ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2014 р.
Справа № 924/684/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого судді
Орищин Г.В.

суддів
Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

розглянув апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Яблуневий дар»

на рішення господарського суду
Львівської області від 31.07.2014р.

у справі №924/684/14

за позовом заступника Жмеринського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави в особі Вінницького
національного аграрного університету,
м.Вінниця та Чернятинського коледжу
Вінницького національного аграрного
університету, с.Чернятин

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Яблуневий дар»,
м.Городок

про стягнення 225108,95 грн.

за участю представників сторін:

прокурор - Яворський Я.Т.,

від позивача - Мовчан В.В.,

від відповідача - Дрогомирецька О.Р.

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст.ст. 20, 22, 29 ГПК України роз'яснено.

Рішенням господарського суду
Львівської області від 31.07.2014р. у справі
№924/684/14 (суддя Ділай У.І.) частково
задоволено позов заступника
Жмеринського міжрайонного прокурора в
інтересах держави в особі Вінницького
національного аграрного університету
(надалі - Вінницький НАУ) та
Чернятинського коледжу Вінницького
національного аграрного університету
(надалі Чернятинський коледж ВНАУ),
стягнуто з товариства з обмеженою
відповідальністю (надалі - ТзОВ)
"Яблуневий Дар" на користь позивачів
202466,05грн. основного боргу, 13767,68грн.
інфляційних втрат, 2596,00грн. 3 % річних та
судові витрати. В частині стягнення 404,93
грн. інфляційних втрат та 5874,29 грн. пені
відмовлено.

Суд виходив з того, що між сторонами
було укладено договір поставки,
відповідно до якого позивач поставив
відповідачу плодоовочеву продукцію, а
відповідач лише частково оплатив її
вартість, у зв'язку з чим і виникла
заборгованість, стягнення якої є
предметом позову у даній справі.
Відмову в стягненні частини
інфляційних нарахувань суд мотивував
невірним їх розрахунком, а відмову в
стягненні пені - тим, що сторони не
домовились про застосування такого
виду відповідальності. При прийнятті
рішення суд також відмовив в
задоволенні клопотання відповідача
про залишення позову без розгляду,
зазначивши що порушення майнових прав
Чернятинського коледжу ВНАУ шкодить не
тільки економічним інтересам позивача,
але і економічним інтересам держави.

Дане рішення оскаржив відповідач,
вважаючи його таким, що прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та без повного
з'ясування всіх обставин, які мають
значення для справи, у з зв'язку чим
просив рішення скасувати та прийняти
нове, яким залишити позов без розгляду.
Скаржник послався на те, що Вінницький
НАУ та Чернятинський коледж ВНАУ не є
органами державної влади чи органами
місцевого самоврядування, у зв'язку з
чим прокурор безпідставно звернувся з
позовом в інтересах держави в особі цих
позивачів, що є підставою для залишення
такого позову без розгляду на підставі
п.1 ч.1 ст.81 ГПК України.

Прокурор та позивач не виконали вимог
ухвал суду від 14.08.2014р., 20.08.2014р. та не
подали відзивів на апеляційну скаргу,
при цьому усно заперечили вимоги
апеляційної скарги в судовому
засіданні. Оскільки в матеріалах
справи наявно достатньо доказів, а
тому, відповідно до ст.75 ГПК України,
колегія суддів вбачає за можливе
розглянути апеляційну скаргу по суті.

З матеріалів справи та апеляційної
скарги вбачається наступне:

30.08.2013р. між Чернятинським коледжем
ВНАУ (продавець) та ТзОВ "Яблуневий Дар"
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу №28/SR/2013 (надалі -
договір, а.с. 14, том 1), відповідно до умов
якого продавець взяв на себе
зобов'язання передати у власність
покупця сільськогосподарську
плодоовочеву продукцію, у кількості
погодженій сторонами, а відповідач у
свою чергу зобов'язався прийняти та
оплатити її.

У п.п. 2.1., 2.2. договору сторони погодили,
що асортимент, якість, кількість та
ціна кожної партії товару визначається
сторонами у специфікації на кожну
партію товару. Ціна кожної партії
товару зазначається у накладних.

Як вбачається із матеріалів справи, на
виконання договірних зобов'язань
позивач поставив відповідачу товар на
загальну суму 666131,49 грн., що
підтверджується видатковими
накладними від 31.08.2013 №294, від 06.09.2013 №295,
від 08.09.2013 №296, від 10.09.2013 №297, від 12.09.2013
№326, від 12.09.2013 №324, від 13.09.2013 №327, від
13.09.2013 №384, від 17.09.2013 №330, від 18.09.2013 №341,
від 07.10.2013 № 414, від 12.10.2013 №446, від 13.10.2013
№449, від 15.10.2013 №447, від 15.10.2013 №448, від
17.10.2013 №451, від 19.10.2013 №455, від 18.11.2013 №550,
від 18.11.2013 №539, від 20.11.2013 №549, від 22.11.2013
№547, від 23.11.2013 №547, від 25.11.2013 №551 (а.с.
15-30, том 1).

За отриманий товар відповідач
розрахувався частково, сплативши
протягом вересня-листопада 2013р. 463665,44
грн. Решту вартості товару в сумі
202466,05грн. відповідач не оплатив.
Вказана обставина підтверджується
актом звіряння взаємних розрахунків
(а.с. 31, том 1) і не заперечується
відповідачем.

27.03.2014р. позивач надіслав на адресу
відповідача претензію (а.с. 32-33, том 1)
про сплату вказаної заборгованості за
поставлену продукцію. Подальша
несплата відповідачем боргу стала
підставою для звернення прокурора в
інтересах держави в особі позивачів із
позовом про стягнення вищезазначеної
суми боргу, пені, інфляційних
нарахувань та трьох відсотків річних в
примусовому порядку.

Судова колегія, заслухавши пояснення
представників сторін, оцінивши подані
сторонами докази на відповідність їх
фактичним обставинам і матеріалам
справи, вважає, що підстави для
задоволення апеляційної скарги та,
відповідно, скасування оскаржуваного
рішення - відсутні, з огляду на
наступне:

Відповідно до ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Відповідно до п. п. 4.1., 4.2. договору,
оплата за товар здійснюється після
поставки товару, або передоплатою
шляхом перерахування грошових коштів
на поточний рахунок продавця, а також
шляхом готівкових розрахунків. Пунктом
3.2 договору встановлено, що право
власності на товар переходить від
продавця до покупця з моменту
приймання товару та підписання актів
закупівлі або накладних.

Таким чином, з положень ст.692 ЦК України
та п.4.1 договору випливає, що перебіг
строку виконання грошового
зобов'язання покупцем почався з
моменту прийняття товару та підписання
видаткових накладних. Вказана
обставина була вірно встановлена судом
першої інстанції.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як зазначалось вище, матеріалами
справи підтверджується факт передачі
позивачем та одержання відповідачем
передбаченого договором товару на
загальну суму 666131,49 грн. Отриманий від
позивача товар відповідач оплатив
частково - в сумі 463665,44грн. Вказані
обставини, крім того, відображені у
акті звірки взаєморозрахунків і не
заперечуються відповідачем. Претензію
позивача №130 від 19.03.2014р. про сплату
заборгованості за поставлену
продукцію відповідач залишив без
задоволення

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від виконання
зобов'язань не допускається, а у
відповідності до ст. 599 ЦК України,
зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним
чином.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про те, що відповідач свого
зобов'язання щодо сплати вартості
отриманого товару не виконав, у зв'язку
з чим має сплатити на користь позивача
заборгованість у сумі 202466,05 грн., є
вірним.

Порушенням зобов'язання, відповідно до
ст. 610 ЦК України, є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Правова норма ч. 1
ст. 612 ЦК України визначає, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Здійснивши перевірку рішення
місцевого господарського суду про
стягнення 2596,00 грн. 3% річних та 13767,68 грн.
інфляційних нарахувань, колегія суддів
дійшла висновку про його
обґрунтованість в цій частині.

Відмову суду першої інстанції в
частині стягнення 404,93 грн. інфляційних
втрат (у зв'язку з невірним визначенням
періоду нарахування), а також в
стягненні 5874,29 грн. пені (у зв'язку з тим,
що умови договору не передбачають
відповідальності покупця за
прострочення оплати продукції у
вигляді пені) колегія суддів вважає
підставною.

Покликання апелянта на відсутність
порушень інтересів держави та про
необхідність залишення позову без
розгляду, судова колегія вважає
необґрунтованими зважаючи на таке.

Відповідно до п.2 ст.121 Конституції
України на органи прокуратури
покладається представництво інтересів
громадян і держави в суді у випадках,
визначених законом. Відповідно до ч. 1
ст. 2 ГПК України, господарський суд
порушує справи за позовними заявами
прокурорів та їх заступників, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави.

Конституційний Суд України у рішенні
від 08.04.1999р. №3-рп зазначив, що прокурор
чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обгрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах. При цьому, інтереси
держави можуть збігатися повністю,
частково або не збігатися зовсім з
інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді. Проте
держава може вбачати свої інтереси не
тільки в їх діяльності, але й в
діяльності приватних підприємств,
товариств.

В основі інтересів держави завжди є
потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, гарантування її державної,
економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, охорону землі як
національного багатства, захист прав
усіх суб'єктів права власності та
господарювання тощо.

Судом першої інстанції було
встановлено, що Вінницький НАУ
заснований на державній формі
власності, його фінансування
здійснюється за рахунок коштів
державного бюджету, а також власних
надходжень і він підпорядкований
Міністерству аграрної політики
України (п. 1.1, 8.9 статуту, а.с. 52-55, том 1),
яке є головним органом у системі
центральних органів виконавчої влади з
питань формування та забезпечення
реалізації державної аграрної
політики, політики у сфері сільського
господарства та з питань продовольчої
безпеки держави.

Як вбачається з довідки з ЄДРПОУ АА
№530495 (а.с. 35, том 1), Вінницький НАУ є за
організаційно-правовою формою
державною організацією (установою,
закладом).

Одним із напрямків статутної
діяльності Вінницького НАУ
передбачено провадження власної
господарської та виробничої
діяльності, у тому числі для проведення
навчально-виробничої практики осіб,
які навчаються в університеті, для
спрямування фундаментальних,
прикладних досліджень і розробок на
створення і впровадження нових
конкурентноздатних технологій і
матеріалів. Таким чином, в розумінні
ст.22 ГК України, та враховуючи характер
спірних відносин між сторонами
Вінницький НАУ виступає суб'єктом
господарювання державного сектора
економіки.

Чернятинський коледж є структурним
підрозділом Університету (п.1.10.3
статуту), який здійснює свою діяльність
на основі положення, розробленого
відповідно до законодавства України
(а.с. 38-51, том 1) та статуту Вінницького
НАУ. Згідно п.1.10.3.5, п, 1.10.3.6 статуту,
коледж має окремі права юридичної
особи, має самостійний баланс, рахунок
в органах державного казначейства та
установах банків, печатку. Розділом 2
положення про коледж передбачено
повноваження Мінагрополітики щодо
управління коледжем.

У позовній заяві та в поясненнях
прокурора зазначено, що позов
подається ним в інтересах держави в
особі Вінницького національного
аграрного університету та
Чернятинського коледжу, який є
стороною в зобов'язанні і оскільки
порушення ТзОВ «Яблуневий дар»
зобов'язань, встановлених договором та
законом, призводить до невиконання
запланованих заходів передбачених
статутною діяльністю навчального
закладу, який фінансується з
державного бюджету, то це шкодить не
тільки економічним інтересам позивача,
але і економічним інтересам держави.

Отже, в даному випадку інтереси держави
і позивача співпадають, у зв'язку з чим
позов в інтересах держави в особі
Вінницького національного аграрного
університету та Чернятинського
коледжу прокурором подано відповідно
до чинного законодавства. Така позиція
узгоджується із практикою Верховного
Суду України (постанова від 23.03.2010р. у
справі №3-1176ук10).

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія,
прийшла до висновку про
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, як такого, що прийнято
відповідно до обставин та матеріалів
справи з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в
апеляційному порядку, відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти
на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Львівської області від 31.07.2014р. у справі
№924/684/14 залишити без змін, а апеляційну
скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю «Яблуневий дар» - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий
господарський суд.

Повний текст постанови складений
29.09.2013р.

Головуючий суддя
Орищин Г.В.

суддя
Галушко Н.А.

Желік М.Б.