ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2014 р.
Справа № 914/2830/14

За позовом:Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Поділля», с.
Строїнці Тиврівського р-ну Вінницької
обл.;до відповідача:Товариства з
обмеженою відповідальністю «Яблуневий
Дар», м. Городок Львівської
обл.;про:стягнення 3234011,49 грн. Суддя -
Крупник Р.В. Секретар - Яслик
Н.М.Представники сторін: від
позивача:ОСОБА_1 - адвокат (договір про
надання правової допомоги б/н від
11.07.2014р.);від відповідача:Дрогомирецька
О.Р. - представник (довіреність б/н від
28.10.2014р.).

Представникам сторін роз'яснено права
та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК
України. Заяв про відвід судді та
здійснення технічної фіксації
судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

06.08.2014р. на розгляд господарського суду
Львівської області поступила позовна
заява Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Поділля» (надалі
-Позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Яблуневий Дар»,
(надалі - Відповідач) про стягнення
3234011,49 грн.

Ухвалою господарського суду від
08.08.2014р. порушено провадження у справі,
її розгляд призначено на 21.08.2014р.
Розгляд справи відкладався на 08.09.2014р.
та 06.10.2014р.

Представник позивача в судове
засідання 06.10.2014р. з'явився, пояснив
суду, що після порушення провадження у
справі, відповідач частково погасив
заборгованість на суму 600000,00 грн.
Відтак, просив суд припинити
провадження у справі в частині
стягнення з відповідача 600000,00 грн.
основної суми боргу.

Позовні вимоги мотивує тим, що 07.10.2013р.
між позивачем та відповідачем було
укладено договір купівлі-продажу №1,
відповідно до якого продавець (позивач)
зобов'язувався передати у власність
покупця (відповідача)
сільськогосподарську плодоовочеву
продукцію у кількості погодженій
сторонами, а покупець прийняти та
оплатити її. На виконання умов
договору, позивачем передано
відповідачу товар, загальною вартістю
4714669,06 грн. Відповідач зобов'язувався
після поставки товару або переоплатою
оплатити товар, однак своїх зобов'язань
за договором (в частині своєчасного
внесення оплати за товар) належним
чином не виконав, оплатив товар лише
частково, відповідно до сплати
залишилося 2211669,06 грн. (з урахування
проплат після порушення провадження у
справі). Крім цього, у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
умов договору, позивач просить
стягнути з ТОВ «Яблуневий Дар» 66098,82
грн. три проценти річних та 356243,61 грн.
інфляційних втрат. Також представник
просить суд стягнути з відповідача
понесені позивачем судові витрати, а
саме: 64680,24 грн. судового збору, 2800,00 грн.
витрат на правову допомогу, витрат,
пов'язаних з одержанням витягів з ЄДР
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців в розмірі 115,60 грн. та
витрат, які поніс позивач у зв'язку з
забезпеченням явки представника в
судові засідання на суму 548,37 грн.

Представник відповідача в судове
засідання 06.10.2014р. з'явився, проти
позову частково заперечив, через
канцелярію суду подав відзив на
позовну заяву з додатками.

Заперечуючи проти позову, представник
відповідача зазначив, що згідно
положень ст. 254 ЦК України, якщо
останній день строку припадає на
вихідний, святковий або інший
неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день. На думку
представника, позивачем не враховано
вказані положення закону, а відтак
невірно проведено нарахування трьох
процентів річних, зокрема, за
видатковими накладними від 13.10.2013р.
№ПД-0001898 та №ПД-0001899, що в свою чергу
виключає прострочення виконання
зобов'язання за 1 день 14.11.2013р. є
безпідставним. Крім цього додав, що
відповідачем після порушення
провадження в якості погашення боргу
було перераховано 600000,00 грн., а тому
просив суд припинити провадження в
частині 600000,00 грн. основної суми боргу,
а судовий збір стягнути пропорційно
задоволеним вимогам. Також у відзиві на
позовну заяву відповідачем заявлено
клопотання про відстрочення виконання
рішення, яким останній просить суд
відстрочити виконання рішення суду до
31.11.2014р.

Заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.10.2013р. між позивачем та відповідачем
укладено Договір купівлі-продажу №1
(надалі - Договір), за умовами п.п. 1.1., 2.1.
якого продавець (позивач)
зобов'язується передати у власність
покупця (відповідача)
сільськогосподарську плодоовочеву
продукцію (надалі - Товар), у кількості
погодженій сторонами, а покупець -
прийняти та оплатити її. Асортимент,
якість, кількість та ціна кожної партії
товару визначається сторонами в
Специфікації на кожну партію товару.

Відповідно до положень Розділу 3
Договору, право власності на товар
переходить від продавця до покупця з
моменту приймання товару на складі
покупця та підписання актів закупівлі
або накладних, або відомості закупівлі
сільськогосподарської продукції.

На виконання зобов'язань за Договором,
позивачем в період з 10.10.2013р. по 26.11.2013р.
було поставлено, а відповідачем
прийнято товар - яблука свіжі, на
загальну вартість 4714669,06 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями видаткових накладних за
вказаний період.

В пункті 4.1. Договору сторони погодили,
що оплата за товар здійснюється після
поставки товару або передоплатою.

З матеріалів справи судом встановлено,
що всупереч умовам Договору
поставлений відповідачу товар був
оплачений останнім лише частково, до
сплати залишилося 2811669,06 грн.

Як свідчить наявна в матеріалах справи
довідка №214 від 03.10.2014р., розмір боргу
відповідача станом на 03.10.2014р. складає
2211669,06 грн.

В судовому засіданні представник
позивача зазначив, що станом на день
розгляду справи судом, розмір
заборгованості не змінився. В свою
чергу представник відповідача вказав,
що після останньої проплати - 17.09.2014р.
грошових коштів на погашення боргу
відповідачем не перераховувалося.

Таким чином, з платіжних доручень та
виписок з банківського рахунку, судом
встановлено, що переданий товар у
встановлений Договором строк,
відповідачем оплачений повністю не
був.

Станом на день розгляду справи судом,
докази сплати відповідачем 2211669,06 грн.
заборгованості в матеріалах справи
відсутні.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму
ВГС України «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011р. № 18
господарський суд припиняє
провадження у зв'язку з відсутністю
предмета спору (пункт 1-1 частини першої
статті 80 ГПК), зокрема, у випадку
припинення існування предмета спору
(наприклад, сплата суми боргу, знищення
спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. Припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК можливе в разі,
коли предмет спору існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи.

Встановивши наведені обставини справи,
суд вважає, що провадження у справі в
частині стягнення з відповідача
основної суми боргу в розмірі 600000,00 грн.
підлягає припиненню, а решту позовних
вимог такими, що підлягають до
задоволення повністю, виходячи з
наступного.

Статтею 174 ГК України передбачено, що
однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання є
господарський договір та інші угоди,
передбачені законом, а також угоди не
передбачені законом, але такі, які йому
не суперечать.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК
України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконану роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання
обов'язку.

Положеннями ч. 1 ст. 655 ЦК України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

В пункті 1.7. Постанови Пленуму ВГС
України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»
встановлено, що якщо у договорі або
законі не встановлено строку (терміну),
у який повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України. Цією нормою передбачено, між
іншим, і можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу.

Водночас у пункті 4.1. Договору
сторонами не було чітко визначено
строк оплати, а лише зазначено, що
оплата за товар здійснюється після
поставки товару або передоплатою.

У відповідності із ст. 193 ГК України,
положення якої є аналогічні до
положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Нормами ст. 612 ЦК України визначено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання свого зобов'язання або не
виконав його у строк, встановлений
договором або законом.

Оскільки, відповідачем у встановлений
законом строк, кошти за одержаний товар
сплачені не були, відтак ці кошти
підлягають до стягнення з нього в
судовому порядку в розмірі 2211669,06 грн.

При цьому, суд відхиляє твердження
представника відповідача, викладені у
клопотанні про витребування
документів, щодо неналежності доказів
поставки відповідачу товару за
видатковими накладними №ПД-0002272 від
13.11.2013р.,№ПД-0002269 від 14.11.2013р., №ПД-0002269
від 14.11.2013р., №ПД-0002285 від 14.11.2013р.,
№ПД-0002294 від 15.11.2013р., №ПД-0002323 від
18.11.2013р., №ПД-0002326 від 18.11.2013р. та №ПД-0002327
від 18.11.2013р., оскільки вказані накладні
не містять печатки ТОВ «Яблуневий Дар»,
на них не зазначено посади особи, котра
одержувала товар, а вказано лише
прізвище, ініціали одержувача та
посилання на довіреність, яка в свою
чергу відсутня в матеріалах справи, так
як довіреність №1719 від 01.11.2013р. на
одержання товару ОСОБА_3 за
вищепереліченими накладними була
надана представником в судовому
засідання 06.10.2014р. Згадана довіреність
видана ТОВ «Яблуневий Дар», скріплена
підписами керівника, головного
бухгалтера та печаткою підприємства.

Нормами статті 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
крім суми основного боргу, просить суд
стягнути з відповідача 66098,82 грн. три
проценти річних та 356243,61 грн.
інфляційних втрат.

Здійснивши перерахунок інфляційних
втрат, суд прийшов до висновку, що такий
розрахунок проведений позивачем
правильно, а відтак інфляційні втрати
підлягають стягненню з відповідача
повністю у заявленому розмірі.

З приводу стягнення трьох процентів
річних, суд відмічає наступне.

В п. 1.7. Постанови від 17.12.2013р. №14 «Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» Пленум
ВГС України зазначив, що передбачена
законом відповідальність за
невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Разом з тим, ст. 253, частиною 5 статті 254
ЦК України передбачено, що перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок. Якщо останній день строку
припадає на вихідний, святковий або
інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

Проаналізувавши розрахунок трьох
процентів річних, суд зазначає про те,
що нарахування трьох процентів річних
за 14.10.2013р., 03.11.2013р., 04.11.2013р., 10.11.2013р.,
11.11.2013р. 17.11.2013р., 24.11.2013р., 25.11.2013р. на суму
532,34 грн. є безпідставним, оскільки
поставка за видатковими накладними (на
підставі яких розраховувалися 3% річних
за вказані дні) відбувалися у вихідні
дні (субота, неділя), а тому обов'язок по
сплаті коштів за одержаний товар виник
у відповідача лише першого робочого
дня після вихідного.

Таким чином, три проценти річних
підлягають стягненню з відповідача
частково, у розмірі 65566,48 грн.

Як вже зазначалося судом, позивач також
просить стягнути з відповідача
понесені судові витрати: 64680,24 грн.
судового збору, 2800,00 грн. витрат на
правову допомогу, витрат, пов'язаних з
одержанням витягів з ЄДР юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців в
розмірі 115,60 грн. та витрат, які поніс
позивач у зв'язку з забезпеченням явки
представника в судові засідання на
суму 548,37 грн.

З долученого до позовної заяви
платіжного доручення №476 від 25.07.2014р.,
за подання до господарського суду цієї
позовної заяви, позивачем сплачено
64680,24 грн. судового збору. Оскільки
позовні вимоги судом задоволено
частково, судовий збір відповідно до
положень ст. 49 ГПК України покладається
на відповідача, пропорційно
задоволеним вимогам в розмірі 64667,30 грн.

Частиною 1 ст. 44 ГПК України
встановлено, що судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
«Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» (ч. 3 ст. 48 ГПК України).

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 6.3.
Постанови від 21.02.2013р. №7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» відшкодування витрат
позивачів пов'язаних з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

Факт понесення позивачем витрат на
правову допомогу в розмірі 2800,00 грн.
підтверджуються наявним в матеріалах
справи договором про надання правової
допомоги від 11.07.2014р., укладеним з
адвокатом ОСОБА_1, копією свідоцтва про
право на заняття адвокатською
діяльністю, прибутковими касовими
ордерами та квитанціями до прибуткових
касових ордерів на загальну суму 2800,00
грн.

Відповідно до положень п. 6.5. згаданої
Постанови вирішуючи питання про
розподіл інших судових витрат,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим, суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Так, у визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Враховуючи такі фактори, як предмет
даного спору, складність спору та
часткове задоволення позову, суд
прийшов до висновку, що витрати на
правову допомогу підлягають стягненню
з відповідача в розмірі 2500,00 грн.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 1
Постанови від 21.02.2013р. №7 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» до інших витрат у
розумінні статті 44 ГПК відносяться,
зокрема: суми, які підлягають сплаті
особам, викликаним до господарського
суду для дачі пояснень з питань, що
виникають під час розгляду справи
(стаття 30 названого Кодексу); витрати
сторін та інших учасників судового
процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх
представників у засідання
господарського суду, за умови, що таку
явку судом було визнано обов'язковою.

Беручи до уваги вищенаведені
законодавчі положення, суд наголошує
на тому, що витрати позивача, пов'язані
з одержанням витягів з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців на суму 115,60
грн., не вважаються судовими витратами
в розмінні ст. 44 ГПК України та п. 1
Постанови Пленуму ВГС України від
21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України», а
тому відмовляє позивачу в стягненні
115,60 грн. витрат, пов'язаних з одержанням
витягів.

Натомість, судові витрати пов'язані з
прибуттям повноважного представника
позивача до господарського суду
Львівської області на суму 548,37 грн.
підлягають стягненню з відповідача,
оскільки такі віднесені законодавцем
до інших судових витрат та
підтверджується наявними в матеріалах
справи посадочними документами на
поїзд на ім'я ОСОБА_1, за напрямком
Вінниця - Львів та у зворотному
напрямку.

Розглянувши клопотання відповідача
про відстрочення виконання рішення,
з'ясувавши думку представника позивача
щодо поданого клопотання, який в свою
чергу заперечив проти його
задоволення, суд прийшов до висновку,
що дане клопотання задоволенню не
підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України
господарський суд приймаючи рішення
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Положеннями п. 7.2. Постанови Пленум ВГС
України від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі
питання практики виконання рішень,
ухвал, постанов господарських судів
України» встановлено, що підставою для
відстрочки, розстрочки, зміни способу
та порядку виконання рішення можуть
бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у визначений
строк або встановленим господарським
судом способом. Проте, вирішуючи
питання про відстрочку чи розстрочку
виконання рішення, зміну способу і
порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Обгрунтовуючи клопотання про
відстрочення виконання рішення суду,
відповідач посилається, зокрема, на
важке фінансове становище, спрямування
всіх фінансових ресурсів на закупівлю
сировини та перебування у провадженні
інших господарських судів справ про
стягнення з відповідача
заборгованості. Вказане на думку
відповідача, свідчить про низьку
платоспроможність товариства на даний
час.

Відповідно до положень статей 33, 34 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Проте, до поданого клопотання
відповідачем не долучено жодних
доказів, які б підтверджували скрутне
фінансове становище підприємства, за
наявності яких суд міг би задоволити
таке клопотання.

Зважаючи на викладене та те, що
обов'язок по сплаті коштів за одержаний
товар виник у відповідача майже рік
тому, беручи до уваги ту обставину, що
складна -суспільно-економічна ситуація
та фінансова нестабільність
торкнулася всіх без винятку суб'єктів
господарювання в Україні, а
відстрочення виконання рішення суду
може призвести до негативних
фінансових наслідків для позивача, суд
відмовляє в задоволенні клопотання
відповідача про відстрочення
виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
4-3, 12, 33, 34, 43, 49, п.1 ч.1 ст.80, ст.ст. 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Провадження у справі в частині
стягнення з ТОВ «Яблуневий Дар» на
користь СГ ТОВ «Поділля» 600000,00 грн.
основного боргу - припинити.

3. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Яблуневий
Дар» (81500, Львівська обл., м. Городок, вул.
Львівська, 274А; ) на
користь Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Поділля» (23340,
Вінницька обл., Тиврівський р-н, с.
Строїнці, вул. 50-річчя Жовтня, 8; код
ЄДРПОУ 32192,06 грн. боргу, 356243,61 грн.
інфляційних втрат, 65566,48 грн. три
проценти річних.

4. В решті позовних вимог -
відмовити.

5. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Яблуневий
Дар» (81500, Львівська обл., м. Городок, вул.
Львівська, 274А; ) на
користь Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Поділля» (23340,
Вінницька обл., Тиврівський р-н, с.
Строїнці, вул. 50-річчя Жовтня, 8; ) 64667,30 грн. судового збору та
3048,37 грн. судових витрат.

6. В клопотанні про відстрочку
виконання рішення - відмовити.

7. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили відповідно до
ст. 116 ГПК України.

8. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст. 85 ГПК України та може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93
ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення. Повний
текст рішення складено та підписано
10.10.2014 р.

Суддя
Крупник Р.В.