ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р.Справа № 916/2793/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Л.М.
Ільєвій

за участю представників:

від позивача - Кучеренко М.І.,

від відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Приватного
акціонерного товариства
„Болградський виноробний завод" до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 41298,63 грн., -

ВСТАНОВИВ:

В засіданні суду 15.09.2014 р. оголошувалась
перерва до 22.09.2014 р. в порядку ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Приватне акціонерне товариство
„Болградський виноробний завод"
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовною заявою
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 41298,63 грн., посилаючись на
наступне.

28 травня 2013 року ПрАТ „Болградський
виноробний завод" були помилково
перераховані на розрахунковий рахунок
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2
грошові кошти в розмірі 40000,00 грн. із
призначенням платежу „за тмц. згідно
рахунку № 13 від 16.05.2013 року", що
підтверджується випискою по рахунку
НОМЕР_1 за 28.05.2013 року. Однак, за
ствердженнями позивача, ніякого
рахунку відповідач не надавав, та
відповідне майно, яке мало бути
отримано за цим рахунком, позивач не
отримував. Відтак, на думку позивача,
відповідач набув перераховані йому
грошові кошти без достатньої правової
підстави та безпідставно збагатився,
що в свою чергу згідно положень ст.ст.
1212, 1213 ЦК України є підставою для
повернення цих коштів. Також позивачем
на підставі ст. 1214 ЦК України здійснено
нарахування процентів за користування
вказаними коштами, що складають 1298,63
грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 16.07.2014 р. позовну заяву ПрАТ
„Болградський виноробний завод"
прийнято до розгляду та порушено
провадження у справі № 916/2793/14, при
цьому розгляд справи призначено в
засіданні суду на 30.07.2014 р.

Під час розгляду справи в засіданні
суду 30.07.2014 р. відповідач пояснив, що
заперечує проти позову в повному
обсязі та наголосив, що грошові кошти
від позивача на рахунок отримував, але
з позивачем розрахувався товаром, про
що є відповідна накладна.

07.08.2014 року до господарського суду
Одеської області від відповідача
надійшли письмові пояснення з копіями
накладних про передачу відповідачем
товару позивачу, серед яких наявна
копія накладної № 63 від 28.05.2013 року на
спірну суму коштів, яка підписана з
боку ПрАТ „Болградський виноробний
завод" головним бухгалтером. Також
відповідачем були подані письмові
пояснення від імені касира ПрАТ
„Болградський виноробний завод"
ОСОБА_3, бухгалтера ПрАТ „Болградський
виноробний завод" ОСОБА_4 та головного
бухгалтера ОСОБА_5., які підтверджують
наявність між сторонами правовідносин
з поставки відповідачем товару
позивачу.

Так, з огляду на виникнення певних
питань при з'ясуванні судом факту
отримання позивачем товару за
накладною № 63 від 28.05.2013 року, яка
підписана головним бухгалтером
Товариства, ухвалою господарського
суду Одеської області від 11.08.2014 р.
ОСОБА_5. було викликано до суду для дачі
відповідних пояснень у судовому
засіданні 15.09.2014 р.

В засіданні суду 15.09.2014 р. оголошувалась
перерва до 22.09.2014 р. в порядку ч. 3 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та дослідивши всі
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

28 травня 2013 року ПрАТ „Болградський
виноробний завод" були перераховано на
користь фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 40000,00
грн. із призначенням платежу „за тмц.
згідно рахунку № 13 від 16.05.2013 року", що
підтверджується випискою по рахунку
НОМЕР_1 за 28.05.2013 року. Факт отримання
коштів з боку відповідача останнім
підтверджено та не оспорюється.

Наразі, за ствердженнями позивача,
ніякого рахунку відповідач не надавав,
та відповідне майно, яке мало бути
отримано за цим рахунком, позивач не
отримував. Відтак, на думку позивача,
відповідач набув перераховані йому
грошові кошти без достатньої правової
підстави та безпідставно збагатився,
що в свою чергу згідно положень ст.ст.
1212, 1213 ЦК України є підставою для
повернення цих коштів.

Так, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події. Положення цієї
глави застосовуються також до вимог
про:

1) повернення виконаного за недійсним
правочином;

2) витребування майна власником із
чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із
сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

У постанові Верховного Суду України
від 22.01.2013 р. у справі N 5006/18/13/2012
викладено правову позицію, згідно з
якою аналіз ст. 1212 ЦК України дає
підстави для висновку, що цей вид
позадоговірних зобов'язань породжують
такі юридичні факти: 1/ набуття особою
майна або його збереження за рахунок
іншої особи; 2/ відсутність для цього
правових підстав або якщо такі відпали.

Отже, при застосуванні наведеної норми
закону підлягають встановленню такі
факти: набуття особою майна або його
збереження за рахунок іншої особи;
відсутність для цього правових підстав
або якщо такі відпали.

Разом з тим господарським судом під час
розгляду справи було встановлено
наступні обставини щодо підстав
перерахування відповідачу спірної
суми коштів.

Так, як з'ясовано судом та визнається
сторонами по справі, у позивача та
відповідача існували господарські
відносини з поставки товарів, в межах
яких відповідачем поставлялись
позивачу певні товари, а останній
здійснював оплату цих товарів. У даних
спірних відносинах відповідач вказує,
що за усною домовленістю з позивачем
про поставку матеріалів на суму 40000,00
грн., про що відповідач виставив
позивачу рахунок № 13 від 16.05.2013 р. на
вказану суму, відповідачем була
здійснена поставка будівельних
матеріалів згідно накладної № 63 від
28.05.2014 р. В свою чергу позивачем 28.05.2013 р.
була здійснена оплата вказаного
рахунку № 13 у зв'язку з поставкою
товарно-матеріальних цінностей.

Між тим суд зазначає, що відповідно до
статті 509 ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію або утриматися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Ч. 1 ст. 181 ГК України встановлено, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ГК України
укладення договору на основі вільного
волевиявлення сторін може відбуватися
у спрощений спосіб або у формі єдиного
документа, з додержанням загального
порядку укладення договорів,
встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

Оскільки законом не встановлена
особлива форма договору поставки
товару, суд доходить до висновку про
фактичне укладення сторонами
вказаного договору у формі вказаної
накладної № 63 від 28.05.2014 р., адже
сторонами було досягнута згода
стосовно усіх істотних умов договору,
зокрема, визначені предмет і ціна
товару.

Наразі судом не приймаються до уваги
доводи представника позивача, що
накладну було підписано від імені
позивача без відповідної довіреності
ОСОБА_5., яка на той момент займала
посаду головного бухгалтера. Факт
підписання накладної саме гр. ОСОБА_5.
було підтверджено вказаною особою в
судовому засіданні, на яке її було
викликано за ухвалою суду. Більш того,
гр. ОСОБА_5. в засіданні суду
підтвердила отримання позивачем від
відповідача товарно-матеріальних
цінностей за накладною № 63 від 28.05.2014 р.,
після чого нею було поставлено свій
підпис. З пояснень ОСОБА_5. випливає, що
усталеною практикою відносин, що
склались між сторонами по справі,
довіреність на отримання ТМЦ не
видавалась Товариством.

До того ж з огляду на те, що ОСОБА_5.
займала посаду головного бухгалтера,
відповідно остання була наділена
правом підпису на зазначеній
накладній, що не спростовано позивачем.
Той факт, що, за ствердженнями позивача,
у випадку отримання позивачем від
відповідача ТМЦ останні мали бути
оприбутковані, але це не було
здійснено, не свідчить про
нездійснення відповідачем поставки
ТМЦ на спірну суму. При цьому доказів
здійснення позивачем заходів з приводу
встановлення відсутності на
підприємстві поставлених по накладній
№ 63 ТМЦ позивачем до суду не надано, як
й не надано доказів притягнення до
відповідальності певних осіб, які
мають нести матеріальну
відповідальність на підприємстві.

В свою чергу з огляду на викладене,
господарський суд зазначає, що
заявлені позивачем вимоги про
стягнення зайво отриманих коштів за
своєю суттю є фактично вимогами про
повернення виконаного стороною згідно
ст. 1212 ЦК України

Необхідність в поверненні виконаного
однією із сторін договору виникає у
разі дострокового припинення договору
(до його повного виконання). Якщо одна
сторона своє зобов'язання до цього
належне виконала, таке виконання
втрачає правову підставу. В цій частині
визначається, що сторона договору не
має права вимагати повернення того, що
було виконане сторонами за
зобов'язаннями до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором або законом. Так,
право вимагати повернення виконаного
надається не стороні договору, а
суб'єкту, який вже втратив статус
сторони договору. Аналогічно і
обов'язок повернення несе не сторона
договору, а суб'єкт, який мав такий
статус у минулому.

Виходячи з вищенаведеного та з огляду
на наявність виконаного між сторонами
правочину з поставки ТМЦ, суд вважає, що
відповідачем було набуто спірну суму
коштів за наявності правової підстави,
оскільки останні були перераховані
позивачем в якості оплати за
поставлені ТМЦ.

В свою чергу вказані обставини
виключають можливість покладення на
відповідача обов'язку щодо повернення
вказаних коштів. Такої ж позиції
дотримується Верховний суд України в
постанові від 22 січня 2013 року по справі
№ 5006/18/13/2012, яка є обов'язковою для всіх
судів України згідно ст. 111-28 ГПК
України.

Також приймаючи до уваги відсутність у
відповідача обов'язку з повернення
отриманої від позивача суми коштів за
ТМЦ, суд вважає безпідставним
нарахування позивачем згідно з ч. 2 ст.
1214 ЦК України процентів за
користування цими коштами в сумі 1298,63
грн., виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК
України.

До того ж суд вважає невірним
здійснений позивачем розрахунок
вказаних процентів як 3% річних. Адже,
положення ч. 2 ст. 1214 ЦК України
застосовуються у сукупності зі ст. 536 ЦК
України, згідно якої за користування
чужими грошовими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Як зазначено в п. 6.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 „Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" підставами для
застосування до правовідносин сторін
статті 536 ЦК України є, по-перше, факт
користування чужими коштами, по-друге -
встановлення розміру відповідних
процентів договором або чинним
законодавством (наприклад, статтями 1048,
1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих
процентів є те, що вони нараховуються
саме у зв'язку з користуванням чужими
коштами.

Так, у разі невстановлення розміру
таких процентів договором між
сторонами та положеннями Цивільного
кодексу України, або іншими актами
цивільного законодавства, що регулюють
спірні відносини, застосуванню
підлягають положення ст. 1048 ЦК за
аналогією закону, тобто розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України, а не на рівні 3% річних.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги Приватного акціонерного
товариства „Болградський виноробний
завод" є необґрунтованими, не
відповідають фактичним обставинам та
вимогам чинного законодавства, у
зв'язку з чим не підлягають
задоволенню.

У зв'язку з тим, що рішення відбулось не
на користь позивача, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати по сплаті
судового збору, понесені позивачем при
подачі позову, відносяться за рахунок
позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Приватного
акціонерного товариства
„Болградський виноробний завод" до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 41298,63 грн. відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 29.09.2014 р.

Суддя
В.С. Петров