м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства «Запоріжтрансформатор»
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Шелл Ойл Продактс
Товариства з обмеженою
«Будтехсервіс-Голосіїво»
про визнання договору недійсним та
зобов'язання припинити дії, спрямовані
на укладення договорів поруки
Суддя Нечай О.В.
Представники сторін:
від позивача: Коломаренко К.А., за
від відповідача - 1: Безродний А.Ю., за
від відповідача - 2: Каргалик Д.М., за
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Запоріжтрансформатор» (далі - позивач)
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Шелл Ойл Продактс
Юкрейн» (далі - відповідач - 1) та
Товариства з обмеженою
«Будтехсервіс-Голосіїво» (далі -
відповідач - 2) про визнання договору
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 р. було порушено
справи призначено на 06.08.2014 р.
05.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача було подано
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.
У судове засідання 06.08.2014 р. представник
У судове засідання 06.08.2014 р. представник
відповідача - 1 з'явився та подав відзив
У судове засідання 06.08.2014 р. представник
відповідача - 2 не з'явився.
Враховуючи те, що представник
відповідача - 2 у судове засідання 06.08.2014
р. не з'явився, а також у зв'язку із
невиконанням відповідачем - 2 та
частковим виконанням позивачем вимог
ухвали господарського суду міста Києва
від 21.07.2014 р. про порушення провадження
витребування нових доказів, розгляд
справи було відкладено на 10.09.2014 р.
10.09.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача було подано
клопотання про продовження строків
розгляду справи та про відкладення
розгляду справи, а також письмові
пояснення на відзив відповідача - 1.
У судове засідання 10.09.2014 р. представник
позивача з'явився, подав клопотання про
продовження строків розгляду справи та
про відкладення розгляду справи.
У судове засідання 10.09.2014 р. представник
відповідача - 1 з'явився.
У судове засідання 06.08.2014 р. представник
відповідача - 2 з'явився та подав відзив
Розглянувши у судовому засіданні 10.09.2014
р. клопотання представника позивача
про продовження строків розгляду
спору, враховуючи особливості розгляду
спору, суд дійшов висновку про
необхідність його задоволення.
Розглянувши у судовому засіданні 10.09.2014
р. клопотання представника позивача
про відкладення розгляду справи, суд
задовольнив вищезазначене клопотання.
Враховуючи необхідність витребування
нових доказів та у зв'язку із
задоволенням клопотання представника
позивача про відкладення розгляду
справи, розгляд справи було відкладено
23.09.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача були подані
письмові пояснення на відзив та заява
про збільшення розміру позовних вимог.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
Розглянувши подану представником
позивача заяву про збільшення розміру
позовних вимог, суд дійшов висновку про
те, що зазначена заява не суперечить
законодавству та не порушує чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси, а
тому приймається до судом до розгляду.
У судове засідання 01.10.2014 р. представник
позивача з'явився, надав свої пояснення
по суті спору, позовні вимоги підтримав
Представники відповідачів 1 та 2 у
судове засідання 01.10.2014 р. з'явились,
надали свої пояснення по суті спору,
проти задоволення позовних вимог
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,
18.11.2013 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Шелл Ойл Продактс
Юкрейн» (далі - відповідач - 1,
постачальник) та Публічним акціонерним
товариством «Запоріжтрансформатор»
(далі - позивач, покупець) було укладено
Договір поставки № МН 002802 (далі -
Договір поставки), відповідно до умов
якого постачальник зобов'язується
передати (поставити) в обумовлені
строки покупцю товар (товари), а
покупець зобов'язується прийняти
зазначений товар та оплатити за нього
03.03.2014 р. між Товариством з обмеженою
«Будтехсервіс-Голосіїво» (далі -
відповідач - 2, поручитель) та
відповідачем - 1 (кредитор) було
укладено Договір поруки б/н (далі -
Договір поруки), відповідно до умов
якого поручитель поручається перед
кредитором за належне виконання
зобов'язання Публічним акціонерним
товариством «Запоріжтрансформатор» за
Договором поставки у сумі 5 000,00 грн.
Відповідно до п. 2.1 Договору поруки у
випадку виконання поручителем
обов'язку боржника за Договором
поставки, що передбачений п. 1.1 цього
договору, поручитель набуває усі права
кредитора щодо обов'язку боржника за
Договором поставки, у тому числі й ті,
що забезпечували його виконання.
Позивач зазначає суду про те, що
Договір поруки було укладено між
відповідачами 1 та 2 без згоди позивача,
внаслідок чого зазначений правочин
підлягає визнанню судом недійсним.
Суд не погоджується з даним
твердженням позивача, з огляду на
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
Частиною першою ст. 627 Цивільного
кодексу України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.
Між відповідачем - 1 та відповідачем - 2
виникли правовідносини за Договором
Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.
Згідно з Інформаційним листом Вищого
господарського суду України «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» від 21.11.2011 р. N 01-06/1624/2011 договір
поруки за змістом приписів статей 553, 554
ЦК України укладається кредитором за
зобов'язанням, яке забезпечується
порукою, і поручителем. Що ж до
боржника, то він стороною договору
поруки не виступає, а є учасником
(стороною) в зобов'язанні,
забезпеченому порукою. Законодавством
України не передбачено і не випливає зі
змісту правовідносин поруки обов'язку
кредитора або поручителя за договором
поруки отримувати згоду боржника на
укладення такого договору (див.
постанови Вищого господарського суду
України від 07.09.2010 N 53/86-09, від 07.09.2010 N
З огляду на відсутність передбаченого
законом обов'язку укладати договір
поруки лише за згодою боржника,
відсутність згоди боржника на
укладення договору поруки не порушує
норми чинного законодавства України і
не є підставою недійсності зазначеного
правочину. Крім того, судом
встановлено, що Договір поруки було
укладено у відповідності з приписами
чинного законодавства.
Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.
Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною першою ст. 215 Цивільного
кодексу України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Згідно з абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 (далі -
Постанова) вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5.1. Постанови визнання
правочину (господарського договору)
недійсним господарським судом є
наслідком його вчинення з порушенням
закону, а не заходом відповідальності
сторін. Тому для такого визнання, як
правило, не має значення, чи
усвідомлювали (або повинні були
усвідомлювати) сторони протиправність
своєї поведінки під час вчинення
правочину; винятки з цього правила
можливі, якщо вони випливають із
закону.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає
правових підстав для визнання Договору
поруки недійсним.

Крім того, згідно з ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Згідно з абз. 5 п. 2.10 Постанови у силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Позивач зазначає, що оспорюваний
Договір поруки є фіктивний, так як
позивачу невідома особа відповідача - 2,
жодних ділових або особистих відносин
між позивачем та відповідачем - 2 ніколи
не існувало, а тому Договір поруки було
укладено виключно з метою отримання
альтернативної підсудності спору до
господарського суду міста Києва.

Проте, матеріали справи не містять
доказів на підтвердження
вищезазначених доводів позивача.

Щодо позовних вимог в частині
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Шелл Ойл Продактс
Юкрейн» припинити дії, спрямовані на
укладення договорів поруки в
забезпечення виконання зобов'язань
Публічним акціонерним товариством
«Запоріжтрансформатор» за Договором
поставки з Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Будтехсервіс-Голосіїво» або іншими
юридичними особами публічного чи
приватного права, суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного
кодексу України загальними засадами
цивільного законодавства є, зокрема,
свобода договору.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Таким чином, з аналізу наведених норм
законодавства вбачається, що одним із
основоположних принципів
приватноправового регулювання є
закріплений в п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК
України принцип свободи договору,
відповідно до якого укладення договору
носить добровільний характер, а тому
заборона або обмеження сторін в
укладенні договорів є порушенням
приписів Цивільного кодексу України.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги про визнання договору недійсним
та зобов'язання припинити дії,
спрямовані на укладення договорів
поруки не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК
України судовий збір покладається на
позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 06.10.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай