такого виду,
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають, тому суд
вважає за необхідне у задоволенні
позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
Конституцією України, ст. ст. 3, 6, 11, 16, 203,
204, 207, 215, 509, 525, 526, 598, 627-629, 837, 839, 857
Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 20,
173, 179, 193, 207 Господарського кодексу
України, ст. ст. 1, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 54, 65,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 29.09.2014 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2848/14