ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р.Справа № 922/2126/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

головуючий суддя Шатерніков М.І.

судді: Аюпова Р.М. , Жигалкін І.П.

при секретарі судового засідання Цірук
О.М.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Лемма-Віте", м. Харків до Державного
підприємства "Артемсіль" м. Соледар 3-я
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача, Публічне акціонерне
товариство "Земельний банк", м. Харків
про визнання недійсним договору за
участю представників сторін:

позивача - Хомякова А.Л.

відповідача - Якушев Ю.В.

3-ї особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом до Державного
підприємства "Артемсіль", в якому
просить суд визнати недійсним договір
про відступлення права вимоги (цесії) №
05/12 від 30.05.2011 року, укладений між
Державним підприємством "Артемсіль" та
Публічним акціонерним товариства
"Страхова компанія "ЛЕММА-ВІТЕ".
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
керується ст. 203, 215, 229 ЦК України та
посилається укладення спірного
договору під впливом помилки. Судові
витрати просить суд покласти на
відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 02.06.2014 р. за
вищевказаним позовом було порушено
провадження у справі № 922/2126/14, розгляд
якої призначено на 17.06.2014 р. о 12:30 год.
Цією ж ухвалою до участі у справі у
якості 3-ї особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача, було залучено
Публічне акціонерне товариство
"Земельний банк".

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 17.06.2014 р.
розгляд справи № 922/2126/14 було
відкладено на 29.07.2014 р. о 12:30 год. Цією ж
ухвалою строк вирішення даного спору
було продовжено за межами, визначеними
ч.1 ст. 69 ГПК України на п'ятнадцять днів
до 13 серпня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 29.07.2014 р., у
зв'язку із задоволенням клопотання
відповідача, розгляд справи № 922/2126/14
було відкладено на 06.08.2014 р. о 12:30 год.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 06 серпня 2014
року для розгляду справи № 922/2126/14 було
вирішено призначити колегію суддів,
оскільки дана справа є складною за
своїм правовим характером та потребує
ретельного аналізу діючого
законодавства.

Розпорядженням Голови господарського
суду Харківської області від 06.08.2014
року № 1020, враховуючи рішення зборів
суддів від 06.01.2011 року, для розгляду
справи № 922/2126/14, було призначено
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Шатерніков М.І., суддя Аюпова Р.М.
та суддя Жигалкін І.П.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 06.08.2014 р.
розгляд справи № 922/2126/14 було
відкладено на 26.08.2014 р. о 10:30 год.

19 серпня 2014 позивачем на адресу суду
надано заяву про зміну підстав позову
(вх. 29062), в якій, в порядку ст. 22 ГПК
України, позивач зазначає, що
відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України, ч. 1
ст. 203, ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2
ст. 17 Закону України "Про заставу", є усі
правові підстави для визнання договору
відступлення права вимоги (цесії) № 05/12
від 30.05.2011 р. недійсним, оскільки
відчуження ДП "Артемсіль" за спірним
договором на користь ПАТ СК "ЛЕММА-ВІТЕ"
майнових прав (право вимоги на
депозитний вклад, що виникло на
підставі Депозитного договору № 01-05/Д
від 28.02.2005 р.), що є предметом застави за
Договором застави майнових прав №
43-05/З-4 від 24.12.2007 р., відбулося без згоди
заставодержателя - ПАТ "ЗЕМБАНК", тобто
з порушенням умов Договору застави
майнових прав № 43-05/З-4 від 24.12.2007 р.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 26 серпня 2014
року було прийнято до розгляду заяву
позивача про зміну підстав позову та
відкладено розгляд справи № 922/2126/14 на
23.09.2014 р. о 12:00.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримує позовні вимоги з
урахуванням заяви про зміну підстав
позову у повному обсязі. Свої позовні
вимоги позивач обґрунтував тим, що при
укладенні оспорюваного правочину
позивач помилково сприймав пункт 4
цього договору як гарантію з боку
відповідача дійсності, чинності та
незмінності факту припинення обтяжень
за договором застави майнових прав №
43-05/З-4 від 24.12.2007р. у зв'язку із
припиненням зобов'язання відповідача
перед ПАТ "Земельний банк" за договором
про надання кредитної лінії № 43-05/К від
06.05.2005р., шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог. Позивач стверджує, що
спірний договір був укладений ним під
впливом помилки, яка має істотне
значення, оскільки чинність обтяження
за договором застави майнових прав №
43-05/З-4 від 24.12.2007р. та існування
зобов'язань ДП "Артемсіль" перед ПАТ
"Земельний банк" за договором про
надання кредитної лінії № 43-05/К від
06.05.2005р. ставить під сумнів
правомірність вчинення сторонами
договору про відступлення права вимоги
(цесії) № 05/12від 30.05.2011р.

В ході розгляду справи позивач подав до
суду заяву про зміну підстав позову, в
якій також зазначив, що визнання
недійсним одностороннього правочину,
вчиненого ДП "Артемсіль" заявою №
27/11-01-83 від 07.10.2010р. щодо припинення
своїх зобов'язань боржника перед ПАТ
"Земельний банк" за договором про
надання кредитної лінії № 43-05К від
06.05.2005р. шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог виключає
правомірність вчинення іншого
правочину - договору про відступлення
права вимоги (цесії) № 05/12 від 30.05.2011р. з
огляду на приписи ч.2 ст. 586 Цивільного
кодексу України, ч. 2 ст. 17 Закону
України "Про заставу". Позивач
стверджує, що відчуження відповідачем
на користь позивача майнових прав,
обтяжених заставою за договором
застави майнових прав № 43-05/З-4 від
24.12.2007р., відбулося без згоди
заставодержателя - ПАТ "Земельний банк",
тобто з порушенням частини 2 ст. 586 ЦК
України, ч.2 ст. 17 Закону України "Про
заставу", що відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК
України є підставою для визнання
оспорюваного договору відступлення
права вимоги (цесії) № 05/12 від 30.05.2011р.
недійсним.

Представник відповідача у судовому
засіданні та у наданому на адресу суду
відзиві на позовну заяву, заперечує
проти вимог позивача та просить суд у
позові відмовити, вважаючи посилання
відповідача на наявність з його боку
помилки при укладенні спірного
договору безпідставними, оскільки
позивачеві на час укладення спірного
договору було відомо про невизнання
ПАТ "Земельний банк" заліку зустрічних
однорідних вимог, що підтверджується
листом № 01-15/3482 від 25.10.2010р. Крім того,
відповідно до пунктів 4.5 спірного
договору позивач зобов'язався нести
усі ризики, пов'язані із невизнанням
факту заліку зустрічних однорідних
вимог, та був повідомлений про
заперечення, які існують у ПАТ
"Земельний банк" (боржника) на момент
підписання договору і, які можуть бути
висунуті проти вимог позивача, а також
про зміст листування і переговорів між
відповідачем і ПАТ "Земельний банк"
(боржником). Крім того, відповідачем
зазначено, що дійсно, між ДП "Артемсіль"
та ПАТ "Земельний банк" було укладено
договір застави майнових прав № 43-05/З-4
від 24.12.2007 р., але Державне підприємство
"Артемсіль" в односторонньому порядку,
на підставі ст. 601 ЦК України, здійснило
зарахування зустрічних однорідних
вимог згідно з листом № 27/11-01-83 від
07.10.2010р., у зв'язку з чим на час укладання
спірного договору цесії зобов'язання
Державного підприємства "Артемсіль"
перед Публічним акціонерним
товариством "Земельний банк" за
договором про заставу були відсутні.
Більш того, п. 4 договору цесії
передбачає, - "Новий кредитор
підтверджує, що ознайомлений із фактом
наявності договору застави № 43-05/З-4 від
24.12.2007р. та фактом припинення обтяження
за цим договором у зв'язку із
припиненням зобов'язання Первісного
кредитора за договором про надання
кредитної лінії № 43-05/К від 06.05.2005р.
шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог за заявою первісного
кредитора. Сторони домовились, що усі
ризики, пов'язані із невизнанням
дійсності права вимоги Боржником у
зв'язку із невизнанням факту заліку
зустрічних однорідних вимог, несе
новий кредитор." Крім того ПАТ
"Земельний банк" зняв з відповідача
обтяження передбачені договором
застави, що підтверджується Витягом з
державного реєстру обтяжень рухомого
майна, та заявою про реєстрацію змін
обтяжень рухомого майна. Відповідно до
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті
215 ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. Згідно ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору, чим і
скористалися позивач і відповідач при
укладенні спірної угоди, після чого
зобов'язання за зазначеним договором
належним чином виконане позивачем та
приймалось відповідачем. Також,
відповідач просить суд застосувати
строки позовної давності в даній
справі згідно ст. 267 ЦК України.

Третя особа, явку у судове засідання
свого повноважного представника не
забезпечила, про час та місце судового
засідання була повідомлена за адресою
зазначеною у позовній заяві.

Присутні в судовому засіданні учасники
судового процесу вважають за можливе
розглянути справу по суті в даному
судовому засіданні та пояснили, що ними
надані всі документи, які необхідні для
розгляду справи по суті.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини 1950 року,
ратифікованою Верховною Радою України
( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР
), кожній особі гарантовано право на
справедливий і відкритий розгляд при
визначенні її громадських прав і
обов'язків впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
створеним відповідно до закону.

Враховуючи достатність часу, наданого
сторонам для підготовки до судового
засідання та підготовки витребуваних
судом документів, приймаючи до уваги
принципи змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129
Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК
України, суд вважає, що господарським
судом в межах наданих йому повноважень
сторонам створені усі належні умови
для надання доказів у справі та є
підстави для розгляду справи за
наявними у справі матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, всебічно та повно
дослідивши надані докази, суд
встановив наступне.

28 лютого 2005р. між Державним
підприємством "Артемсіль" (вкладник) та
Харківським акціонерним комерційним
Земельним банком (банк),
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Земельний банк"
було укладено депозитний договір №
01-05/Д, за умовами якого вкладник
розміщає а банк приймає грошові кошти у
сумі 1 000 000, 00 доларів США. До даного
договору сторонами було внесено зміни
Додатковими угодами № 1-19, які є
невід'ємними частинами договору. Судом
встановлено, що 06.05.2005р. між ДП
"Артемсіль" (позичальником) та
Харківським акціонерним комерційним
Земельним банком (банк),
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Земельний банк",
було укладено договір про надання
кредитної лінії № 43-05/К, за умовами
якого банк надає позичальнику
поновлювану кредитну лінію з лімітом
кредитування у сумі 2 500 000,00 грн., на
поповнення обігових коштів, з
можливістю отримання окремих траншів.
До даного договору сторонами було
внесені зміни Додатковими угодами №
1-26, які є невід'ємними частинами
договору.

Крім того, 24.12.2007р. між Державним
підприємством "Артемсіль"
(заставодавець) та Харківським
акціонерним комерційним Земельним
банком, правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
"Земельний банк" було укладено договір
застави майнових прав № 43-05/З-4 за
умовами якого заставодержатель має
право, у випадку не виконання
зобов'язань по договору про надання
кредитної лінії № 43-05/К від 06.05.2005р.
отримати переважне право перед іншими
кредиторами відшкодування за рахунок
майнових прав, що заставлені на умовах
визначених цим договором. До даного
договору сторонами було внесено зміни
Додатковими угодами № 1-№5, які є
невід'ємними частинами договору.

Листом № 27/11-01-83 від 07.10.2010р. ДП
"Артемсіль" повідомило ПАТ "Земельний
банк" про те, що заборгованість ДП
"Артемсіль" перед ПАТ "Земельний банк"
за договором про надання кредитної
лінії № 43-05/К від 06.05.2005р. та
заборгованість ПАТ "Земельний банк"
перед ДП "Артемсіль" за депозитним
договором № 01-05/Д від 28.02.2005р. є
зустрічними однорідними грошовими
зобов'язаннями, строк виконання яких
настав, у зв'язку з чим ДП "Артемсіль" в
порядку ч.2 ст. 601 ЦК України заявлено
про припинення вказаних зобов'язань
шляхом заліку зустрічних однорідних
вимог.

30.05.2011р. між Державним підприємством
"Артемсіль" (первісний кредитор) та
Публічним акціонерним товариством
"Страхова компанія "Лемма-Віте" (новий
кредитор) було укладено договір № 05/12
про відступлення права вимоги (цесії),
за умовами якого, частину вимог до ПАТ
"Земельний банк" у сумі 1 272 000,00 грн. за
депозитним договором № 01-05/Д від
28.02.2005р. державне підприємство
"Артемсіль" відступило на користь
публічного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Лемма-Віте"
(позивача).

Позивач вказує на те, що факти
викладені у позовній заяві та заяві про
зміну підстав позову свідчать про
порушення його прав та охоронюваних
законом інтересів і є підставою для їх
захисту у судовому порядку шляхом
визнання спірного договору недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог і заперечень проти них суд
виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За своєю сутністю відступлення права
вимоги - це заміна кредитора в
зобов'язанні. Загальні вимоги до
порядку заміни кредитора в
зобов'язанні визначені гл. 47 ЦКУ.

Частиною 1 ст. 510 Цивільного кодексу
України передбачено, що сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

Загальні підстави та порядок заміни
кредитора у зобов'язанні унормовані
статтею 512 Цивільного кодексу України в
силу якої кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок:
1) передання ним своїх прав іншій особі
за правочином (відступлення права
вимоги); 2) правонаступництва; 3)
виконання обов'язку боржника
поручителем або заставодавцем
(майновим поручителем); 4) виконання
обов'язку боржника третьою особою.
Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений також в інших випадках,
встановлених законом. Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Договір відступлення права вимоги в
практиці ділового обороту також
називається «договором цесії», а його
суб'єкти відповідно «цедентом» (старий
кредитор) та «цесіонарієм» (новий
кредитор). Зазначений договір цесії не
є нормативно встановленою формою
договору і за своєю суттю
класифікується або договором
купівлі-продажу, або договором
дарування, або договором міни.

Таким чином, ЦКУ не містить окремого
положення щодо умов договору цесії, які
б безпосередньо регулювали
взаємовідносини між учасниками таких
договорів. Законодавство України
містить термін «цесія» лише в ч. 4 ст. 197
ЦКУ, вживаючи його як синонім
відступлення права вимоги. Проте
системний аналіз норм ЦКУ дає змогу
окреслити правові засади договорів
цесії.

Згідно вимог ч. 1 статті 513 Цивільного
кодексу України правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові. До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 514 Цивільного
кодексу України).

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу
України заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

Колегія суддів критично ставиться до
тверджень позивача про те, що
відповідач повинен був отримати у
заставодержателя - ПАТ "Земельний банк"
згоду на відчуження відповідачем на
користь позивача майнових прав,
обтяжених заставою за договором
застави майнових прав № 43-05/З-4 від
24.12.2007р. в порядку частини 2 ст. 586 ЦК
України, ч.2 ст. 17 Закону України "Про
заставу", з огляду на наступне:

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладанні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з урахуванням цього кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обв'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК
України). Частина 1 ст. 229 ЦК України
передбачає, що особа, яка вчинила
правочин і помилилася щодо обставин
які мають істотне значення, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним. Пунктом 19 Постанови Пленуму
Верховного суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009р. № 9 зазначено, що правочин
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства… є оспорюваним. Обставини
щодо яких помилилася сторона договору
мають існувати саме на момент вчинення
правочину (ст. 229 ЦК України). Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона мала істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного
суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р.
надані роз'яснення відносно того, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Так, дійсно, між ДП "Артемсіль" та ПАТ
"Земельний банк" було укладено договір
застави майнових прав № 43-05/З-4 від
24.12.2007 р., але Державне підприємство
"Артемсіль" в односторонньому порядку,
на підставі ст. 601 ЦК України, здійснило
зарахування зустрічних однорідних
вимог згідно з листом № 27/11-01-83 від
07.10.2010р., у зв'язку з чим на час укладання
спірного договору цесії зобов'язання
Державного підприємства "Артемсіль"
перед Публічним акціонерним
товариством "Земельний банк" за
договором про заставу були відсутні.
Крім того, ПАТ "Земельний банк" зняв з
відповідача обтяження передбачені
договором застави, що підтверджується
Витягом з державного реєстру обтяжень
рухомого майна, та заявою про
реєстрацію змін обтяжень рухомого
майна.

Натомість, як вбачається зі змісту п. 4.5
договору про відступлення права вимоги
(цесії) № 05/12 від 30.05.2011р., позивач взяв
на себе зобов'язання нести усі ризики,
пов'язані із невизнанням дійсності
права вимоги ПАТ "Земельний банк"
(боржником) у зв'язку із невизнанням
факту заліку зустрічних однорідних
вимог, та був обізнаний щодо
заперечень, які існують у ПАТ
"Земельний банк" (боржника) на момент
підписання договору і можуть бути
висунуті проти вимог позивача, а також
про зміст листування і переговорів між
відповідачем і ПАТ "Земельний банк"
(боржником). Також новий кредитор
(позивач) підтверджує, що ознайомлений
із фактом наявності договору застави №
43-05/З-4 від 24.12.2007р. та фактом припинення
обтяження за цим договором у зв'язку із
припиненням зобов'язання первісного
кредитора (відповідача) за договором
про надання кредитної лінії № 43-05/К від
06.05.2005р. шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог за заявою первісного
кредитора (відповідача). Таким чином, на
момент укладення спірного договору він
не суперечив чинному законодавству
України.

В Постанові пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними (із змінами і доповненнями)"
зазначено, що вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ст. 202, ст. 203, 205, 207 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі; правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

У спірному договорі зазначені всі
істотні умови договору, що передбачені
чинним законодавством України, а
доводи позивача, якими обгрунтовуються
вимоги щодо недійсності договору
відступлення права вимоги (цесії) № 05/12
від 30.05.2011р. спростовуються
вищенаведеним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
закріплена презумпція правомірності
правочину, за якою правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або він не
визнаний судом недійсним

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є
спроможність фактичних даних містити
інформацію щодо обставин, що входять до
предмета доказування, слугувати
аргументами (посилками) у процесі
встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України
відносить до основних засад
судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом, обов'язок
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується позивача,
який повинен доказати факти, на
підставі яких пред'явлено позов, а
також відповідача, який має можливість
доказувати факти, на підставі яких він
будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54
Господарського процесуального кодексу
України, позовна заява повинна містити
виклад обставин, на яких ґрунтуються
позовні вимоги з зазначенням доказів.
До обставин, на яких позивач
обґрунтовує свої вимоги, відносять
обставини, які становлять предмет
доказування у справі. Предмет
доказування це сукупність обставин,
які необхідно встановити для
правильного вирішення справи. У
предмет доказування включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача та заперечень
відповідача.

Враховуючи наведене вище,

а також положення ст. 203 та ст. 215
Цивільного кодексу України, суд не
знайшов необхідних і достатніх підстав
для визнання договору відступлення
права вимоги (заміну сторони) №1 від
01.02.2014 року недійсним.

Враховуючи вищевикладене, а також
заяву відповідача, щодо застосування
строків позовної давності в порядку ст.
267 ЦК України, колегія суддів відхиляє
доводи позивача про те, що оспорюваний
правочин був укладений ПАТ "Страхова
компанія "Лемма-Віте" під впливом
помилки і що наявність договору
застави суперечила можливості укласти
спірний договір.

Колегія суддів вважає, що позивачем, як
того вимагають приписи ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, не були доведені ті обставини,
на які він посилається як на підставу
своїх позовних вимог, а саме: наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною.

Зважаючи на викладене, по переконанню
суду, в матеріалах справи відсутні
докази в підтвердження
обґрунтованості позовних вимог
позивача, що вказує на відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог.

З огляду на відмову у позові, судовий
збір, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, на підставі
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції, ст.ст. 192,
202, 203, 205, 215, 254, 256, 257, 261, 267, 525, 533, 626, 628, 638,
Цивільного кодексу України, статті 173,
179, 193, 198 Господарського кодексу
України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 54, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 29.09.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя М.І.
Шатерніков Р.М. Аюпова І.П. Жигалкін