КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р. Справа№ 910/11127/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Матвіїв О.М.І. -
представник за дов. № 44 від 26.09.2014;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УПІ - Магістраль" на
рішення Господарського суду міста
Києва від 20.08.2014

у справі № 910/11127/14 (суддя - Цюкало Ю.В.)

за позовом Державного підприємства
"Український транспортно-логістичний
центр"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "УПІ - Магістраль"

про стягнення 60044,95 грн.,

У судовому засіданні 07.10.2014 оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Український
транспортно-логістичний центр" (далі -
ДП "Український
транспортно-логістичний центр",
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "УПІ - Магістраль"
(далі - ТОВ "УПІ - Магістраль",
відповідач) про стягнення 60044,95 грн.
пені за прострочення виконання
грошового зобов'язання, яке виникло на
підставі договору №1106/216-2012 від 15.05.2012.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 (повний текст складено
26.08.2014) позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача пеню у сумі 45976,25 грн. та
витрати по сплаті судового збору у сумі
1398,93 грн. В іншій частині позову
відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
ТОВ "УПІ - Магістраль" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення у даній справі та прийняти нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставини
справи, зокрема не встановив, що факту
прострочення відповідачем оплати
наданих послуг не відбулося, послуги,
надані позивачем за договором оплачені
відповідачем в повному обсязі, а відтак
відсутні підстави для стягнення
неустойки.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.09.2014,
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 07.10.2014.

Представник відповідача у судове
засідання 07.10.2014 не з'явився, проте
через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду подав клопотання
про розгляд справи за його відсутності
(яке задоволено судом), окремо зазначив
в ньому, що повністю підтримує
апеляційну скаргу.

Представник позивача у судовому
засіданні 07.10.2014 заперечував проти
доводів апеляційної скарги, зазначив,
що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.
Проти розгляду справи за відсутності
представника відповідача не
заперечував, на огляд суду надав раніше
витребувані оригінали документів.

Дослідивши матеріали справи, докази по
справі, розглянувши доводи апеляційної
скарги, заперечень на неї, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 15.05.2012 між ДП "Український
транспортно-логістичний центр"
(основний виконавець за умовами
договору) ТОВ "УПІ-Магістраль" (замовник
за умовами договору), ДП "Дарницький
вагоноремонтний завод" (співвиконавець
перший за умовами договору) та ДП
"Український державний центр по
експлуатації спеціалізованих вагонів"
(виконавець другий за умовами договору)
було укладено договір №1106/216-2012 про
надання послуг з організації
перевезень вантажів у власних
напіввагонах та проведення
розрахунків за надані послуги,
пов'язані з цими перевезеннями (далі -
договір).

Статтею 901 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до розділу 1 договору
основний виконавець та співвиконавці
зобов'язуються за плату і за рахунок
замовника виконати або організувати
виконання визначених цим договором
послуг, пов'язаних з організацією
внутрішньодержавних та
експортно-імпортних перевезень
вантажів у напіввагонах власності
співвиконавців.

Згідно з п.2.2.5. договору замовник
зобов'язаний здійснювати попередню
оплату за послуги, пов'язані з
організацією перевезення вантажів, що
замовлені замовником, шляхом
перерахування коштів у сумах, що
відповідають обсягу замовлених послуг
(з урахуванням режиму роботи
банківських установ, але не менше ніж
середньодобове нарахування протягом 3
діб, що склалося за попередні періоди)
на поточний рахунок зі спеціальним
режимом використання (розподільчий
рахунок) основного виконавця №4 у
банку ПАТ "Акціонерний банк
"Експрес-Банк" МФО 322959, код за ЄДРПОУ
№34619229 та забезпечувати своєчасне
надходження коштів на зазначений
рахунок основного виконавця.

Також, п.2.2.7. договору передбачено, що
замовник зобов'язаний проводити оплату
за надані послуги, пов'язані з
організацією перевезень вантажів, та
інші додаткові послуги, пов'язані з
перевезенням вантажів, які замовлені
замовником, відповідно до розділу 3
договору.

Розділом 3 вказаного договору
передбачено порядок проведення
розрахунків між сторонами та вартість
послуг. Зокрема, п.3.2. визначено, що
оплата послуг відповідно до договору
здійснюється сторонами у національній
валюті України, на умовах попередньої
оплати.

В цій частині є необґрунтованими
доводи апелянта про невизначеність у
договорі способу та моменту оплати
послуг, а також твердження про те, що
оплата послуг повинна проводитися ним
після фактичного надання послуг,
оскільки, як видно з наведених умов
договору, належне виконання позивачем
договірних обов'язків по наданню
відповідних послуг без здійснення
попередньої оплати з боку замовника,
вже свідчить про невиконання
замовником умов договору в частині
здійснення розрахунків, а відтак про
виникнення відповідної заборгованості
за договором.

Таким чином, судом апеляційної
інстанції встановлено, що сторонами у
договорі не було погоджено іншого
способу оплати замовником послуг,
окрім попередньої оплати. Даний факт
також підтверджує п. 2.5.4. договору, який
надає право основному виконавцю
припинити надання послуг за договором
у разі відсутності на розподільчому
рахунку попередньої оплати замовника.

Відповідно до п.3.4.1. договору загальна
ціна договору визначається сторонами в
протоколі погодження договірної ціни,
який є невід'ємною частиною цього
договору.

В свою чергу, в протоколі погодження
договірної ціни (а/с 22-23) сторонами,
зокрема, було погоджено відповідні
тарифи, на підставі яких обчислювалася
ціна послуг (в залежності від об'єму
замовлення в кожному окремому випадку
та згідно з заявками замовника).

Відповідність зазначених у протоколі
тарифів вимогам чинного законодавства
не заперечується сторонами, а
відповідні документи, на підставі яких
обчислювалася ціна послуг за
договором, були узгоджені та підписані
ними без зауважень.

Так, у відповідності до п.1.1. протоколу
погодження договірної ціни між
основним виконавцем та замовником,
вартість (ціна) послуг з організації
перевезення вантажів замовника згідно
з наданими заявками по кожному вагону
включає в себе: тариф на перевезення
вантажу в межах України, встановлений
Збірником тарифів, для вагонів парку
залізниць, який складається з
інфраструктурної складової для
вагонів парку залізниць та вагонної
складової (при перевезенні вантажів на
особливих умовах - тариф збільшується
відповідно до положень Збірника
тарифів, як для вагонів парку
залізниці).

Суд апеляційної інстанції приймає, як
обґрунтовані, доводи позивача про те,
що умовами договору саме на нього
(після надходження на розподільчий
рахунок попередньої оплати від
замовника) покладений обов'язок
розподіляти кошти між основним
виконавцем та співвиконавцями,
відповідно до участі кожного
виконавця, його функцій, а також обсягу
наданих договірних послуг.

Даний обов'язок основного виконавця
безпосередньо визначений у протоколі
погодження договірної ціни між
основним виконавцем та
співвиконавцями, а також покладений на
нього п. 2.4.5. договору, який зазначає, що
основний виконавець зобов'язаний,
зокрема, виступати платником
залізничного тарифу, послуг, пов'язаних
з відправленням або видачею вантажу та
інших послуг, пов'язаних з організацією
перевезень вантажів замовлених
замовником. Перелік послуг, як за
замовленням замовника сплачує
основний виконавець, зазначається в
додатку 1 до договору (а/с 20).

Крім того, п. 3.5.3. договору визначено, що
саме основний виконавець здійснює
остаточний розрахунок зі
співвиконавцями, зокрема, за надані
вагони.

З огляду на наведене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
необґрунтованість та безпідставність
доводів апелянта в частині того, що він
повинен був сплачувати основному
виконавцю кошти лише за його
експедиторські послуги, оскільки
вказаними умовами договору
передбачений повний розрахунок
замовника за договором (на умовах
попередньої оплати) саме (та виключно) з
основним виконавцем, який, в свою чергу,
проводив розрахунок з іншими
виконавцями.

Статтею 903 Цивільного кодексу України
передбачено, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку в частині того,
що в підтвердження належного виконання
позивачем умов договору, в матеріалах
справи наявні відповідні акти наданих
послуг, зокрема: №6 від 30.06.2012, №7 від
31.07.2012, №9 від 30.09.2012, №10 від 31.10.2012, №12
від 31.12.2012, №11 від 30.11.2012.

Факт того, що послуги по організації
перевезення вантажів відповідно до
вищезазначених актів були надані в
повному обсязі та належним чином, не
заперечується відповідачем.

Разом з цим, беззаперечне підписання
вищезазначених актів лише з боку
основного виконавця та замовника
підтверджує той факт, що усі
організаційні питання погоджувалися
саме між вказаними сторонами (в тому
числі щодо проведення розрахунків).

Як в суді першої, так і в суді
апеляційної інстанції позивач
зазначав, що станом на 01.11.2012
відповідачем допущено прострочення
грошового зобов'язання за договором, а
саме несвоєчасно здійснено оплату
послуг з перевезень, через що виникла
дебіторська заборгованість, яка станом
на 22.12.2012 складала 710012,91 грн. та 29.05.2013
була погашена. Суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про те, що
наявність вказаної заборгованості та
її оплати підтверджується
відповідними матеріалами справи,
зокрема: поясненням до угоди про
перенесення грошових коштів вих.№148
від 04.03.2013, випискою по рахунку №4
(надана АБ "Експрес-Банк").

Крім того, матеріалами справи
підтверджується той факт, що вказана
заборгованість визнана відповідачем
листом вих.№148 від 04.03.2013, в якому
відповідач просить існуючу за
договором заборгованість перенести
шляхом зарахування суми переплати по
договору №1041/125 від 16.04.2012.

Факт належного виконання договірних
послуг основним виконавцем та
співвиконавцями на суму 710012,91 грн. не
заперечується відповідачем, проте
апелянт зазначає, що зобов'язання по
сплаті неустойки, зокрема, пені в нього
не виникло.

В обґрунтування своїх доводів апелянт
зазначає, що договірне зобов'язання по
сплаті пені, на його думку, виникає
після прийняття замовником послуг на
певну суму за актом виконаних робіт
(при умові подальшої несплати
замовником цих коштів). Також апелянт
наголошує, що з врахуванням повного
погашення ним заборгованості за
договором у розмірі 710012,91 грн., у
позивача не виникло права на
нарахування пені, до того ж, на його
думку, позивачем було пропущено строк
позовної давності для подання такого
позову (в зв'язку з чим, відповідачем
була подана заява про застосування
строків позовної давності у суді
першої інстанції).

Суд апеляційної інстанції не приймає
наведені доводи апелянта, в якості
підстави для скасування рішення
місцевого господарського суду,
враховуючи наступне.

Як було вищевстановлено, ніякого
іншого способу оплати послуг, ніж
попередня оплата, яка здійснюється
замовником на рахунок основного
виконавця відповідно до обсягу
замовлених послуг, сторонами у
договорі встановлено не було.

Разом з цим, у п. 2.2.5. договору сторони
погодили момент, до якого кошти
замовника повинні надійти на
відповідний рахунок, а саме:
«перерахування коштів у сумах, що
відповідають обсягу замовлених послуг
(з урахуванням режиму роботи
банківських установ, але не менше ніж
середньодобове нарахування протягом 3
діб, що склалося за попередні періоди)».

Таким чином, суд апеляційної інстанції
приймає, як обґрунтовані, доводи
позивача про те, що факт виконання ним
послуг, який відбувся без здійснення
попередньої оплати, вже свідчить про
невиконання договірних обов'язків
замовника в частині належної оплати
послуг, а відтак про виникнення
заборгованості (відповідно з дати
кожного вищенаведеного акту).

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пунктом 4.3. договору сторони дійшли
згоди про те, що у разі виникнення
заборгованості за надані послуги з
організації перевезення вантажів,
сторони сплачують пеню в розмірі 0,5% від
суми боргу за кожний день прострочення
платежу, але не більше подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Матеріалами справи підтверджується, що
з метою досудового врегулювання спору
позивачем направлялась на адресу
відповідача претензія №УТЛЦ-15/17 від
22.01.2014 про погашення пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання у сумі 60044,95 грн. Однак,
відповідач не сплатив суму пені за
прострочення виконання зобов'язань за
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу
України учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Так, суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що враховуючи
встановлений факт прострочення ТОВ
"УПІ-Магістраль" виконання зобов'язань
за договором, позивач правомірно
просить суд стягнути з відповідача
штрафні санкції у вигляді пені.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові наслідки
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на
себе зобов'язань тягне за собою
відповідні правові наслідки, які
полягають у можливості застосування
кредитором до боржника встановленої
законом або договором
відповідальності.

За приписами ч.4 ст. 231 Господарського
кодексу України у разі, якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, у
суді першої інстанції відповідач подав
заяву про застосування строків
позовної давності.

У відповідності до ст.256 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 Цивільного кодексу України
передбачено, що для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Так, позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Місцевим господарським судом
правомірно встановлено, що нарахування
пені на заборгованість у розмірі 710012,91
грн., (яка визнана відповідачем листом
вих.№148 від 04.03.2013) з 22.12.2012, є
правомірним в розумінні вищенаведених
приписів законодавства та не порушує
строків позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягає пеня у сумі 45976,25 грн. за період
з 22.12.2012 по 28.05.2013 (з огляду на вимоги ст.
232 Господарського кодексу України та
ст. 258 Цивільного кодексу України). В
свою чергу, стягнення пені за період з
01.11.2012 по 21.12.2012 порушує вищенаведені
вимоги законодавства, зокрема, в
частині застосування спеціального
строку позовної давності для даного
виду стягнення, а відтак суд першої
правомірно відмовив в задоволенні
позовних вимог в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду ухвали в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції по даній справі в
розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"УПІ-Магістраль" на рішення
Господарського суду міста Києва від
20.08.2014 у справі № 910/11127/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 у справі № 910/11127/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11127/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 09.10.2014р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк