м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/11205/14 01.10.14

За позовомПублічного акціонерного
товариства "Укргазбуд"до1) Фонду
державного майна України 2)
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києвуза
участюПрокуратури міста
Києвапровизнання права власності та
зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився;від
відповідача 1:Цуцкірідзе І.Л. -
юрисконсульт; Чумаченко О.С. -
юрисконсульт;відповідача 2:не
з'явився;від прокуратури:Вакулюк Д.С. -
за посвідчення №018332;

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство
"Укргазбуд" (надалі - ПАТ "Укргазбуд")
звернулось до господарського суду м.
Києва з позовом до Фонду державного
майна України (надалі - ФДМ України) про
визнання права власності та
зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Укргазбуд"
обґрунтовані наступним.

28.12.1992 р. між Фондом державного майна
України та Організацією орендарів
орендного підприємства - фірми
"Укргазбуд" було укладено Договір
оренди, відповідно до якого орендар
(Організація орендарів орендного
підприємства - фірми "Укргазбуд")
прийняв в оренду майно Державного
виробничого об'єднання "Укргазбуд".
Згідно інвентаризаційної відомості до
основних фондів підприємства увійшли
будинки та споруди, які знаходились на
балансі підприємства, зокрема і всі
будинки та споруди, які належали до
об'єктів соціально-побутового
призначення. Актом прийому-передачі
зазначені основні фонди були передані
підприємству в оренду. За твердженням
позивача, крім об'єктів виробничого
призначення, у складі орендованого
майна були передані також і об'єкти
соціально-побутового призначення,
зокрема і гуртожиток по вулиці
Фестивальній, 3 в місті Херсоні.

Далі, 07.12.1993 р. між Фондом державного
майна України та Організацією
орендарів "Укргазбуд" укладено договір
№КП-231 купівлі цілісного майнового
комплексу орендного підприємства
Фірми "Укргазбуд" на виконання умов
якого 16.03.1994 р. між Фондом державного
майна України та Організацією
орендарів "Укргазбуд" складено акт
прийому-передачі державної частки
цілісного майнового комплексу
Орендного підприємства "Укргазбуд".

Звертаючись до суду позивач просить
визнати право власності на гуртожиток
за набувальною давністю та у своїх
позовних вимогах зазначає, що на час
укладання договору купівлі №КП-231 від
07.12.1993 р. та здійснення процедури
приватизації цілісного майнового
комплексу АТФ "Укргазбуд"
законодавством було передбачено
набуття підприємствами права
власності на об'єкти соціально
побутового призначення та зокрема
гуртожитки, що були створені за рахунок
коштів фонду соціального розвитку
таких підприємств.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 16.06.2014 р. порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
23.07.2014 р.

20.06.2014 р. представником позивача через
загальний відділ суду було подано
письмові пояснення по справі. Крім
того, представником позивача було
подано заяву про залучення в якості
відповідачів - Регіональне відділення
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву та
Херсонську міську раду.

18.07.2014 р. представником відповідача
через загальний відділ суду було
подано відзив на позовну заяву згідно
змісту якого позовні вимоги не визнає,
мотивуючи свої заперечення тим, що
відповідно до Переліку нерухомого
майна, яке приватизоване у складі
цілісного майнового комплексу
орендного підприємства - фірми
"Укргазбуд" гуртожиток по вулиці
Фестивальній, 3 в місті Херсоні в
зазначеному переліку відсутній, що дає
підстави стверджувати, що вартість
зазначеного гуртожитку до статутного
капіталу ПАТ "Укргазбуд" не включалася.
Відповідно, право державної власності
на гуртожиток не змінювалося і спірний
гуртожиток перебував і перебуває на
даний час у державній власності. Окрім
цього, відповідно до акту
інвентаризації майна, яке не увійшло до
статутного капіталу АТФ "Укргазбуд" та
є державною власністю станом на 01.11.2006
р. підписаного Головою правління АТФ
"Укргазбуд" та головним бухгалтером,
серед майна, наявного в зазначеному
акті, також присутній і гуртожиток по
вулиці Фестивальній, 3 в місті Херсоні.
Також Фонд державного майна зазначає,
що знаходження майна на балансі
підприємства (організації) не є
безспірною ознакою його права
власності, а безоплатна передача
об'єктів соціально-побутового
призначення, яка визначена статтею 24
Закону України "Про приватизацію
державного майна", не є відчуженням
зазначеного майна, а є підставою для
передачі об'єкту державного житлового
фонду в безоплатне користування.

18.08.2014 р. фізичними особами ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 через загальний відділ суду
було подано клопотання про залучення
їх до участі у справі в якості третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача.

18.08.2014 р. представником відповідача 1
через загальний відділ суду було
подано клопотання про залучення до
участі у справі іншого відповідача -
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по м. Києву.

23.07.2014 р. прокуратурою міста Києва через
загальний відділ суду було подано
повідомлення про вступ у справу
прокурора міста Києва.

В судове засідання 23.07.2014 р. представник
позивача з'явився, позовні вимоги
підтримав, подав клопотання про
продовження строку вирішення спору на
15 днів.

Представник відповідача 1 в судове
засідання 23.07.2014 р. з'явився, проти
позовних вимог заперечував та просив
залишити їх без задоволення.

Представник прокуратури в судове
засідання 23.07.2014 р. з'явився, проти
позовних вимог заперечував.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.07.2014 р. задоволено
клопотання представника позивача про
продовження строку вирішення спору на
15 днів та відкладено розгляд справи до
20.08.2014 р.

20.08.2014 р. представником позивача через
загальний відділ суду було подано
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Представник прокуратури в судове
засідання 20.08.2014 р. з'явився, подав
письмові пояснення по суті спору
згідно змісту яких проти позовних
вимог заперечує та просить залишити їх
без задоволення. Крім того, прокурор
зазначає, що позивачем пропущено строк
позовної давності, оскільки про
прийняття рішення щодо передачі
державного житлового фонду у
комунальну власність, зокрема
гуртожитку по вулиці Фестивальній, 3 у
м. Херсон позивачу було відомо ще з 2009 р.

Представник позивача в судове
засідання 20.08.2014 р. не з'явився, подавши
клопотання про відкладення розгляду
справи.

Представник відповідача в судове
засідання 20.08.2014 р. з'явився, проти
позовних вимог заперечує та просить
залишити їх без задоволення.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 р. задоволено
клопотання відповідача 1, залучено до
участі у справі у якості другого
відповідача - Регіональне відділення
Фонду державного майна України по м.
Києву та відкладено розгляд справи до
01.10.2014 р.

Розглянувши в судовому засіданні 20.08.2014
р. клопотання позивача в частині
залучення відповідачем Херсонської
міської ради, суд відмовляє у його
задоволенні, оскільки позивачем
позовних вимог до Херсонської міської
ради не заявлено, клопотань про заміну
відповідача у даній справі в порядку
ст. 24 Господарського процесуального
кодексу України позивачем не заявлено.

Також, в судовому засіданні 20.08.2014 р.
відмовлено в задоволенні клопотання
про залучення третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача - ОСОБА_5
та ОСОБА_6.Відповідно до ч. 1 ст. 27
Господарського процесуального кодексу
України треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
можуть вступити у справу на стороні
позивача або відповідача до прийняття
рішення господарським судом, якщо
рішення з господарського спору може
вплинути на їх права або обов'язки щодо
однієї з сторін. Їх може бути залучено
до участі у справі також за клопотанням
сторін, прокурора. Якщо господарський
суд при прийнятті позовної заяви,
вчиненні дій по підготовці справи до
розгляду або під час розгляду справи
встановить, що рішення господарського
суду може вплинути на права і обов'язки
осіб, що не є стороною у справі,
господарський суд залучає таких осіб
до участі у справі як третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору.

Пунктом 1.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" визначено, що ГПК
України передбачає можливість участі в
судовому процесі третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог, на предмет
спору, якщо рішення господарського
суду зі спору може вплинути на права та
обов'язки цієї особи щодо однієї із
сторін (стаття 27 ГПК України). Така
третя особа виступає в процесі на
стороні позивача або відповідача - у
залежності від того, з ким із них у неї
існують (або існували) певні правові
відносини.

У вирішенні питання щодо наявності
юридичного інтересу у третьої особи, то
суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому.

Проте, розглянувши клопотання ОСОБА_5
та ОСОБА_6, враховуючи обставини справи,
суд дійшов висновку, що рішення у даній
справі жодним чином не вплине на їх
права або обов'язки, у зв'язку з чим, суд
не вбачає підстав для залучення ОСОБА_5
та ОСОБА_6 до участі у справі в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача.

Представник позивача, що належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, в судове засідання
01.10.2014 р. не з'явився, про причини неявки
суд не повідомив.

Представник відповідача 1 в судове
засідання 01.10.2014 р. з'явився, проти
позовних вимог заперечує та просить
залишити їх без задоволення.

Представник відповідача 2, що належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи, в судове засідання
01.10.2014 р. не з'явився, проте через
загальний відділ суду подав відзив на
позовну заяву згідно змісту якого
проти позовних вимог заперечує та
просить залишити їх без задоволення.

Представник прокуратури в судове
засідання 01.10.2014 р. з'явився, проти
позовних вимог заперечив в повному
обсязі.

При цьому, суд відзначає, що за змістом
ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального
кодексу України у разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

Місцезнаходження позивача за адресою:
03110, м. Київ, вул. О. Пироговського, 19,
корпус 2, на яку було надіслано ухвалу
суду від 20.08.2014 р., підтверджується
наявними в матеріалах справи
документами та інформацією з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, яка
міститься на офіційному веб-сайті
Державного підприємства
"Інформаційно-ресурсний центр" за
адресою http://irc.gov.ua/ua/Poshuk-v-YeDR.html.

Крім того, отримання позивачем
поштової кореспонденції за вказаною
адресою підтверджується повідомленням
про вручення поштового відправлення
№30283663 (05967479).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
суті.

Оскільки про час та місце судового
засідання позивач був належним чином
повідомлений, на підставі статті 75
Господарського процесуального кодексу
України справа може бути розглянута за
наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 01.10.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складались
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.12.1993 р. між Фондом державного майна
України та Організацією орендарів
"Укргазбуд" укладено Договір №КП-231
купівлі цілісного майнового комплексу
орендного підприємства Фірми
"Укргазбуд".

16.03.1994 р. між Фондом державного майна
України та Організацією орендарів
"Укргазбуд" складено акт
прийому-передачі державної частки
цілісного майнового комплексу
Орендного підприємства "Укргазбуд".

25.05.1994 р. Фондом державного майна
України Орендарів орендного
підприємства "Укргазбуд" на підставі
Договору купівлі-продажу №КП-231 від
07.12.1993 та акту прийму-передачі від 16.03.1994
р. видано свідоцтво про власність на
майно орендного підприємства
"Укргазбуд", яке розташоване за адресою:
м. Київ, вул. Пироговського, 19, корпус 2.

Так, 15.03.1992 р. набрав чинності Закон
України "Про приватизацію майна
державних підприємств", відповідно до
вимог частини другої статті 3 даного
закону зазначено, що дія цього закону
не поширюється, зокрема на
приватизацію об'єктів державного
земельного та житлового фондів, а також
об'єктів соціально-культурного
призначення, за винятком тих, які
належать підприємствам, що
приватизуються.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про
приватизацію майна державних
підприємств" (в редакції на момент
приватизації) встановлено, що до
об'єктів державної власності, що
підлягають приватизації належать
майно підприємств, цехів, виробництв,
дільниць, інших підрозділів, що
виділяються в самостійні підприємства
і є єдиними (цілісними) майновими
комплексами.

Пунктом 42 Методики оцінки вартості
об'єктів приватизації, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
№717 від 08.09.1993 р. (в редакції на момент
приватизації), визначено, що вартість
майна цілісного майнового комплексу
зменшується, зокрема на вартість майна
державного житлового фонду, який
приватизується відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду", а також вартість
об'єктів, що не підлягають
приватизації.

Відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" (в редакції на час
виникнення спірних правовідносин) до
державного житлового фонду, який
підлягав приватизації на користь
громадян України, відносився житловий
фонд місцевих рад та житловий фонд,
який знаходився у повному
господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, крім кімнат в гуртожитках.

На момент проведення приватизації
гуртожитки не відносилися до об'єктів
державного житлового фонду, який
підлягав приватизації громадянами
України чи підлягав передачі у
комунальну власність відповідних рад,
і могли бути включені до вартості майна
підприємств, які підлягали
приватизації.

Із наданих позивачем доказів не
вбачається, що будівлю гуртожитку було
включено до складу приватизованого
майна. Відповідно до акту оцінки
вартості майна орендного підприємства
- Фірма "Укргазбуд", затвердженого
Фондом державного майна України 26.10.1993
р., з вартості майна вищезазначеного
підприємства вилучено вартість
державного житлового фонду вартістю
508526 тис. крб. До переліку нерухомого
майна цілісного майнового комплексу
орендного підприємства - Фірми
"Укргазбуд" спірний гуртожиток по
вулиці Фестивальній, 3 в місті Херсоні
не було включено, а вартість
вищевказаного гуртожитку до
статутного капіталу Акціонерного
товариства Фірми "Укргазбуд" не
включалася.

Позивач стверджує, що до спірних
відносин сторін підлягають
обов'язковому застосуванню приписи
ст.ст. 344, 388 Цивільного кодексу України,
оскільки вважає доведеним факт
заволодіння чужим майном в контексті
набувальної давності, що підтверджує
добросовісність володіння майном -
гуртожитком, в тому числі його
безперервне володіння ним, відкритість
такого володіння, утримання за власні
кошти (ремонти, сплата комунальних та
інших послуг, установка обладнання та
інше).

Досліджуючи питання набувальної
власності судом прийнято до уваги, що
набувальна давність поширюється на
випадки фактичного, безтитульного
(незаконного) володіння чужим майном.
Наявність у володільця певного
юридичного титулу, наприклад, договору
найму, оренди, зберігання тощо,
виключає застосування набувальної
давності.

Об'єктом правової охорони даної статті
є нерухоме або рухоме майно. Вказаною
статтею визначені ознаки володіння,
які є необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю. Володіння має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна. Фактичне
володіння вважається правомірним, якщо
інше не випливає з закону або не
встановлено рішенням суду (ст. 397
Цивільного кодексу України). Володіння,
що виникло в результаті здійснення
злочину, не може вважатися
добросовісним. Володіння має бути
відкритим, очевидним для всіх третіх
осіб, які повинні мати можливість
спостерігати за ним, але це не означає,
що володілець зобов'язаний спеціально
інформувати оточуючих про своє
володіння річчю.

Володіння має бути безперервним
протягом визначених законом строків
(для нерухомого майна протягом 10 років,
а для рухомого майна - 5 років). В силу ч. 2
ст. 344 Цивільного кодексу України до
часу фактичного володіння особа може
приєднати час, протягом якого майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є. Проте це не
обов'язок, а право особи, яка заявляє
про давність володіння.

Перебіг строку набувальної давності
починається з моменту виникнення
володіння. Проте із загального правила
ст. 344 Цивільного кодексу України
встановлює винятки. Так, відповідно до
п. 3 даної статті, перебіг строку по
відношенню до речей, якими заволоділа
особа на підставі договору з їх
власником, який після закінчення
строку договору не пред'явив вимоги про
їх повернення, починається на нерухоме
майно через 15 років, а на рухоме - через 5
років з часу сплину строку позовної
давності за відповідними вимогами,
адже до цього моменту майно може бути
примусово витребувано його законним
володільцем, а фактичне володіння не
може бути визнано добросовісним.

Порядок виникнення права власності на
земельну ділянку за набувальною
давністю визначається законом
пов'язано з сервітутом за законом.
Таким законом є Земельний кодекс
України (ст. 119 Земельного кодексу
України), який встановлює строк
володіння земельною ділянкою для
набуття права власності на неї на
підставі набувальної давності 15 років.
З урахуванням вказаних норм вбачається
наступне:

- до спірних відносин сторін не
підлягають застосуванню приписи
статті 344 Цивільного кодексу України,
оскільки диспозиція вказаної статті
застосовується у випадку
безперервного володіння нерухомим
майном протягом десяти років або
рухомим майном - протягом п'яти років,
набуває право власності на це майно
(набувальна власність). Підставою
застосування вказаної статті є головна
ознака - безперервне володіння
нерухомим майном протягом певного
часу, що є підставою стверджувати про
те, що набуття права набувальної
власності на спірне нерухоме майно
відбувається безперервно протягом
десяти років. Докази у справі
підтверджують, що спірне майно
знаходиться у позивача на балансі (у
користуванні) та не передбачає право
власності на нерухомість, а лише форму
бухгалтерського обліку (знаходження
майна на балансі не підтверджує право
власності на вказане майно);

- набувальна давність поширюється на
випадки фактичного, безтитульного
(незаконного) володіння чужим майном.
Наявність у володільця певного
юридичного титулу (договору найму,
оренди, зберігання тощо) виключає
застосування до спірних відносин
суб'єктів господарювання приписів
статті 344 Цивільного кодексу України.
Укладення договору купівлі-продажу
цілісного майнового комплексу, акту
від 16.03.1994 р. прийому - передачі
державної частки Орендного
підприємства на підтвердження факту
передачі на баланс спірного майна, а
саме акту інвентаризації майна, яке не
увійшло до статутного фонду позивача
та є державною власністю станом на
01.11.2006 р. виключає застосуванню
набувальній давності. До переліку
інвентаризації було включено спірне
нерухоме майно - гуртожиток по вулиці
Фестивальній, 3 в місті Херсоні;-
частина перша статті 388 Цивільного
кодексу України передбачає, що
ознаками володіння майном для набуття
права власності на річ за набувальною
власністю є те, що володілець не знав і
не міг знати про те, що він володіє
чужою річчю. Докази у справі свідчать
про те, що позивач знав і усвідомлював,
що користується державним майном, а
саме те, що вартість гуртожитку було
включено при оцінці відчужуваного
цілісного майнового комплексу, і те, що
даний гуртожиток не увійшов до
переліку нерухомого майна, яке
приватизоване у складі цього
цілісного майнового комплексу, і
відображене в акті інвентаризації, яке
не увійшло до статутного фонду
позивача;

- позивач користується спірним майном
згідно з Положенням про управлінням
державним майном, яке не увійшло в
процесі приватизації до статутного
фонду господарського товариства, але
залишилося на його балансі. Вказане
відповідає вимогам спільного наказу
Фонду державного майна України та
Міністерства економіки України від
19.05.1999 р. за №908/68, який встановлює
підстави знаходження на балансі
товариства позастатутного майна, яке
не встановлює спосіб управлінням таким
майном. Майно залишається на балансі
позивача до прийняття рішення
уповноваженим органом управління щодо
подальшого його використання з метою
ефективного його зберігання та
використання у господарської
діяльності;

- обов'язковою умовою дослідження у
правовідносинах сторін є факт
розмежування понять, як-то: фактичне
володіння майном та користування чужим
майном. Позивач згідно вимог статті 397
Цивільного кодексу України в силу
закону користувався спірним
гуртожитком, а не володів ним,
незалежно від проведеної у ньому
реконструкції. Правовий статус майна
не змінювався, а тому твердження
позивача про застосування до спірних
відносин сторін приписів статті 344
Цивільного кодексу України є
помилковим;

Також слід звернути увагу учасників
судового процесу на те, що відповідно
до Державної програми приватизації до
об'єктів групи "А" відносяться цілісні
майнові комплекси державних, орендних
підприємств та структурні підрозділи
підприємств, виділені у самостійні
підприємства, а також готелі (ані
гуртожитки),об'єкти
санаторно-курортних закладів та
будинки відпочинку, які перебувають на
самостійних балансах, окреме
індивідуальне визначене майно, майно
підприємств, які не були продані як
цілісні комплекси тощо.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд вважає вимоги
та доводи позивача такими що не
ґрунтуються на вимогах законодавства.
Так, за вимогами ст. 392 Цивільного
кодексу України власник майна може
пред'явити позов про визнання права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою. Судом
взято до уваги, що позов про визнання -
це превентивна норма захисту права і
такий позов може пред'являтися у тому
випадку, коли право ще не порушено, але
існує загроза його порушення. За
приписами вказаної норми права
правомірність володіння майном
визначається судом.

Тобто, позов про визнання права
власності може пред'являтися за
відсутності порушення права, однак
зацікавлена особа яка звертається до
суду з таким предметом позову, повинна
довести та надати докази з урахуванням
конкретних обставин справи про
вчинення відповідачем дій, у тому числі
висловлювань, які можуть бути
розцінені як невизнання його права
власності.

Стаття 33 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторін довести ті обставини,
на які вони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень. Стаття 34
Господарського процесуального кодексу
України визначає, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Втім, ніякі докази
не мають для суду заздалегідь
встановленої сили і оцінюються судом в
розумінні вимог статті 43
Господарського процесуального кодексу
України за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Факт невизнання відповідачами права
власності на спірне майно не доведено
позивачем, а встановити норму права,
яке підтверджує існування в той час
порядку передачу вказаного майна у
комунальну власність не надається
можливим. Вказане майно - гуртожиток не
відносилось до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України, і на
законодавчому рівні чітко не було
встановлено порядку передачі його у
володіння та користування суб'єктами
господарювання, з урахуванням
особливостей визначених законом про
приватизацію тощо.

Натомість, позивач з початку
приватизації знав, що він не є
власником спірної нерухомості, а
баланс не визначає підстав знаходження
майна у власності (володінні)
підприємства. Джерела фінансування
спірної нерухомості під час судового
процесу сторонами суду не надано.

З урахуванням викладеного в
задоволенні позовних вимог Публічного
акціонерного товариства "УКРГАЗБУД"
про визнання права власності на
гуртожиток по вулиці Фестивальній, 3 в
місті Херсоні, слід відмовити, як
необґрунтовано заявлених.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства "Укргазбуд"
відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 06.10.2014 р.

Суддя
Ю.О. Підченко