КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2014 р. Справа№ 911/2056/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Захарчук Н.В. -
представник;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкриому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Край-2"

на рішення

Господарського суду Київської області

від 15.07.2014р.

у справі № 911/2056/14 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Приватного
підприємства "Спіріт-РВ"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Край-2",

про про стягнення 44 847,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємства «Спіріт-РВ»
звернулося до суду Київської області з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2» про
стягнення 44 847,00 грн.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 15.07.2014 року у
справі №911/2056/14 позов задоволено
частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, просить рішення
скасувати та прийняти нове рішення,
посилаючись на неповне з'ясування всіх
обставин справи та порушення судом
норм матеріального права.

В обгрунтування апеляційної скарги
скаржником зазначено, що 13.08.2010 року між
сторонами було укладено договір
поставки № 46 Р10-0156, за умовами якого
позивач зобов'язався поставляти товар
(продукти харчування), а відповідач,
відповідно, брав на себе обов'язок
сплачувати за них кошти.

Апелянт звертає увагу суду на те, що
позивач надавши в суд першої інстанції
акти та видаткові накладні просить
стягнути з відповідача заборгованість
у розмірі 44 847 грн. 00 коп, однак на думку
апелянта всі подані позивачем
документи відповідач оплатив в повному
обсязі.

Скаржник посилається на те, що рахунки
за поставлений товар згідно видаткових
накладних № 22422 від 18.09.2013р., № 22423 від
18.09.2013р., № 22435 від 18.09.2013р., № 23080 від
25.09.2013р., №23102 від 25.09.2013р., № 23641 від
02.10.2013р., .№ 23664 від 02.10.2013р., № 25108 від
16.10.2013р.. № 26346 від 30.10.2013р., № 26415 від
31.10.2013р., № 27082 від 06.11.2013р., № 27120 від
06.11.2013р., № 27774 від 13.11.2013р., № 27775 від
13.11,2013р., № 28413 від 20.11.2013р., № 28946 від
27.11.2013р., №28956 від 27.11.2013р„ № 29564 від
04.12.2013р.. № 30231 від 11.12.2013р.) позивачем до
цього часу до оплати не надано.

Таким чином позивач, як кредитор у
грошовому зобов'язанні, не вчинив дії,
які випливають із суті зобов'язання, та
передбачені п. 3.3 договору, а саме, - не
надав відповідачу рахунки на оплату за
оставлений товар.

Скаржником в апеляційній скарзі
зазначено, що ним було надано довідку
за підписом керівника підприємства, де
було зазначено, що товар на суму 4 981 грн.
10 коп. не реалізований, а отже
відповідно до п. 1.1 додатку №3 до
договору, його невід'ємною частиною,
зазначено, що покупець оплачує
реалізовані товари за період один
календарний тиждень у магазинах
покупця протягом 10 банківських днів з
дня закінчення календарного тижня за
умови, що постачальник надасть
належним чином оформлені рахунки та
кладні (у формі відповідно до
інструкцій покупця) на адресу покупця,
яка вказана в статті 9 з витягом не
більше ніж 7 днів з дня поставки.

Апелянт вважає, що обов'язок оплатити
товар, поставлений за договором, настає
після його реалізації купцем кінцевому
споживачу через мережу магазинів
"Край".

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.09.2014 року
розгляд справи призначено до розгляду
на 02.10.2014 рік.

В судове засідання представник
відповідача не з»явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, однак не скористались
своїми правами, передбаченими статтею
22 ГПК України. Виходячи з того, що явка
сторін не визнавалася обов'язковою
судом апеляційної інстанції, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статті 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторони,
Київський апеляційний господарський
суд дійшов висновку про можливість
розгляду апеляційної скарги по суті в
судовому засіданні 02.10.2014 року за
відсутності представника відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши наявні матеріали справи у
повному обсязі, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, заслухавши
пояснення учасників процесу, колегія
встановила наступне.

13.08.2010р. між ПП "Спіріт-РВ" та ТОВ "Край-2"
укладено договір поставки №46, згідно
якого постачальник постачає і передає
у власність покупцеві, а покупець
приймає та оплачує товари згідно з
замовленнями покупця (додаток №1 "Бланк
замовлення") та товаросупровідною
документацією, які складають
невід'ємну частину цього договору.

Як свідчать матеріали справи,
відповідно до умов договору та
протоколу від 13.08.2010р. узгодження
розбіжностей до договору: постачальник
повинен поставляти товари вчасно, до
відповідного філіалу представництва,
магазину "Покупця", який вказаний у
замовленні, у відповідній кількості та
належної якості, а також у
відповідності до усіх інших вимог
згідно з замовленням, договором та
законодавством (пункт 2.1. договору);

Пунктом 2.7 договору зазначено, що право
власності і ризик випадкової загибелі
або пошкодження товарів переходить від
постачальника до покупця з моменту,
коли товари поставлено покупцеві
вивантаженим на платформу магазину, і
сторони підписали накладну, що
засвідчує те, що товари були отримані
покупцем.

Товари приймаються за кількістю та
якістю у відповідному магазині, куди
товари поставляються, на підставі
товаросупровідних документів, які
підтверджують якість та повноту
товарів. Якщо постачальник зазначив
вагу та/чи кількість штук у цих
документах, під час прийняття товарів
покупець має право перевірити вагу
товарів та/чи кількість штук. Якщо не
можливо зважити товари без упаковки,
вага нетто визначається шляхом
перевірки ваги брутто під час
отримання товарів і ваги упаковки
після того, як з товарів знято упаковку.
Відсутність, неповнота та неналежне
оформлення вантажних та
товаросупровідних документів є
достатньою підставою для відмови в
отриманні товарів. Покупець має право
приймати товари без додаткової
перевірки їх кількості і якості, за
умови, що вони належним чином
упаковані, і немає видимих пошкоджень.
Перевірки кількості і якості товарів
виконується під час отримання товарів,
і у випадку виявлення будь-яких
недоліків покупець складає акт у
порядку, обумовленому в пункті 2.14.
цього договору (пункт 2.13. договору);

Відповідно до п. 2.18, право повернути
товар постачальникові надається
покупцеві у таких випадках: угода між
сторонами; під час перевірки у момент
продажу товари виявилися неякісними,
при умові, що покупець доведе
відсутність своєї вини в даному
порушенні; товар, який повертається є
неходовим згідно з стандартами
покупця, при умові, що залишковий
термін придатності такого товару
складає не менше 1/3 від його загального
терміну придатності. Повернення товару
здійснюватиметься за ціною, за якою
приймався товар, що повертається.

Оплата виконується шляхом
банківського переказу на рахунок
постачальника, зазначений у статті 9
цього договору, протягом терміну
платежу зазначеного у пункті 1.1.
додатку №3 "Спеціальні умови", за умови,
що сума платежу не менше 50,00 грн. та, що
постачальник надасть належним чином
оформлені рахунки та накладні.
Покупець оплачує реалізовані товари за
період один календарний тиждень у
магазинах покупця протягом 10
банківських днів з дня закінчення
календарного тижня (пункт 3.3. договору,
пункт 1.1 додатку №3 "Спеціальні умови");

Договір укладений строком до 31.12.2010р.,
строк дії договору автоматично
продовжується на додаткові однорічні
терміни у випадку, якщо не менше ніж за
30 днів до закінчення його строку дії
будь-яка сторона не повідомить іншу
сторону у письмовій формі про свій
намір припинити його дію (пункт 8.1.
договору).

Слід зазначити, що укладений між
сторонами договір за своєю правовою
природою є договором поставки.

Згідно положень статті 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки.

Відповідно до частини 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України зазначено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Протягом дії договору позивачем
здійснювалась поставка товару, а
відповідачем здійснювалась оплата
отриманого товару, крім того, за
накладними від 21.10.2013р. № 2677/2588 та №
2686/2606 відповідачем було здійснено
повернення товару на суму 2.46 грн. + 3096,68
грн. = 3099,14 грн.

Відповідно до матеріалів справи,
позивачем на підтвердження даного
факту подано суду копії видаткових
накладних та накладних на повернення,
оригінали яких позивачем було надано
для огляду в судовому засіданні, і за
якими суд достовірно може
ідентифікувати відповідача, як особу,
яка отримала товар від позивача на
виконання укладеного між ними договору
поставки.

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9
названого Закону і Положенню про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, фіксує факт
здійснення господарської операції і є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Також позивачем подано копії
банківських виписок, які підтверджують
часткову оплату відповідачем грошових
коштів станом на 31.01.2014р.

12.02.2014р. сторонами було підписано акт
звірки за період з 01.09.2013р. по 31.01.2014р.,
згідно якого вартість неоплаченого
товару поставленого позивачем
відповідачу, становила 52464,61 грн., що
представниками позивача та
відповідача не заперечується.
Відповідно до ст. 35 ГПК України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.ст. 36, 43 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Так, при
дослідженні судом копій накладних, які
додані до матеріалів справи та їх
оригіналів, наданих для огляду в
судовому засіданні, а саме накладних:
від 18.09.2013р. №22422 на суму 2 341,20 грн., від
18.09.2013р. №22423 на суму 5 753,50 грн., від
18.09.2013р. №22435 на суму 78,48 грн., від 25.09.2013р.
№23080 на суму 535,12 грн., від 25.09.2013р. №23102
на суму 2 905,74 грн., від 02.10.2013р. №23641 на
суму 3 956,72 грн., від 02.10.2013р. №23664 на суму
1 165,32 грн., від 16.10.2013р. №25108 на суму 198,00
грн., від 16.10.2013р. №25158 на суму 3 096,68 грн.,
від 30.10.2013р. №26346 на суму 366,00 грн., від
31.10.2013р. №26415 на суму 3 388,16 грн., від
06.11.2013р. №27082 на суму 415,92 грн., від
06.11.2013р. №27120 на суму 1 514,16 грн., від
13.11.2013р. №27774 на суму 598,80 грн., від
13.11.2013р. №27775 на суму 1 991,84 грн., від
20.11.2013р. №28413 на суму 136,16 грн., від
27.11.2013р. №28946 на суму 2 393,58 грн., від
27.11.20132р. №28956 на суму 949,80 грн., від
04.12.2013р. №29564 на суму 314,40 грн., від
11.12.2013р. №30231 на суму 1 731,56 грн.,
встановлено, що у накладній від 16.10.2013р.
№ 25158 на суму 3096,68 грн. взагалі відсутня
відмітка покупця про отримання товару,
у зв'язку з чим суд в порядку ст. ст. 36, 43
ГПК України не приймає зазначену
накладну в якості доказу поставки
позивачем відповідачу товару.

За таких обставин, судом на підставі
доказів, що містяться в матеріалах
справи, встановлено, що вартість
поставленого позивачем, але не
оплаченого відповідачем станом на
31.01.2014р. товару, становить 49367,93 грн.

В наступний період відповідачем ще
додатково здійснено повернення товару
на загальну суму 7617,61 грн., про що
свідчать залучені до матеріалів справи
накладні на повернення: від 04.03.2014р. № 601
на суму 4885,82 грн.; від 04.03.2014р. № 602 на
суму 364,50 грн.; від 11.03.2014р. № 665 на суму
1415,10 грн., від 20.03.2014р. № 751 на суму 952,19
грн.

За таких обставин станом на день
звернення позивача з позовом до суду
вартість поставленого та неоплаченого
товару складає 49367,93 грн. - 7617,61 грн. =
41750,32 грн.

Умовами договору сторони передбачили,
що покупець оплачує реалізовані товари
за період один календарний тиждень у
магазинах покупця протягом 10
банківських днів з дня закінчення
календарного тижня.

Позивач подав суду Акт виявлення
залишків продукції, складений 31.03.2014р.,
згідно якого в місцях зберігання
продукції, а також в місцях торгівлі
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Край-2", відсутні
залишки поставленої ПП "Спіріт-РВ" за
договором продукції.

Відповідач цей акт заперечує,
стверджуючи, що він підписаний
неповноважними особами. Відповідач
твердить, що зазначений акт стосується
лише одного магазину відповідача -
магазину №7 в м. Рівне, тоді як
продукція, що постачалась позивачем,
могла реалізовуватися в інших
магазинах відповідача, і відповідно в
інших магазинах могли знаходитись
нереалізовані залишки товару,
отриманого від позивача.

Суд в порядку ст. 36, 43 ГПК України не
приймає зазначений акт від 31.03.2014р. в
якості належного доказу, оскільки
порядок представництва та вчинення
правочинів від імені юридичної особи
представником регламентуються главою
17 ЦК України, яка передбачає, що
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства. Так,
суду не подано жодних доказів, що між
відповідачем та особою, яка підписала
Акт від 31.03.2014р. від імені ТОВ "Край-2",
існують документально підтверджені
відносини представництва, відповідно
до яких зазначена особа мала право
вчинення юридично значимих дій, в тому
числі підписувати Акт від 31.03.2014р від
імені відповідача. Акт від 31.03.2014р
печаткою відповідача не засвідчений.

В свою чергу, відповідач надав суду
довідку про кількість та вартість
нереалізованого товару, поставленого
за договором поставки від 13.08.2010р. №
46-Р-100156, згідно якого в магазинах
відповідача виявлено залишків товару
позивача на суму 4981,10 грн. Довідка
підписана в.о.генерального директора
ТОВ "Край-2" ОСОБА_3.

Суд в порядку ст. 36, 43 ГПК України не
приймає зазначену довідку в якості
належного доказу.

Довідка не містить дати її складання і
невідомо, коли зазначені в ній залишки
перебували в магазинах ТОВ "Край-2".

Згідно довідки з ЄДРПОУ від 12.08.2013р.
№708350 та протоколу загальних зборів
учасників від 30.07.2013р. № 15/13-К2, копії
яких подані відповідачем, керівником
та підписантом ТОВ "Край-2", є ОСОБА_4 і
суду не подано жодних доказів
повноважень в.о.директора ОСОБА_3 на
вчинення юридично значимих дій від
імені ТОВ "Край-2".

За змістом ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинні
документи для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву
підприємства, установи, від імені яких
складено документ, назву документа
(форми), дату і місце складання, зміст,
обсяг та одиницю виміру господарської
операції, посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність їх оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Так, складена відповідачем довідка не
містить даних, що продукція, в ній
зазначена, дійсно отримана саме за
спірними видатковими накладними від
позивача, із зазначенням дат поставки
кожної позиції спірного товару.
Позивач не є виробником коньяків, які
поставлялись за договором поставки,
відповідно суду не подано доказів, що
продукція, зазначена у довідці,
отримана саме від позивача.

Як свідчать накладні на поставку,
позивач товар поставляв до магазину
відповідача №7 в місті Рівне, а довідка
містить відомості про залишки товару в
магазині №3 в м. Києві, між тим,
відповідачем не подано суду накладних
на переміщення, тобто в порядку ст. 32, 33
ГПК України не доведено факт
достовірності вказаної довідки.

Абзацом другим частини 1 ст. 530 ЦК
України передбачено можливість
визначити строк виконання зобов'язання
шляхом визначення вказівки на подію,
яка неминуче має настати.

Разом із тим, по-перше, реалізація
товару, придбаного у відповідача,
кінцевому споживачу, не є подією, що
неминуче має настати. Товар може не
бути реалізовано до завершення терміну
придатності, або взагалі не бути
реалізовано, пошкоджено, втрачено і
зазначене не залежить від волі сторін
Договору поставки від 13.09.2010р.

Згідно визначення ст. 42 ГК України
підприємництвом є самостійна,
ініціативна, систематична на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання. Пунктом 2.7 договору
сторони передбачили, що право
власності і ризик випадкової загибелі
або пошкодження товарів переходить
від постачальника до покупця з моменту,
коли товари поставлено покупцеві
вивантаженням на приймальну платформу
магазину і сторони підписали накладну,
що засвідчує те, що товари були
отримані покупцем. Разом із тим,
враховуючи передбачений договором
механізм строк оплати товару після
його реалізації, всупереч пункту 2.7
договору всі ризики за договором (в
тому числі ризик пошкодження,
завершення терміну придатності,
ненастання взагалі події реалізації
товару) фактично несе продавець,
оскільки покупець за умовами договору
має оплачувати лише реалізований
товар.

Крім того, сторонами у договорі не
встановлено механізму інвентаризації
нереалізованих залишків. Фактично в
договорі визначена можливість покупцю
в односторонньому порядку
встановлювати та змінювати строк
оплати, ухилятися від оплати
отриманого товару, на що продавець,
згідно умов договору не має механізмів
впливу.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що строк оплати товару в
договорі та механізм його визначення
належним чином не визначено, за таких
обставин до відносин сторін слід
застосовувати положення частини 1 ст. 692
ЦК України, відповідно до якої покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
тобто строк виконання відповідачем
грошового зобовязання є таким, що
настав. Зазначена позиція
кореспондується з позицією, викладеною
в пункті 1.7 Постанови Пленуму ВГСУ від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" та пункті 1
Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р.
№ 01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права".

За таких обставин, проаналізувавши
подані сторонами первинні документи,
здійснивши повторний розрахунок
заборгованості, суд встановив, що
загальна заборгованість відповідача
перед позивачем за договором становить
41 750,32 грн.

16.04.2014р. позивач звернувся до
відповідача з листом №26, в якому просив
ТОВ "Край-2" сплатити суму
заборгованості за договором. Однак
відповіді на зазначену вище претензію
не надав.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання. Відповідно
до ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як н підставу своїх
вимог і заперечень.

Як свідчать матеріали справи, суд
першої інстанції ухвалами від 30.05.2014р.,
від 01.07.2014р. зобов'язував відповідача
подати суду документи, що
підтверджують сплату відповідачем
грошових коштів за видатковими
накладними згідно договору.Однак,
відповідач доказів належного
виконання своїх зобов'язань за
договором та сплати коштів за
поставлений товар не представив,
доказів пред'явлення позивачу
претензій та зауважень щодо кількості
та якості товару або доказів
повернення поставленого товару згідно
спірних видаткових накладних в розмірі
більшому, ніж заявлено позивачем, суду
не надав, відповідно доводи позивача не
спростував.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Стягнення з відповідача на користь
позивача 41 750,32 грн. основного боргу за
договором поставки від 13.08.2010р. №46, є
законними та обгрунтованими.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. "Про судове рішення"
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст.43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
оскільки апелянтом не надано суду
доказів, які б свідчили про
обґрунтованість позовних вимог, а
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
не можуть бути підставами для
скасування рішення місцевого суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду по даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи, а отже
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Край-2" на
рішення Господарського суду Київської
області від 15.07.2014р. у справі № 911/2056/14
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської
області від 15.07.2014р. у справі № 911/2056/14
залишити без змін.

Матеріали справи № 911/2056/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя
А.І. Тищенко

Судді
Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх