Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14867/14 23.09.14 р.

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПРИВАТ-ЖИТЛО-ЮГ"

до: Публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк"

про розірвання договору іпотеки.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання
Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Воскобойник М.Т. за
довіреністю № б/н від 24.06.2014 р.;

від відповідача: Оніщук В.М. за
довіреністю № 177/11.5.2 від 17.04.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ПРИВАТ-ЖИТЛО-ЮГ"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" про розірвання договору
іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
іпотечний договір б/н від 29 вересня 2011
року підлягає розірванню у зв'язку з
істотної зміною обставин, якими
сторони керувались при його укладені.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.07.2014 р. порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
19.08.2014 р.

19.08.2014 р. від відповідача через
канцелярію суду надійшов відзив по
справі, у якому відповідач проти
задоволення позовних вимог заперечує.

Ухвалою від 19.08.2014 р. розгляд справи
відкладено на 29.08.2014 р.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва від
29.08.2014 р. у зв'язку з перебуванням суддів
Зеленіної Н.І., у відпустці справу
передано для розгляду судді Лиськову
М.О.

Ухвалою від 29.08.2014 р. суддею Лиськовим
М.О. прийнято справу до провадження,
розгляд справи призначено на 16.09.2014 р.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва від
04.09.2014 р. у зв'язку з виходом із
відпустки справу передано для розгляду
судді Зеленіній Н.І.

Ухвалою від 04.09.2014 р. справу прийнято до
провадження суддею Зеленіною Н.І.

У судовому засіданні 16.09.2014 р.
оголошувалась перерва до 23.09.2014 р.

Розглянувши у судовому засіданні 23.09.2014
р. заяву про забезпечення позову,
додану до позовної заяви, суд відзначає
наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Згідно з п. 3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову» від 26 грудня 2011
року N 16, умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення прав
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

Враховуючи те, що позивачем не наведено
суду обґрунтованих підстав, які б
унеможливили захист його прав, свобод
та інтересів без вжиття відповідних
заходів, не надано належних та
достатніх доказів, які б вказували на
очевидну небезпеку заподіянню шкоди
правам, свободам та інтересам позивача,
заява про забезпечення позову
залишається без задоволення.

У судовому засіданні 23.09.2014 р.
представник позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 23.09.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтуються
позовні вимоги та заперечення,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

29.09. 2011 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПРИВАТ-ЖИТЛО-ЮГ"
(надалі - позивач, Іпотекодавець) та
Публічним акціонерним товариством
"ВТБ Банк" (надалі - відповідач,
Іпотекодержатель) укладено іпотечний
договір б/н, який посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 29.09.2011 р. та
зареєстрований в реєстрі за № 1342
(надалі - Договір).

Відповідно до п. п. 1.1., 1.2. Договору,
Іпотекодавець з метою забезпечення
виконання зобов'язань, зазначених в п.
1.2 Договору, передає Іпотекодержателю в
іпотеку нерухоме майно, зазначене в п.
2.1 Договору /далі - Предмет іпотеки/, а
Іпотекодержатель приймає його в
іпотеку на умовах, визначених у
Договорі. Іпотекою за Договором
забезпечується виконання
Позичальником /ТОВ «Санаторний
комплекс «Саки»/ зобов'язань перед
Іпотекодержателем, що виникають з
Кредитного договору № 11КБ/2008 від 25
липня 2008 року, а також договорів про
внесення змін (доповнень) до нього,
додатків до нього, що є невід'ємними
його частинами, якщо такі будуть
укладені між сторонами з подальшому, в
тому числі щодо строку виконання
зобов'язань, суми кредиту, процентів за
користування кредитом
(збільшення/зменшення), комісій, пені та
штрафів, а також інших обов'язкових
платежів.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного
кодексу України, є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства;
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено обов'язковість договору
для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться; одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що листом № 21/03-06 від
21.03.2014 р. Позичальник повідомив
Іпотекодавця про призупинення своєї
діяльності на невизначений термін.

При цьому, враховуючи ситуацію, що
склалась на території Криму, а саме,
окупація території України
підрозділами збройних сил Російської
Федерації, укладення договору між
Російською Федерацією і Республікою
Крим про прийняття в Російську
Федерацію Республіки Крим та утворення
в складі Російської Федерації нових
суб'єктів - Республіки Крим та міста
федерального значення - Севастополь, і,
як наслідок, інтеграції нових суб'єктів
Російської Федерації в економічну,
фінансову, кредитну та правову системи
Російської Федерації, законодавче та
інше нормативно-правове регулювання
діяльності на територіях Республіки
Крим та міста федерального значення
Севастополя законодавством Російської
Федерації, дане призвело до наявності
істотної зміни обставин, якими
Іпотекодавець керувався при укладання
Договору іпотеки, що змінило умови
настільки, що якби останній міг би це
передбачити, він не уклали б Договір
іпотеки.

Так, позивач вказує, що в момент
укладення Договору іпотеки сторони
виходили з того, що така зміна обставин,
як фактичне здійснення господарської
діяльності боржника на території іншої
(анексованої) держави та у спосіб, який
буде передбачений законодавством РФ,
не настане; зміна таких обставин
зумовлена причинами, які Іпотекодавець
не міг усунути після їх виникнення при
всій турботливості та обачності, так як
діяльність боржника безпосередньо
пов'язана з його місцем розташування;
виконання Договору іпотеки позбавило б
позивача того, на що він розраховувала
при його укладенні, тобто фактично
позбавило б заінтересовану сторону
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору; із суті Договору
іпотеки або звичаїв ділового обороту
не випливає, що ризик зміни обставин, як
то здійснення господарської
діяльності боржником на території
іншої (анексованої) держави несе саме
позивач, а відтак, наявні правові
підстави для розірвання Договору в
судовому порядку на підставі ст. 652
Цивільного кодексу України та ст. 188
Господарського кодексу України.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечує, посилаючись на те, що
із суті іпотечного договору та
приписів статті 652 Цивільного кодексу
України вбачається, що зміна
економічної ситуації та факт зменшення
попиту на користування послугами
рекреаційного характеру, які надає
Позичальник, а також укладання
позивачем з відповідачем іпотечного
договору, в якості забезпечення
зобов'язань Позичальника перед Банком,
є комерційним ризиком позивача, а тому
такі обставини не можуть бути
підставами для розірвання Іпотечного
договору або для невиконання
зобов'язань за зазначеним договором; а
доводи позивача щодо неможливості
звернення до Позичальника з
відповідним позовом про стягнення
грошових коштів, у разі звернення
стягнення на предмет іпотеки за
оспорюваним договором у випадку
невиконання Позичальником своїх
зобов'язань за Кредитним договором не
відповідають дійсності.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 Господарського
кодексу України, якщо сторони не
досягли згоди щодо зміни (розірвання)
договору, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України», перебування на
території України підрозділів
збройних сил інших держав з порушенням
процедури, визначеної Конституцією та
законами України, Гаазькими
конвенціями 1907 року, IV Женевською
конвенцією 1949 року, а також всупереч
Меморандуму про гарантії безпеки у
зв'язку з приєднанням України до
Договору про нерозповсюдження ядерної
зброї 1994 року, Договору про дружбу,
співробітництво і партнерство між
Україною і Російською Федерацією 1997
року та іншим міжнародно-правовим
актам є окупацією частини території
суверенної держави Україна та
міжнародним протиправним діянням з
усіма наслідками, передбаченими
міжнародним правом.

Закон України «Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» визначає статус території
України, тимчасово окупованої
внаслідок збройної агресії Російської
Федерації, встановлює особливий
правовий режим на цій території,
визначає особливості діяльності, в
тому числі, прав і законних інтересів
юридичних осіб (ст. 2).

Відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
тимчасової окупації державі Україна,
юридичним особам, громадським
об'єднанням, громадянам України,
іноземцям та особам без громадянства, у
повному обсязі покладається на
Російську Федерацію як на державу, що
здійснює окупацію (ч. 6 ст. 5 Закону
України «Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України»).

Згідно положень «Договору між
Російською Федерацією і Республікою
Крим про прийняття в Російську
Федерацію Республіки Крим та утворення
в складі Російської Федерації нових
суб'єктів», з дня прийняття в Російську
Федерацію Республіки Крим у складі
Російської Федерації утворюються нові
суб'єкти - Республіка Крим та місто
федерального значення Севастополь. З
дня прийняття в Російську Федерацію
Республіки Крим та утворення у складі
Російської Федерації нових суб'єктів
діє перехідний період, протягом якого
врегульовуються питання інтеграції
нових суб'єктів Російської Федерації в
економічну, фінансову, кредитну та
правову системи Російської Федерації.
Законодавчі та інші нормативні правові
акти Російської Федерації діють на
територіях Республіки Крим та міста
федерального значення Севастополя з
дня прийняття в Російську Федерацію
Республіки Крим та утворення у складі
Російської Федерації нових суб'єктів,
якщо інше не передбачено
законодавством Російської Федерації.

Статтею 652 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі істотної зміни
обставин, якими сторони керувалися при
укладенні договору, договір може бути
змінений або розірваний за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
зобов'язання. Зміна обставин є
істотною, якщо вони змінилися
настільки, що, якби сторони могли це
передбачити, вони не уклали б договір
або уклали б його на інших умовах. Якщо
сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний за рішенням суду за
наявності одночасно умов, передбачених
ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, а
саме:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Такими чином, встановлюючи наявність
обставин для розірвання договору у
разі істотної зміни обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору і, у випадку, якщо сторони не
досягли згоди щодо приведення договору
у відповідність з обставинами, які
істотно змінились, суд, на вимогу
заінтересованої сторони про таке
розірвання, повинен дослідити існуючі
та вказані заінтересованою стороною
(позивачем) обставини та підстави для
такого розірвання.

Дослідивши наявні у матеріалах справи
докази та встановивши фактичні
обставини справи, суд погоджується з
твердженнями позивача про те, що
останній при укладанні Договору
іпотеки жодним чином не міг
передбачити настання обставин
тимчасової окупації території України,
зокрема АР Крим, внаслідок збройної
агресії Російської Федерації та
встановлення особливого правового
режиму на цій території, що зумовило
призупинення Позичальником своєї
діяльності і про те, що відповідна
зміна обставин не настане.

Така зміна обставин зумовлена
причинами, які позивач, як
заінтересована сторона, не міг усунути
після їх виникнення при всій
турботливості та обачності.

Подальше виконання умов Договору може
призвести до порушення співвідношення
майнових інтересів сторін, оскільки
позивач обмежений/позбавлений, з
огляду на нове нормативно-правове
регулювання взаємовідносин в аспекті
законодавчих та інших
нормативно-правових актах Російської
Федерації на територіях Республіки
Крим та міста федерального значення
Севастополя, в реалізації визначеними
у п. 4.1. Договору правах, що позбавило
заінтересовану сторону того, на що вона
розраховувала при укладенні Договору,
а відповідач, в свою чергу, враховуючи
тимчасову окупацію території України,
зокрема АР Крим, внаслідок збройної
агресії Російської Федерації та нове
нормативно-правове регулювання в
законодавчих та інших
нормативно-правових актах Російської
Федерації, в праві реалізації майнових
інтересів у порядку, встановленому
законодавчими актами України.

З огляду на викладене, суд відзначає, що
дійсно, у зв'язку з тимчасовою
окупацією території України, зокрема
АР Крим, внаслідок збройної агресії
Російської Федерації, на цій території
встановлено особливий правовий режим,
позивач такі обставини усунути не може
при всій турботливості та обачності; а
виконання Договору дійсно порушує
співвідношення майнових інтересів
позивача і, в той же час, позбавляє
заінтересовану сторону того, на що вона
розраховувала при укладенні Договору,
а умовами спірного Договору або
звичаїв ділового обороту не випливає,
що ризик зміни обставин несе саме
Іпотекодавець.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як встановлено ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими,
підтвердженими наявними в матеріалах
справи доказами та не спростованими
належним чином та у встановленому
законом порядку відповідачем, а відтак
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати іпотечний договір від
29.09.2011 р., укладений між Публічним
акціонерним товариством "ВТБ Банк" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПРИВАТ-ЖИТЛО-ЮГ",
який посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 29.09.2011 р. та
зареєстрований в реєстрі за № 1342, зі
всіма змінами і доповненнями.

3. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк" (01004, м. Київ, бул.
Т.Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ПРИВАТ-ЖИТЛО-ЮГ" (54030, Миколаївська обл.,
м. Миколаїв, вул. Адм. Макарова, буд. 40-3;
) 1 218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп. судового
збору.

4. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 29.09.2014 р.

Суддя
Н.І.
Зеленіна