ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р.
Справа № 911/1882/14

Господарський суд Київської області у
складі головуючого судді - Антонової
В.М., судді - Горбасенко П.В., Лопатін А.В.
розглянувши справу

за позовомПриватного підприємства
«АІВ ГРУП»до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2»про стягнення
572 385,10 грн.За участю представників
сторін згідно з протоколом судового
засідання

секретар судового засідання: Лаврікова
О.В.

Обставини справи:

20.05.2014 Приватне підприємство «АІВ ГРУП»
(далі - позивач) звернулося до
господарського суду Київської області
з позовною заявою б/н від 19.05.2014 (вх.
№1996/14) до Товариства з обмеженою
відповідальністю «КРАЙ-2» (далі -
відповідач) про стягнення 572 385,10 грн.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 20.05.2014 порушено провадження
у справі №911/1882/14 та призначено її до
розгляду на 19.06.2014.

У судовому засіданні 19.06.2014 оголошено
перерву до 31.07.2014.

25.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від відповідача
надійшов відзив б/н та дати (вх. №14906/14)
на позовну заяву ПП «АІВ ГРУП».

25.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від відповідача
надійшла заява б/н та дати (вх. №14907/14)
про застосування строків позовної
давності.

25.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від відповідача
надійшло клопотання б/н та дати (вх.
№14908/14) про фіксування судового процесу
з допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

30.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача надійшли
письмові пояснення б/н від 30.07.2014 (вх.
№15407/14), щодо вимог про стягнення
судових витрат.

30.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача надійшли
письмові пояснення б/н від 30.07.2014 (вх.
№15408/14), щодо відзиву відповідача.

30.07.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача надійшли
письмові пояснення б/н від 30.07.2014 (вх.
№15409/14), щодо заяви відповідача про
застосування строку позовної давності.

У судове засідання 31.07.2014 представники
сторін по справі з'явились.

У судовому засіданні 31.07.2014, дослідивши
матеріали справи, у зв'язку із
складністю спору, з метою повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
справи №911/1882/14, господарський суд
дійшов висновку про необхідність
призначення колегіального розгляду
справи у складі трьох суддів.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 31.07.2014 (суддя -
Антонова В.М.), призначено колегіальний
розгляд справи №911/1882/14 та передано
справу до відділу
інформаційно-статистичного
забезпечення та кодифікації
законодавства апарату суду для
визначення складу колегії суддів.

Розпорядженням голови господарського
суду Київської області №150-АР від 01.08.2014
«Про призначення складу колегії суддів
з розгляду справи» призначено колегію
з розгляду справи №911/1882/14 у складі
трьох суддів: головуючий суддя -
Антонова В.М., судді - Горбасенко П.В.,
Рябцева О.О.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 01.08.2014 справу №911/1882/14
прийнято до розгляду у складі трьох
суддів: головуючий суддя - Антонова В.М.,
судді - Горбасенко П.В., Рябцева О.О. та
розгляд справи призначено на 04.09.2014.

21.08.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача по справі
надійшли письмові пояснення б/н від
14.08.2014 (вх. №17158/14).

21.08.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача по справі
надійшло клопотання б/н від 13.08.2014 (вх.
№17159/14) про приєднання доказів до
матеріалів справи.

01.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника відповідача по справі
надійшло клопотання б/н від 01.09.2014 (вх.
№17896/14) про фіксування судового
процесу.

01.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника відповідача по справі
надійшли додаткові письмові пояснення
б/н від 01.09.2014 (вх. №17897/14).

03.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача надійшло
клопотання б/н від 03.09.2014 (вх. №18240/14) про
приєднання доказів по справі.

03.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача надійшли
письмові пояснення (вх. №18243/14).

04.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області, до початку
судового засідання, від представника
позивача надійшло клопотання б/н від
04.09.2014 (вх. №18279/14).

У судове засідання 04.09.2014 представники
сторін по справі з'явились.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 04.09.2014 розгляд справи було
відкладено на 23.09.2014.

18.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника позивача надійшли
письмові пояснення б/н від 17.09.2014 (вх.
№19758/14) щодо укладеного між сторонами
договору №021111 та заява про уточнення
позовних вимог б/н від 18.09.2014 (вх. №19762/14),
в якій позивач просить суд стягнути з
відповідача 572 385,10 грн., з яких 82 828,48
грн. заборгованості, 421 419,46 грн.
упущеної вигоди, 29 212,03 грн. - 3% річних, 3
724,49, грн. інфляційні та 35 200,64 грн. пеня.

22.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від
представника відповідача надійшли
письмові пояснення б/ н від 22.09.2014 (вх.
№19996/14).

Розпорядженням голови господарського
суду Київської області №201-АР від 22.09.2014
«Про призначення складу колегії суддів
з розгляду справи», у зв'язку з
відпусткою судді Рябцевою О.О.,
здійснено заміну у складі колегії
суддів, яка розглядає справу №911/1882/14,
замінивши суддю Рябцеву О.О. на суддю
Лопатіна А.В.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 22.09.2014 справу №911/1882/14
прийнято до розгляду у складі колегії
суддів: головуючий суддя - Антонова В.М.,
Горбасенко П.В., Лопатін А.В.

У судове засідання 23.09.2014 представники
сторін по справі з'явились.

23.09.2014 у судовому засіданні представник
позивача та позива підтримав позовні
вимоги, з урахуванням заява про
уточнення позовних вимог б/н від 18.09.2014
(вх. №19762/14).

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Як роз'яснено у п. 3.11. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року,
Господарським процесуальним кодексом,
зокрема статтею 22 цього Кодексу, не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про «доповнення» або
«уточнення» позовних вимог, або
заявлення «додаткових» позовних вимог
і т.п. Тому в разі надходження до
господарського суду однієї із
зазначених заяв (клопотань) останній,
виходячи з її змісту, а також змісту
раніше поданої позовної заяви та
конкретних обставин справи, повинен
розцінювати її як: подання іншого (ще
одного) позову, чи збільшення або
зменшення розміру позовних вимог, чи
об'єднання позовних вимог, чи зміну
предмета або підстав позову.

Початок розгляду справи по суті має
місце з того моменту, коли
господарський суд після завершення
підготовки справи до розгляду (стаття 65
ГПК України) відкриття судового
засідання, роз'яснення (за
необхідності) сторонам та іншим
учасникам судового процесу їх прав та
обов'язків і розгляду інших клопотань і
заяв (про відкладення розгляду справи,
залучення до участі в ній інших осіб,
витребування додаткових доказів тощо)
переходить безпосередньо до розгляду
позовних вимог, тобто до з'ясування у
передбаченому ГПК порядку обставин
справи та здійснення їх правової
оцінки, про що зазначається в протоколі
судового засідання.

Відтак, на розгляд господарського суду
передані позовні вимоги остаточно
сформовані в заяві про уточнення
позовних вимог б/н від 18.09.2014 (вх. №19762/14).

Враховуючи, що ухвалою господарського
суду Київської області від 22.09.2014
справу №911/1882/14 прийнято до розгляду
новим складом колегії, розгляд справи
почався з початку, господарський суд
дійшов висновку, що заява про уточнення
позовних вимог б/н від 18.09.2014 (вх. №19762/14)
подана до початку розгляду справи по
суті.

Суд у судовому засіданні 23.09.2014
перейшов до розгляду спору по суті.

У судовому засіданні 23.09.2014
представники позивача підтримали
позовну заяву, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог. Зазначена
заява прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 23.09.2014 представник
відповідача заперечив проти позовних
вимог, з підстав викладених у відзиві
та письмових поясненнях.

У судовому засіданні 23.09.2014
господарським судом на підставі ст. 85
ГПК України було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення і доводи
представників сторін, дослідивши та
оцінивши представлені докази в їх
сукупності, суд встановив:

18.07.2011 між Приватним підприємством
«Мейжер Сервіс» (виконавець за
договором, позивач у справі) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Край-2» (замовник за
договором, відповідач у справі) було
укладено договір №102/11 про надання
клінінгових послуг (далі-договір),
відповідно до п.1.1. договору виконавець
зобов'язується власними силами, з
використанням власних витрат
матеріалів (миючі засоби, обладнання і
т.п.) надавити клірингові послуги
(далі-послуги) на об'єкті замовника -
гіпермаркет «Країна», що знаходиться
за адресою: смт Мала Данилівка, вул..
Кільцевий шлях, 4а, Дергачівського
району, Харківської області (далі -
об'єкт). Замовник зобов'язується
прийняти й оплатити надані йому
послуги в порядку і на умовах
визначених цим договором.

Відповідно до рішення власника
Приватного підприємства «Мейжер
Сервіс» від 07.03.2012 було внесено зміни до
статутних документів, а саме змінено
повне найменування підприємства на
наступне Приватне підприємство «АІВ
ГРУП», скорочене - ПП «АІВ ГРУП»
(позивач у справі).

Згідно з п.1.2. договору найменування,
характер, об'єм послуг, передбачених
п.1.1. цього договору, визначається в
заявці замовника на надання послуг, у
якій вказуються найменування та й
обсяг послуг, які повинен виконати
виконавець, що є невід'ємними частинами
цього договору.

Відповідно до п.1.2. договору вартість
послуг визначається сторонами
договору й затверджується разом з
найменуванням , характером та об'ємом
послуг у специфікаціях до договору, що
є невід'ємними частинами цього
договору.

На виконання п.1.2. договору
відповідачем підписано заявку до
договору про надання клінінгових
послуг №102/11 від 18.07.2011 та підписано та
скріплено печатками сторін
специфікацію №1 до договору про
надання клінінгових послуг №102/11 від
18.07.2011.

Пунктом 7.1 договору даний договорі
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами та укладений
терміном до липня 2012 року.

Як встановлено господарським судом, на
виконання умов договору позивачем
виставлено відповідачу
рахунки-фактури №СФ-00165 від 03.10.2011 на
суму 37 935,00 грн., №СФ-00202 від 24.11.2011 на
суму 59 674,66 грн., №СФ-00233 від 26.12.2011 на
суму 112 957,78 грн., №СФ-0000027 від 30.01.2012 на
суму 134 680,45 грн., №СФ-0000045 від 05.03.2012 на
суму 134 680,45 грн., №СФ-0000046 від 05.03.2012 на
суму 39 100, 00 грн. та акти здачі-прийняття
робіт (надання послуг) №ОУ-000125 на суму 37
935,00 грн., №ОУ-000128 на суму 59 674,66 грн.,
№ОУ-000144 на суму 112 957,78 грн., №СФ-0000030 від
30.01.2012 на суму 134 680,45 грн., №СФ-0000045 від
05.03.2012 на суму 134 680,45 грн., №ОУ-000046 на
суму 39 100, 00 грн.

У відповідності з ч. 1 ст. 837 Цивільного
кодексу України за договором підряду
одна сторона (підрядник) зобов'язується
на свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

За наслідками дослідження даного
Договору суд приходить до висновку, що
останній за своєю правовою природою є
договором підряду.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем подано зауваження до акту
здачі-прийняття робіт, на підставі
якого виставлений рахунок-фактура
№СФ-00201 від 24.11.2011, а саме щодо вартості
послуг за період з 10.11.2011 по 29.11.2011 за
десять днів сума яких повинна складати
44 893,48 грн., проте позивачем зазначено 59
674,65 грн.

Таким чином, з врахуванням зауважень
відповідача, позивачем виставлено
рахунок фактура №СФ-0000020 від 06.02.2014 на
суму 44 893,48 грн. та акт здачі-приймання
№СФ-0000002 від 06.02.2014 на суму 44 893,48 грн.

Проте відповідач зазначає, що договір
103/11 про надання клінінгових послуг від
06.12.2011 є розірваний в односторонньому
порядку з 06.12.2011, посилаючись на
службову записку від 06.12.2011, в якій
адміністратор клінінгової компанії
«Мейжер Сервіс» ОСОБА_1 повідомила
директора ТОВ «Край-2» про те, що станом
на 06.12.2011 договір №102/11 є розірваним в
односторонньому порядку, а за час який
минув з такого розірвання ,
співробітники ПП «Мейжер Сервіс» не
мають доступ на територію об'єкту для
того, щоб забрати особисті речі та
документи.

Відповідач стверджує, що даною
службовою запискою позивач в
односторонньому порядку повідомив про
розірвання договору №103/11, в зв'язку чим
договір є розірваним, а зобов'язання за
даним договором припинені.

Як вбачається з матеріалів справи,
службовою запискою від 06.12.2011 (вх. №16
від 19.12.2011) адміністратор клінінгової
компанії «Мейжер Сервіс» ОСОБА_1
звернулася до генерального директора
«Край-2», в якій зазначила, що
співробітним клінінгової компанії не
було надано умов для організації
роботи.

Також, адміністратор зазначає, що за
час який пройшов після одностороннього
розірвання договору, співробітникам та
адміністратору особисто було
відмовлено в доступі на об'єкт.

08.12.2011 адміністратор клінінгової
компанії «Мейжер Сервіс» ОСОБА_1
звернулася з службовою запискою до
директора ТОВ «Край-2», в якій
зазначила, що співробітники компанії
не мають доступу з 06.12.с.г. до об'єкту для
надання клінінгових послуг.

19.12.2011 адміністратор клінінгової
компанії «Мейжер Сервіс» ОСОБА_1
звернулася з службовою запискою до
директора ТОВ «Край-2», в якій
повідомила, що 06.12.2011 співробітники
компанії «Мейжер Сервіс» відсторонені
від виконання своїх обов'язків без
пред'явлення документа, який свідчив
про розірвання договору на
обслуговування.

21.12.2011 адміністратор клінінгової
компанії «Мейжер Сервіс» ОСОБА_1
звернулася з службовою запискою до
директора «Край-2», в якій зазначила, що
з 06.12.2011 співробітники компанії «Мейжер
Сервіс» відсторонені від виконання
свої обов'язків на об'єкті, в зв'язку з
не допуском та проінформувала про
заборгованість.

Листом №122/1 від 01.12.2011 відповідач
зазначає, що послуги позивачем
надаються неякісно та не в повному
обсязі, в зв'язку з чим наводиться
вичерпний перелік претензій до надання
послуг.

Також відповідачем надано лист вих. №132
від 08.12.2011, з якому зазначено про намір
розірвати договір №103/11 від 18.07.2011 про
надання клінінгових послуг.

З листа відповідача №15 від 03.01.2011
вбачається, що позивачеві направлено
копія повідомлення від 12.12.2011 та акт
звірки взаєморозрахунків станом на
29.12.2011. Даний лист отримано позивачем
12.01.2012 про, що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення.

У відповідь на повідомлення від 12.12.2011
позивач зазначив, що договір №103/11 про
надання клінінгових послуг не
укладався.

Як вбачається з матеріалів справи та з
пояснень сторін, договір №102/11 про
надання клінінгових послуг від 18.07.2011
та договорі №102/11 про надання
клінінгових послуг від 18.07.2011 є
ідентичними, тобто такими, що укладені
щодо одного і того ж самого предмету та
між тими є самими сторонами.

Кожна із сторін вправі достроково
розірвати даний договір, попередньо
письмово сповістивши при цьому іншій
стороні не менше чим за один місяць, але
не раніше ніж через місяці після
укладання цього договору (п.7.3.
договору).

Поряд з цим, приписами ч. 1 ст. 651
Цивільного кодексу України
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу
України, зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 907 Цивільного
кодексу України договір про надання
послуг може бути розірваний, у тому
числі шляхом односторонньої відмови
від договору, в порядку та на підставах,
встановлених цим Кодексом, іншим
законом або за домовленістю сторін.

Частиною 1 ст. 188 Господарського
кодексу України передбачено, що зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Порядок і наслідки розірвання договору
про надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом (ч. 2 ст.
907 Цивільного кодексу України).

Договором не встановлено спеціального
порядку дії ст. 607 Цивільного кодексу
України,

Судом критично оцінюються посилання
відповідача на службову записку від
06.11.2012, як на підставу для розірвання
договору. Оскільки зазначена службова
записка не є листом-вимогою в розумінні
ст..188 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги вище зазначене,
відповідачем не надано суду письмових
повідомлень сторін про розірвання
договору, таким чином не доведено факт
розірвання договору.

Таким чином, суд приходить до висновку
що договір №102/11 про надання
клінінгових послуг від 18.07.2011 не було
розірвано та строк його дії був до
липня 2012 року включно.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно п.1, п.2 ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правововідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утримуватися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Цивільним кодексом України у ч. 2 ст. 202
закріплено, що правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно ч. 2 ст. 317 Господарського
кодексу України, загальні умови
договорів підряду визначаються
відповідно до положень Цивільного
кодексу України про договір підряду.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно приписів статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського
кодексу України не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язання, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Проте, з поданих матеріалів сторонами,
суд приходить до висновку, що послуги
відповідачеві надавалися лише до
06.12.2011.

Таким чином, позовна вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості за рахунками-фактури
№СФ-00165 від 03.10.2011 та № СФ-0000002 в розмірі
82 828,48 грн. підлягає задоволенню в
повному розмірі, заявленому позивачем.

Також позивачем заявлено до стягнення
з відповідача 2 648,17 грн. пені
нараховану на суму заборгованості 37
935,00 грн. за період з 16.01.2012 по 25.03.2014 та 3
133,93 грн. пені нараховану на суму
заборгованості 44 893,48 грн. за період з
16.02.2012 по 25.03.2014.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України
визначає неустойку (штраф, пеню) як
грошову суму або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення ним зобов'язання. Пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Проте, позивачем заявлено заяву про
застосування строків позовної
давності по сплаті пені.

Відповідно до статті 251 Цивільного
кодексу України строком є певний
період у часі, зі спливом якого по'язана
дія чи подія, яка має юридичне значення.
Договірні строки визначаються
сторонами в правочинах за їх бажанням.

Статтею 253 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців. Проте законом або
договором можуть бути передбачені інші
умови нарахування.

За змістом пункту 1 частини другої
статті 258 Цивільного кодексу України
щодо вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) передбачено спеціальну
позовну давність в один рік. Порядок
обчислення позовної давності в силу
вимог частини другої статті 260
Цивільного кодексу України не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Відтак, частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
визначено строк та порядок нарахування
штрафних санкцій, а строк, протягом
якого особа може звернутись до суду за
захистом свого порушеного права,
встановлюється ЦК України.

Проте, як вбачається з умов договору
сторонами не продовжено строк позовної
давності щодо нарахування пені.

Позивач звернувся до суду 20.05.2014, тобто
з пропуском встановленого ст. 258 ЦК
України річного строку позовної
давності в частині вимог про стягнення
2 648,17 грн. пені нараховану на суму
заборгованості 37 935,00 грн. за період з
16.01.2012 по 25.03.2014 та 3 133,93 грн. пені
нараховану на суму заборгованості 44
893,48 грн. за період з 16.02.2012 по 25.03.2014, про
застосування якого заявив відповідач.

Таким чином, господарський суд
відмовляє позивачеві у стягненні 5 782,1
грн. пені.

Також, позивачем заявлено до стягнення
2 598,58 грн. 3% річних за рахунком №СФ-00165
від 03.10.2011 та за рахунком №СФ-0000020 від
06.02.2014 та 650,43 грн. інфляційних втрат за
рахунком №СФ-00165 від 03.10.2011 та за
рахунком №СФ-0000020 від 06.02.2014.

Стаття 625 Цивільного кодексу України
передбачає, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір не
встановлений договором.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Оскільки, відповідачем прострочено
виконання грошового зобов'язання, то
відповідно вимога позивача про
стягнення з відповідача 3% річних,
нарахованих на суму боргу за
поставлений товар згідно договору, є
правомірною.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок 3% річних за допомогою
калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», господарський суд
встановив, що він є арифметично вірним
та складає 2 598,58 грн., які підлягають
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок інфляційних втрат за
допомогою калькулятору підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
«ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», господарський суд
встановив, що він є арифметично вірним
та складає 650,43 грн., які підлягають
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Також позивачем заявлено до стягнення
з відповідача 421 419,46 грн. упущеної
вигоди.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
встановлено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, відшкодування
збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного
кодексу України збитками є, зокрема,
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу
України встановлено, що під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського
кодексу України до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються: вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Частиною 4 ст. 623 Цивільного кодексу
України встановлено, що при визначенні
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
враховуються заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання.

Отже, для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення збитків
у вигляді упущеної вигоди, потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення: 1)
протиправної поведінки; 2) збитків; 3)
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками; 4) вини
та встановлення заходів, вжитих
стороною для одержання такої вигоди.

Пред'явлення вимоги про відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися заходи,
вжиті кредитором для їх одержання. У
вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які могли б
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання.

В письмових поясненнях позивач
зазначає, що саме зі сторони
відповідача вчинялась протиправна
поведінка, наслідком якої було
недопущення до робочих місць
працівників позивача без будь-якого
попереднього повідомлення чи
пояснення причин, стверджуючи, що дії
відповідача є порушенням його
зобов'язань.

Позивач в свої поясненнях зазначає, що
наслідком таких дій стало те, що
позивач не отримав доходів, на які
правомірно сподівався, адже за умовами
договору відповідач зобов'язаний
оплачувати надані послуги щомісяця.

Позивач зазначає, що існує причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
відповідача та збитками, які він
зазначив, оскільки за умовами договору
відповідач зобов'язаний забезпечувати
працівникам позивача вільний доступ до
приміщень. Як зазначає позивач, саме
активна протиправна поведінка
відповідача, яка виражалася у не
допуску працівників на об'єкт, на якому
надавалися послуги, стала причиною
неможливості їх надання.

Також позивач стверджує, що у діях
відповідача є вина, адже не допуск
працівників виражався в активних діях,
працівники позивача намагалися
потрапити до середини приміщення,
однак вхід було заборонено.

Господарський суд приходить до
висновку, що службові записки подані
сторонами не доводять наявність
існування складу цивільного
правопорушення.

Інших доказів, зокрема звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з не
допуском на об'єкт, позивачем суду не
надано.

Крім того, позивачем не надано доказів
на підтвердження розміру упущеної
вигоди.

В зв'язку з тим, що позивачем не
доведено наявність такої міри
відповідальності, як упущена вигода, не
встановлено наявності усіх елементів
складу цивільного правопорушення, то
господарський суд відмовляє
позивачеві у стягненні 421 419,46 грн.

Відповідно суд дійшов висновку про
відсутність підстав для нарахування 3%
річних, інфляційних та пені на суму 421
419,46 грн. заявленої позивачем в якості
упущеної вигоди.

Таким чином, суд відмовляє в
нарахуванні 26 613,45 грн. 3% річних, 3 074,06
грн. інфляційних втрат та 29 418,54 грн.
пені.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
наявні в матеріалах справи документи
та досліджуючи в судовому засіданні
докази, виходячи з викладених обставин
справи, господарський суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог, в розмірі 86 077,49 грн., з
яких 82 828,48 грн. заборгованості, 2 598,58
грн. 3% річних та 650,43 грн. інфляційних
втрат.

В іншій частині позову відмовити, а
саме 421 419,46 грн. упущеної вигоди, 26 613,45
грн. 3% річних, 3 074,06 грн. інфляційних
втрат та 35 200,64 грн. пені.

З Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 ГПК України
передбачено, що судовий збір
покладається у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Пунктом 4.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» від 21.02.2013 №7
зазначено, що у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог; при задоволенні позову
в повному обсязі відшкодовування
витрат позивача, що пов'язані зі
сплатою судового збору, покладається
на відповідача; в разі відмови у позові
повністю ці витрати покладаються на
позивача. Такі правила розподілу
судового збору застосовуються у спорах
як майнового, так і немайнового
характеру.

Враховуючи, що позовні вимоги
задоволено частково, судовий збір
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ГПК України
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, відповідач просить стягнути
з позивача 24 000,00 грн. оплати послуг
адвоката.

Відповідно до ст. 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи з викладеного, відшкодування
витрат пов'язаних з оплатою послуг
адвоката з надання правової допомоги
можливе при сукупності наступних
підстав: послуги повинні надаватись
адвокатом (адвокатським бюро, колегією,
фірмою, конторою чи іншими
адвокатськими об'єднаннями); реальної
оплати таких послуг до прийняття
рішення у справі та підтвердження цієї
оплати відповідними фінансовими
документами.

Так, відповідно до договору №27-03/13 про
надання правової допомоги адвокатом та
комплексне юридичне обслуговування
від 27.03.2013 (далі-договір про надання
правової допомоги), який укладено між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «КРАЙ-2» (замовник за
договором) та Адвокатським об'єднанням
«Юридична компанія «КАПІТАЛ»
(юридичний радник за договором),
відповідно до п..2.1 договору про надання
правової допомоги, замовник цим
замовляє, а юридичний радник
зобов'язується надати правову допомогу
та здійснити юридичне обслуговування
замовника відповідно до умов цього
договору.

Надання вказаних послуг
підтверджується наявним в матеріалах
справи додатком №3 до договору про
надання правової допомоги, в якому
зазначено, що у порядку та на умовах
договору №27-03/13 про надання правової
допомоги адвокатом та комплексне
юридичне обслуговування від 27.03.2013
замовник доручає, а юридичний радник
зобов'язується надати юридичні послуги
з представництва інтересів ТОВ «КРАЙ-2»
в господарському суду Київської
області у справі №911/1882/14 за позовом ТОВ
«АІВ ГРУП» до ТОВ «КРАЙ-2» про стягнення
504 247,94 грн. основного боргу, 29 212,03 грн. -
3% річних, 3 724,49 грн. - інфляційних, 3 520,64
грн. пені.

Пунктом 2 додатку №3 зазначено, що
вартість юридичних послуг складає 20
000,00 грн., а також ПДВ 4 000,00 грн.

На виконання умов договору пр. надання
правової допомоги та додатку
№3,рахунком №119 від 19.06.2014 відповідач
перерахував на користь АО «Юридична
компанія «КАПІТАЛ» 24 000,00 грн. з ПДВ.

У матеріалах справи міститься копія
посвідчення адвоката, виданого на
підставі свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю №
НОМЕР_1 .

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_2 брав участь у судових
засіданнях в якості представника
відповідача.

Пунктом 10 Роз'яснень Вищого
арбітражного суду України № 02-5/78 від
04.03.1998 р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
передбачено, що витрати позивачів та
відповідачів, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених частиною п'ятою статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді, і
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг.

Таким чином, з огляду на те, що
позивачем підтверджено правовий
статус адвоката, якому здійснено
оплату, наявність доказів фактичного
перерахування йому коштів на підставі
договору, господарський суд дійшов
висновку про кваліфікацію зазначених
витрат позивача в якості витрат на
оплату послуг адвоката в розумінні
ст. 44 Господарського процесуального
кодексу України.

Вирішуючи питання про розподіл витрат,
які підлягають сплаті за послуги
адвоката, господарський суд має
враховувати, що розмір відшкодування
названих витрат не повинен бути
неспіврозмірним, тобто явно завищеним
(Інформаційний лист Вищого
господарського суду України № 01-8/155 від
13.02.2002).

У визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
надавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Зважаючи на відсутність в матеріалах
справи вартості економних
транспортних послуг, вартості оплати
відповідних послуг адвокатів, яка
склалася в країні або в регіоні;
відомостей органів статистики або
інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; а також враховуючи
те, що отримання позивачем юридичних
послуг, пов'язаних з представленням
інтересів останнього, не є
обов'язковими витратами, які особа має
зробити для відновлення свого
порушеного права, а вибір конкретного
адвоката, який представлятиме його
інтереси є його особистим правом;
беручи до уваги ціну позову, тривалість
розгляду і незначну складність справи,
суд дійшов висновку про те, що позовні
вимоги про стягнення з відповідача
витрат на оплату послуг адвоката у
розмірі 24 000,00 грн. є неспіврозмірними
та завищеними.

Дослідивши матеріали справи, а також
враховуючи вищезазначені приписи
законодавства України, суд дійшов
висновку про зменшення вищезазначеної
суми до мінімального розміру
заробітної плати - 1 218,00 грн.

Керуючись ст. ст. 44, 49, ст. ст. 82-85 ГПК
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2» (09000, Київська
обл., Сквирський район, місто Сквира,
вулиця Леніна, будинок 22,
ідентифікаційний код: 35231874) на користь
Приватного підприємства «АІВ ГРУП»
(91053, Луганська обл., місто Луганськ,
вулиця Совєтская, будинок 193,
ідентифікаційний код: 35707877) 82 828
(вісімдесят дві тисячі вісімсот
двадцять вісім) грн. 48 коп.
заборгованості, 2 598 (дві тисячі п'ятсот
дев'яносто вісім) грн. 58 коп. 3% річних 650
(шістсот п'ятдесят) грн. 43 коп.
інфляційних втрат та 2 026 (дві тисячі
двадцять шість) грн. 30 коп. судового
збору.

3. Стягнути з Приватного підприємства
«АІВ ГРУП» (91053, Луганська обл., місто
Луганськ, вулиця Совєтская, будинок 193,
ідентифікаційний код: 35707877) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2» (09000, Київська
обл., Сквирський район, місто Сквира,
вулиця Леніна, будинок 22,
ідентифікаційний код: 35231874) 1 218 (одну
тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.
витрат на послуги адвоката.

4. В іншій частині позовних вимог
відмовити

5. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду Київської
області набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення і підписання
та може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Головуючий суддя
В.М. Антонова

Суддя
П.В.
Горбасенко

Суддя
А.В. Лопатін

Повне рішення складено 07.10.2014 року