м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного
підприємства «Миколаївський
авіаремонтний завод «НАРП»
до Державного агентства
про стягнення 12 988, 42 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники сторін:
від позивача: не з'явився;
від відповідача: Солдатов Є.Г. за
довіреністю № 481/0/4-14 від 06.02.2014 р.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Державне підприємство «Миколаївський
авіаремонтний завод «НАРП» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду міста Києва з позовом до
Державного агентства резерву України
(далі - відповідач) про стягнення 12 762,22
грн., з яких: 11 263,55 грн. основний борг,
225,89 грн. 3% річних, 1 272,78 грн. інфляційні
втрати. Крім того, позивач просить суд
покласти на відповідача судові витрати
щодо сплати судового збору в розмірі 1
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що відповідно до
укладеного між сторонами договору він
надав відповідачу послуги
відповідального зберігання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву, які останнім
не були оплачені в повному обсязі,
внаслідок чого у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем.
Враховуючи зазначене, позивач вирішив
звернутись до суду за захистом своїх
прав та законних інтересів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.07.2014 р. порушено провадження
призначено на 04.08.2014 р.
01.08.2014 р. позивачем через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва надано лист № 2423/ю від 31.07.2014 р.
про залучення до матеріалів справи
додаткових документів. Крім того, в
зазначеному листі позивач просить
провести судовий розгляд без його
участі та задовольнити позов в повному
Розпорядженням керівника апарату
господарського суду міста Києва №
призначено на повторний автоматичний
розподіл, у зв'язку з тривалим
лікарняним судді Капцової Т.П.,
зазначену справу передано для розгляду
судді Ломаці В.С.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.08.2014 р. суддею Ломакою В.С.
провадження та призначено її розгляд
04.08.2014 р. відповідачем через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва надано відзив на позовну заяву №
88/юр від 30.07.2014 р., в якому заперечує
проти позовних вимог в частині
стягнення 3% річних та інфляційних
втрат, нарахованих позивачем на
підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України, оскільки умовами договору та
Законом України «Про державний
матеріальний резерв» не встановлено
ані підставу, а ні розмір нарахування 3%
річних та інфляційних втрат.
08.09.2014 р. позивачем через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва надано лист № 2862/ю від 05.09.2014 р.
про залучення до матеріалів справи
додаткових документів.
Також, 08.09.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від позивача надійшла заява про
збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої він просить
стягнути з відповідача 11 263, 55 грн.
основного боргу, 1 430, 47 грн. інфляційних
втрат та 294, 40 грн. 3 % річних.
У судовому засіданні 09.09.2014 р. від
представника відповідача надійшли
додаткові документи у справі.
Представники сторін у судовому
засіданні 09.09.2014 р. заявили клопотання
про продовження строку вирішення спору
Судом було прийнято до розгляду заяву
позивача про збільшення розміру
позовних вимог, у зв'язку з чим вони
розглядаються в її редакції.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 09.09.2014 р. на підставі
клопотання представників сторін було
продовжено строк вирішення спору на 15
днів та в судовому засіданні оголошено
перерву до 07.10.2014 р.
07.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли додаткові
документи у справі та відзив на заяву
про збільшення розміру позовних вимог,
в якому він стверджує, що чинним
законодавством не передбачено
можливості застосування приписів ст. 625
ЦК України до відносин зі зберігання
матеріальних цінностей державного
Представник позивача в судове
засідання 07.10.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
позивача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
При цьому, оскільки суд відкладав
розгляд справи, надаючи можливість
учасникам судового процесу
реалізувати свої процесуальні права на
представництво інтересів у суді та
подання доказів в обґрунтування своїх
вимог та заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
Від представника відповідача у
судовому засіданні 07.10.2014 р. надійшли
додаткові документи у справі.
У судовому засіданні 07.10.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд міста Києва, -
09.10.2009 р. між позивачем (зберігач) та
Державним комітетом України з
державного матеріального резерву
(комітет), правонаступником якого
згідно Указу Президента України
№ 1085/2010 від 09.12.2010 р. «Про оптимізацію
системи центральних органів
виконавчої влади» є Державне агентство
резерву України, було укладено Договір
№ 5/9 відповідального зберігання
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву (далі -
Згідно з п. 1.2 Договору комітет передає,
а зберігач приймає на відповідальне
зберігання цінності згідно з
специфікацією (затвердженою
номенклатурою) у кількості та за
вартістю згідно з актом форми 1мр.
Передбачені цим договором форми актів
затверджуються комітетом.
Зберігання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву здійснюється
на складських приміщеннях,
майданчиках, холодильних камерах,
резервуарах, підземних сховищах
зберігача (п. 1.1 Договору).
Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 Договору
комітет зобов'язаний відшкодовувати
зберігачу витрати на зберігання
цінностей у межах бюджетних
асигнувань, передбачених на ці цілі;
оплачувати зберігачу вартість робіт із
закладення (поставки) цінностей за
узгодженими, регульованими або
договірними оптово-відпускними цінами,
що діють на час закладення (поставки) на
основі попередньо укладеного договору
закладення (поставки) цінностей
мобілізаційного резерву.
У відповідності з п. 4.1 Договору
вартість зберігання цінностей
визначається згідно з Порядком
відшкодування витрат підприємствам,
установам та організаціям, що
здійснюють відповідальне зберігання
матеріальних цінностей державного
резерву, затвердженим Кабінетом
Згідно з п. 4.2 Договору відшкодування
витрат (з урахуванням податку на
додану вартість) із зберігання
цінностей здійснюється пропорційними
частками за узгодженням між комітетом
та зберігачем згідно з поданими
документами (узгодженого з комітетом
кошторису витрат, затверджених
комітетом акту виконаних робіт по
зберіганню матеріальних цінностей
мобрезерву та наданими до нього копій
документів, що підтверджують фактичні
витрати, акту звірки заборгованості
згідно з даним договором, податкової
накладної на момент сплати).
За приписами п. 4.3 Договору оплата робіт
із закладення (поставки) цінностей до
мобілізаційного резерву проводиться
безпосередньо після отримання та
погодження комітетом акту
встановленої форми на основі
попередньо укладеного договору
закладення (поставки) цінностей
мобілізаційного резерву.
Цей договір набуває чинності з моменту
підписання його сторонами, умови
договору застосовуються до відносин
сторін, які виникли до його укладення, а
саме з 01.01.2009 р. і діє протягом усього
терміну зберігання цінностей (до
повного виконання нарядів комітету на
відпуск цінностей) (п. 7.2 Договору).
Додатковою угодою № 5 до Договору
сторони погодили річний розмір коштів
на відшкодування витрат зберігача на
утримання матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву в межах
кошторису на 2013 рік в сумі 21 524,24 грн. в
тому числі ПДВ 3 587,37 грн.
Згідно з п. 2 вищевказаної Додаткової
угоди оплата здійснюється на підставі
актів виконаних робіт.
Відповідно до п. 3 Додаткової угоди,
сторони встановлюють, що умови даної
додаткової угоди застосовуються до
відносин, які виникли до моменту її
підписання і діють з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р.
На виконання умов Договору позивачем у
1 та 2 кварталах 2013 року надані
відповідачу послуги по зберіганню
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву на суму 11 263,55
грн., що підтверджується актами
виконання робіт від 03.10.2013 р. на суму
7 465,13 грн., від 03.10.2013 р. на суму 3 798,42
З метою оплати вказаних послуг позивач
виставив відповідачу рахунки на оплату
№ 168 від 26.06.2013 р. на суму 7 465,13 грн.
та № 233 від 21.08.2013 р. на суму 3 798,42 грн.
Як вбачається з представлених до
матеріалів справи доказів, а саме:
супровідного листа № 1728/4 від 27.06.2014 р.
та супровідного листа № 2420/4 від 02.09.2014
р., відповідач отримав направлений
позивачем акт виконання робіт за 1
квартал 2013 року та рахунок на оплату №
168 від 26.06.2013 р. на суму 7 465,13 грн., - 03.07.2013
р., акт виконання робіт за 2 квартал 2013
року та рахунок на оплату № 233 від 21.08.2013
р. на суму 3 798,42 грн., - 05.09.2013 р.
Відповідач надані позивачем послуги не
оплатив, внаслідок чого за ним
утворилась заборгованість в сумі 11 263,55
11.10.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з Претензією № 2926/ю
(отримана відповідачем 14.10.2013 р.
відповідно до повідомлення про
вручення поштового відправлення №
сумі 11 263,55 грн., проте вона була
залишена відповідачем без задоволення.
Зокрема, Листом від 24.10.2013 р. за № 4852/0/4-13
відповідач повідомив позивача про те,
що він не має можливості розрахуватись
з огляду на відсутність бюджетних
З огляду на те, що відповідач так і не
розрахувався за надані позивачем
послуги, останній вирішив звернутись
до суду за захистом своїх прав та
охоронюваних законом інтересів.
Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки;
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.
Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами при укладенні Договору не
були визначені строки виконання
відповідачем зобов'язання щодо оплати
наданих позивачем послуг, у зв'язку з
чим суд застосовує до спірних
правовідносин положення ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якою
передбачено, що якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
11.10.2013 р. позивачем направлено на адресу
відповідача письмову вимогу -
претензію № 2926/ю, про сплату
заборгованості за надані послуги по
відповідальному зберіганню
матеріальних цінностей
мобілізаційного резерву в сумі 11 263,55
грн., яка згідно наявного в матеріалах
справи поштового повідомлення
отримана відповідачем 14.10.2013 р.
За таких обставин господарський суд
вважає, що виходячи з вимог ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України відповідач
повинен був виконати взяті на себе
грошові зобов'язання з оплати наданих
позивачем послуг в сумі 11 263,55 грн. у
строк по 21.10.2013 р. включно.
Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.
Аналогічні положення закріплені в ч. 1
ст. 193 Господарського кодексу України.
Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Доказів погашення боргу в сумі 11 263,55
грн. відповідачем не надано, у зв'язку з
чим суд вважає, що на момент прийняття
рішення грошове зобов'язання
відповідача по сплаті наданих послуг
залишилось невиконаним, що є
порушенням вимог ст. ст. 525, 526
Цивільного кодексу України, ст. 193
Господарського кодексу України.

За таких обставин, враховуючи те, що
матеріалами справи підтверджений факт
невиконання відповідачем зобов'язання
по сплаті наданих послуг та наявність
заборгованості в сумі 11 263,55 грн., суд
дійшов висновку, що позовні вимоги в
частині стягнення основного боргу
підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем також заявлені
вимоги про стягнення з відповідача 1 430,
47 грн. інфляційних втрат та 294, 40 грн. 3 %
річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Згідно з п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3 % річних суд
встановив, що він є вірним, проте як
нараховані позивачем інфляційні
втрати визначені на підставі
заниженого показника середнього
індексу інфляції за обраний для
нарахування період.

Водночас, оскільки позивач не заявив
клопотання про вихід за межі позовних
вимог, вони підлягають задоволенню в
частині інфляційних втрат в розмірі,
визначеному позивачем.

Доводи відповідача, викладені у
відзиві на позов суд вважає
необґрунтованими та до уваги не
приймає, оскільки матеріалами справи
підтверджений факт невиконання
відповідачем взятого на себе грошового
зобов'язання по сплаті наданих
позивачем послуг, що тягне за собою
наслідки у вигляді застосування на
загальних підставах заходів
відповідальності, передбачених ч. 2 ст.
625 Цивільного кодексу України.

Зазначені висновки відповідають п. 15
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
17.12.2012 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
державний матеріальний резерв», згідно
з яким наголошено, що відсутність
бюджетного фінансування не є підставою
для звільнення Держрезерву України від
виконання зобов'язань перед
відповідальними зберігачами
матеріальних цінностей державного
резерву, оскільки відповідно до
приписів статті 617 ЦК України та
частини другої статті 218 ГК України
особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо вона
доведе, що це порушення сталося
внаслідок випадку або непереборної
сили. Не вважається випадком, зокрема,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Така правова позиція відповідає статті
1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав людини та основних свобод та
рішенням Європейського суду з прав
людини зі справи "Терем ЛТД, Чечеткін та
Оліус проти України" від 18.10.2005 та зі
справи "Бакалов проти України" від
30.11.2004.

Невиконання чи неналежне виконання
грошового зобов'язання у врегульованих
Законом відносинах тягне за собою
наслідки у вигляді застосування на
загальних підставах заходів
відповідальності, передбачених
статтею 625 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
відсутності основного боргу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено, що відповідач неналежним
чином виконував взяті на себе обов'язки
щодо оплати вартості наданих йому
послуг, позовні вимоги підлягають
задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Державного агентства
резерву України (01601, місто Київ,
вул. Пушкінська, будинок 28, ) на користь Державного
підприємства «Миколаївський
авіаремонтний завод «НАРП» (54037, місто
Миколаїв, вул. Знаменська, будинок 4, ) 11 263 (одинадцять тисяч
двісті шістдесят три) грн. 55
коп. основного боргу, 1 430 (одну тисячу
чотириста тридцять) грн. 47 коп.
інфляційних втрат, 294 (двісті дев'яносто
чотири) грн. 40 коп. 3% річних та 1 827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну
силу видати наказ.

4. Рішення господарського
суду набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 13.10.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака