КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2014 р. Справа№ 911/1698/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Скрипки І.М.

Гончарова С.А.

За розглядом апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запорізькі лани» на
рішення Господарського суду Київської
області від 05.06.2014р. (суддя Антонова
В.М.) у справі № 911/1698/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хімагромаркетинг»

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запорізькі лани»

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Евромаркетинг»

про стягнення пені та
відсотків (318 208, 73 грн.)

за участю представників сторін:

від позивача: Бабич Є.В. (довіреність
від 15.12.2013р.);

від відповідача-1 (скаржник): Яковлєва
Т.В. (довіреність від 10.02.2014р.);

від відповідача-2: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Київської області від 05.06.2014р.
задоволені позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Хімагромаркетинг», вирішено стягнути
солідарно з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запорізькі лани»,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Евромаркетинг» 277 804,
21 грн. відсотків річних, 40 404, 52 грн. пені
та 6 364, 17 грн. судового збору.

Ухвалою суду від 31.07.2014р. прийнято до
провадження апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Запорізькі лани», у
якій, скаржник просить скасувати
рішення Господарського суду Київської
області по справі № 911/1698/14 від 05.06.2014р.
та залишити позов без розгляду
повністю.

З рішенням суду апелянт не згодний в
повному обсязі, вважає його незаконним
та необґрунтованим.

Згідно доводів апеляційної скарги,
судом було порушено та неправильно
застосовано норми процесуального
права, внаслідок чого було
постановлено неправильне рішення (п. 4
ст. 104 ГПК України).

З посиланням на ст. 77 ГПК України,
скаржник стверджує, що ним не було
отримано ухвали про витребування будь
яких доказів, чи подання відзиву, тому,
на думку відповідача, справа № 911/1698/14
повинна була відкластися, для подання
відповідних доказів чи заяв від
сторони відповідача, що не було
зроблено.

Також, скаржник вважає, що без
дослідження доказів не виявляється
можливим розглядати справу по суті та
приймати законне та обґрунтоване
рішення; стороною відповідача-1 та
стороною відповідача-2 не було надано
жодного документу та доказу що
обґрунтовували б свої заперечення та
інші обставини, які мають значення для
вирішення справи, отже суд був
зобов'язаний відповідно до ст. 77 ГПК
України відкласти розгляд справи.

Рішення суду було прийнято з
порушенням принципу змагальності,
принципу об'єктивної істини та
принципу гласності.

Від позивача до справи отримані
документи підтверджуючі відсутність
оплат за договорами у період за який
здійснювалось нарахування пені та
відсотків. Оскаржуване рішення суду
від 05.06.2014р. у справі № 911/1698/14 позивач
просив залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення.

В судове засідання не з'явились
представники відповідача-2, однак
враховуючи, що явка в судове засідання
є правом сторін, а не їх обов'язком, не
визнавалась судом обов'язковою для
представників сторін, справа може
розглядатись без їх участі, оскільки
таке нез'явлення не перешкоджає
розгляду апеляційної скарги.

Розгляд справи відкладався за
клопотанням відповідача-1 ухвалою суду
від 24.09.2014р., до справи отримані
письмові пояснення з приводу відносин
сторін щодо яких виник спір.

За розглядом матеріалів справи, при
дослідженні наявних доказів,
враховуючи доводи скаржника викладені
в апеляційній скарзі, судом
встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено та
встановлено під час розгляду справи
судом першої інстанції, що між ТОВ
«Хімагромаркетинг» та ТОВ «Запорізькі
лани» укладені договори поставки №
АП-04-0006 від 27.03.2012р., № АП-04-0005 від 27.03.2012р.
з додатковим договором від 18.05.2012р.
(аркуш справи 38-42).

Спір, зокрема, і в частині стягнення з
ТОВ «Запорізькі лани» суми
заборгованості за вказаними
договорами на користь ТОВ
«Хімагромаркетинг» вирішено в
судовому порядку в межах справи 910/2765/13.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.04.2013р. у вказаній справі
встановлено виконання позивачем
договорів поставки № АП-04-0006 від
27.03.2012р., № АП-04-0005 від 27.03.2012р. з
додатковим договором від 18.05.2012р. в
частині передачі товару та проведення
відповідачем часткової оплати за цими
договорами в сумах:

- за договором № АП-04-0005 від 27.03.2012р. з
додатковим договором від 18.05.2012р.

50 356, 76 грн. 28.03.2012р., 12 257, 70 грн. 11.06.2012р.;

- за договором № АП-04-0006 від 27.03.2012р.

15 107, 05 грн. 28.03.2012р..

Саме зазначені оплати підтверджені
долученими апелянтом до апеляційної
скарги в копіях: банківською випискою
за 28.03.2012р. (проведені оплати на суму 50
356, 76 грн. та 15 107, 05 грн.) та квитанцією
від 08.06.2012р. про проведення оплати на
суму 12 257, 70 грн..

За наведених обставин, посилання
скаржника, що він не мав можливості
надати ці платіжні документи під час
розгляду справи, не свідчать про
неповне дослідження матеріалів справи
при розгляді справи № 911/1698/14, оскільки
вказані оплати враховані при
визначенні загальної заборгованості
позивача станом на 07.02.2013р. з якого
визначено межі заявлених позовних
вимог у даній справі. Про проведення
цих оплат зазначено у рішенні суду від
09.04.2013р. по справі 910/2765/13, яке наявне в
матеріалах справи, а обставини

встановлені цим рішенням суду, згідно
положень ч. 3 ст. 35 ГПК України, не
доказуються при розгляді даної справи,
оскільки в ній беруть участь ті самі
особи, щодо яких встановлено ці
обставини.

Інших документів про погашення боргу
за поставлений товар згідно договорів
№ АП-04-0006 від 27.03.2012р., № АП-04-0005 від
27.03.2012р. з додатковим договором від
18.05.2012р. в періоді до 05.05.2014р. (межі
позовних вимог) матеріали справи не
містять, таких не надано ні до суду
першої інстанції, ні на вимоги
апеляційного господарського суду
викладені в ухвалі від 31.07.2014р., що
свідчить про обґрунтований висновок
суду першої інстанції щодо наявної
заборгованості відповідача в розмірі
187 843, 25 грн. за договором № АП-04-0005 від
27.03.2012р. з додатковим договором від
18.05.2012р. та в розмірі 45 321, 15 грн. за
договором № АП-04-0006 від 27.03.2012р..

Зазначену суму боргу в загальному
розмірі 233 164, 40 грн. (187 843, 25 грн. + 45 321, 15
грн.) разом із нарахованими сумами пені,
штрафу та відсотків річних стягнуто з
відповідача за рішенням
Господарського суду міста Києва від
09.04.2013р. прийнятим в межах справи 910/2765/13,
яке є достатнім доказом наявного
прострочення у виконанні зобов'язання
по оплаті згідно договорів № АП-04-0005
від 27.03.2012р. з додатковим договором від
18.05.2012р. та № АП-04-0006 від 27.03.2012р..

Копія позовної заяви та розрахунок
ціни позову (станом на 06.02.2013р.) що були
предметом розгляду Господарського
суду міста Києва у справі 910/2765/13
залучені до матеріалів справи.

Таким чином, враховуючи наявність
допущеного прострочення, та вирішення
в межах справи 910/2765/13 спору про
стягнення боргу та відсотків річних за
допущене прострочення станом на
06.02.2013р., позивачем здійснено
нарахування пені згідно п. 5.2 договорів
поставки за період прострочення з
07.02.2013р. по 05.05.2014р., та відсотків річних
згідно положень ст. 625 ЦК України та
умов п. 5.5 договорів про нарахування 96%
за період прострочення з 07.02.2013р. по
24.04.2014р. у відношенні сум
заборгованості згідно договорів (187 843,
25 грн. + 45 321, 15 грн.), стягнення яких
солідарно з відповідачів і є предметом
розгляду у даній справі.

Згідно ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до статті 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Доказів повного погашення
заборгованості, що виникла за
договорами № АП-04-0006 від 27.03.2012р., №
АП-04-0005 від 27.03.2012р. з додатковим
договором від 18.05.2012р. матеріали справи
не містять, таких у спростування вимог
позивача відповідачем-1 не надано.
Довідкою з банку (за вих. № КІЕ-52/1135 від
26.09.2014р.) наданою ТОВ
«Хімагромаркетинг» підтверджено
відсутність надходження грошових
коштів від ТОВ «Запорізькі лани» за
період з 12.06.2012р. по 05.05.2014р..

В матеріалах справи наявна постанова
Шевченківського відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції про
відкриття виконавчого провадження ВП
№ 42185577 від 13.02.2014р. згідно наказу
виданого на примусове виконання
судового рішення у справі № 910/2765/13, при
цьому докази стягнення коштів з
боржника в межах зазначеного
виконавчого провадження, або ж
перерахування боргу на користь
позивача в добровільному порядку
відсутні.

Діюче законодавство не пов'язує
припинення зобов'язання з наявністю
судового рішення чи відкриття
провадження по його примусовому
виконанню, у зв'язку з чим, враховуючи
порушення відповідачем взятих на себе
зобов'язань, прострочення сплати
страхового відшкодування на користь
позивача, а також і вирішення
зазначеного питання в судовому
порядку, судом першої інстанції
обґрунтовано задоволені вимоги
позивача про стягнення з відповідача-1
суми нарахованих 96% річних та пені
такими що підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Приписи статті 625 ЦК України не
заперечують звернення кредитора з
вимогою про стягнення з боржника, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, процентів річних від
простроченої суми за невиконання
грошового зобов'язання, зокрема, за
період після прийняття судом
відповідного рішення, про що зокрема
зазначено і у постанові Верховного
Суду України від 30.09.2008 № 1/384-07, Ухвалі
Верховного Суду від 12.03.2009 (Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду), постановах Верховного Суду
України від 04.07.2011 № 13/210/10 (11/061), від
12.09.2011р. № 6/433-42/183.

Положеннями статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У договорах від 27.03.2012р. (п. 5.5) сторони
прийшли до згоди щодо зміни розміру
процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст.
625 ЦК України, і встановили її в розмірі
сорока відсотків річних від
несплаченої загальної вартості товару
протягом 90 календарних днів з дати,
коли товар повинен бути сплачений
покупцем та дев'яносто шість відсотків
від несплаченої ціни товару до дня
повної оплати з дати закінчення
дев'яноста календарних днів з дня
закінчення строків сплати
передбачених п. 2.1 договору, вважається
що продавцем пред'явлена вимога щодо
сплати суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення (минулий та майбутній)
та відсотків річних.

Оскільки, згідно п. 2.1 договорів №
АП-04-0006 від 27.03.2012р., № АП-04-0005 від 27.03.2012р.
з додатковим договором від 18.05.2012р.
покупець зобов'язаний був сплатити
продавцю вартість товару не пізніше 15
жовтня 2012р., і станом на 07.02.2013р. вже мало
місце прострочення в оплаті більше 90
днів, позивачем здійснено нарахування
96% річних у відношенні сум
заборгованості по договорах, про
стягнення яких з відповідача-1 згідно
наведеного розрахунку станом на
24.04.2014р. в розмірі 277 804 грн. (223 806, 23 грн.
за договором № АП-04-0005 від 27.03.2012р. з
додатковим договором від 18.05.2012р. + 53 997,
98 грн. за договором № АП-04-0006 від
27.03.2012р.) правомірно прийнято рішення у
справі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідальність у вигляді сплати пені
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ від суми заборгованості за кожний
день прострочення платежу сторони
погодили у п. 5.2, а в п. 5.3 встановили що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
встановлених розділом договору
припиняється через три роки від дня,
коли це зобов'язання повинно було бути
виконано.

З огляду на наведені положення закону
та договорів сторін, судом першої
інстанції обґрунтовано визнано такими,
що підлягають задоволенню вимоги
позивача про стягнення з відповідача-1
сум пені в розмірі 32 550, 92 грн.
нарахованої за прострочення сплати 187
843, 25 грн. боргу згідно договору №
АП-04-0005 від 27.03.2012р. з додатковим
договором від 18.05.2012р. та за
прострочення оплати 45 321, 15 грн. боргу за
договором № АП-04-0006 від 27.03.2012р в
періоді з 07.02.2013р. по 05.05.2014р..

Вимоги позивача про стягнення вказаних
сум розглянуті також і у відношенні
поручителя згідно договору поруки №
ПР-04-00-05 від 17.05.2013р., як солідарного
боржника, відповідальність якого
передбачена у разі порушення боржником
договору поставки № АП-04-005 від 27.03.2012р.,
договору поставки № 04-006 від 27.03.2012р. та
додаткових договорів (угод) до них (п. 1.2,
2.1 договору поруки).

Зазначений договір, разом із вимогою до
поручителя від 28.05.2013р. залучені до
матеріалів справи, а заперечення
скаржника про те, що про наявність
такого договору йому стало відомо лише
при отриманні позовної заяви у даній
справі не свідчать про його нечинність
чи недійсність.

Господарський процесуальний кодекс
України не містить заборони на
визначення альтернативної підсудності
за вибором позивача у випадку, якщо
вимоги заявляються і до поручителя,
договір з яким укладено без участі
боржника, чим і користується, в даному
випадку, позивач укладаючи договори
поруки та звертаючись до відповідної
судової інстанції.

Таким чином доводи скаржника викладені
у письмовому поясненні по апеляційному
провадженню не свідчать про порушення
судом першої інстанції норм
процесуального закону, а скаржник в
свою чергу, не позбавлений права
відповідної ініціативи щодо внесення
відповідних змін до законодавства
(подання пропозицій відповідним
органам, установам, організаціям,
звернення до народних депутатів тощо, з
приведенням конкретного прикладу).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором
боржника за виконання ним свого
обов'язку. Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі, поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

У п. 1.3 договору поруки № ПР-04-00-05 від
17.05.2013р. визначено, що поручитель
відповідає перед кредитором за
виконання зобов'язання боржником в
повному обсязі; поручитель відповідає
в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи
сплату основного боргу, процентів,
комісій, неустойки, витрат кредитора
тощо.

Через невиконання зобов'язань, що
виникли для ТОВ «Евромаркетинг» з
договору поруки № ПР-04-00-05 від 17.05.2013р.,
та умови договору що передбачають
солідарну відповідальність
поручителя, вимоги позивача про
стягнення з відповідачів солідарно
нарахованих за період прострочення
сплати боргу (233 164, 40 грн.) в періоді з
07.02.2013р. по 05.05.2014р. сум пені та відсотків
річних правомірно задоволені судом
першої інстанції з винесенням рішення
у справі 05.06.2014р..

Посилання скаржника на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права при розгляді справи № 911/1698/14
через необхідність відкладення
розгляду справи при нез'явленні
представників відповідачів в судове
засідання 05.06.2014р. не знаходить свого
підтвердження, оскільки право суду
відкласти розгляд справи згідно п. 1 ч. 1
ст. 77 ГПК України, обумовлене саме
неможливістю вирішення спору у
призначеному судовому засіданні, а не
самим лише нез'явленням представника
сторони на розгляд справи.

У праві подати до суду відзив на позов
та докази в обґрунтування заперечень
проти позову, відповідач-1 не був
обмежений, оскільки ухвалу про
порушення провадження у справі з
призначеною датою судового засідання
05.06.2014р. ТОВ «Запорізькі лани» отримано
16.05.2014р., тобто завчасно до судового
засідання призначеного по розгляду
справи.

Доводи скаржника, що стороною
відповідача-1 не було отримано ухвали
про витребування будь-яких доказів, чи
подання відзиву не відповідають
дійсності та спростовуються наявною у
справі ухвалою про порушення
провадження у справі від 08.05.2014р. та
поштовим повідомленням про вручення з
штрихкодовим ідентифікатором 788,
яким підтверджено її отримання ТОВ
«Запорізькі лани» 16.05.2014р..

Помилковість відповідних посилань на
дати у описовій частині судового
рішення від 05.06.2014р. підтверджено
ухвалою про виправлення описки від
02.07.2014р., яка наявна у справі, а
долучення її копії до апеляційної
скарги самим скаржником свідчить про
обізнаність останнього у допущенні
описки у рішенні суду від 05.06.2014р..

На підставі вищевикладеного,
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено відповідно
до норм матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
апеляційної скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Запорізькі лани» та скасування
рішення Господарського суду Київської
області від 05.06.2014 року.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Запорізькі лани» залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду Київської області від 05.06.2014р. у
справі № 911/1698/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/1698/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
Р.І. Самсін

Судді
І.М. Скрипка

С.А. Гончаров