КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р. Справа№ 911/1845/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Аграрного приватного
підприємства «Золота Нива»

на рішення Господарського суду
Київської області

від 16.06.2014

у справі № 911/1845/14 (суддя Наріжний С.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хімагромаркетинг»,
м. Київ,

до 1) Аграрного приватного підприємства
«Золота Нива», Тернопільська обл.,
Зборівський р-н, с. Бзовиця,

2) Товариства з обмеженою
відповідальністю «Акруа», Київська
обл., м. Бровари,

про стягнення 137194,59 грн,

за участю представників:

від позивача: Бабич Є.В. - представник
(довіреність б/н від 15.12.2013);

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хімагромаркетинг»
(надалі - ТОВ «Хімагромаркетинг»)
звернулось до Господарського суду
Київської області з позовом про
стягнення в солідарному порядку з
Аграрного приватного підприємства
«Золота Нива» (надалі - АПП «Золота
Нива») та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Акруа» (надалі - ТОВ
«Акруа») заборгованості в сумі 137 194,59
грн, з яких 24 111,00 грн основного боргу, 81
717,47 грн відсотків річних, 27 749,47 грн пені
та 3 616,65 грн штрафу, посилаючись на
порушення відповідачами зобов'язань
щодо своєчасної оплати поставлених
засобів захисту рослин.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 16.06.2014 у справі
№911/1845/14 позов задоволено повністю,
солідарно стягнуто з АПП «Золота Нива»
та ТОВ «Акруа» на користь ТОВ
«Хімагромаркетинг» 24 111,00 грн основного
боргу, 81 717,47 грн відсотків річних, 27 749,47
грн пені, 3 616,65 грн штрафу та 2 743,89 грн
судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, АПП
«Золота Нива» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
Київської області від 16.06.2014 у справі №
911/1845/14 як таке, що прийняте при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи, та постановити
нове, яким зменшити розмір стягнення
боргу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 04.08.2014 справу
прийнято до апеляційного провадження
та розгляд справи призначено на 06.10.2014.

В судове засідання 06.10.2014 представники
відповідача-1 та відповідача-2, належним
чином повідомлені про день, місце та
час розгляду апеляційної скарги, не
з'явилися, про причини неявки суд не
повідомили.

Вислухавши думку представника
позивача щодо розгляду апеляційної
скарги без участі представників
відповідача-1 та відповідача-2,
враховуючи вимоги частини 1 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої апеляційна
скарга на рішення місцевого
господарського суду розглядається у
двомісячний строк з дня постановлення
ухвали про прийняття апеляційної
скарги до провадження, з огляду на
відсутність клопотань про продовження
строку розгляду апеляційної скарги,
колегія суддів, порадившись, ухвалила
здійснити розгляд справи за наявними у
справі матеріалами у відсутність
вказаних осіб.

В судовому засіданні 06.10.2014 представник
позивача вимоги апеляційної скарги не
визнав, доводи, на яких вона
ґрунтується вважає безпідставними, а
судове рішення законним, у зв'язку з чим
просив залишити оскаржуване рішення
без змін, а скаргу відповідача-1 - без
задоволення.

06.10.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вислухавши
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, а рішення має
бути залишеним без змін, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, 27.04.2012 між ТОВ
«Хімагромаркетинг» (в тексті договору -
продавець) та АПП «Золота Нива» (в
тексті договору - покупець) було
укладено договір поставки №АП-18-0107
(далі - договір-1).

Відповідно до п.п. 1.1.,1.2. вказаного
договору продавець зобов'язується
передати у власність покупцеві, а
покупець зобов'язується прийняти й
оплатити засоби захисту рослин,
перелік яких зазначений в пункті 1.1.,
вартість яких на дату укладення
договору становить 113 102,53 грн. Вартість
товару в період дії договору може
змінюватись в порядку, передбаченому п.
2.2. договору, при цьому така ціна є
узгодженою сторонами та не потребує
додаткового узгодження шляхом
підписання змін та доповнень до
договору.

Згідно п. 2.1. договору-1 покупець
зобов'язаний сплатити продавцю
вартість товару, зазначену в п. 1.2.
договору, в наступні строки: не пізніше
30.04.2012 - 33 930,76 грн, не пізніше 20.10.2012 - 79
171,77 грн.

В силу п. 2.6. договору-1, оплата вартості
товару, що залишилася, здійснюється не
пізніше кінцевого строку, визначеного
у п. 2.1. договору.

Згідно п. 3.4. договору-1 одержання товару
за кількістю та якістю здійснюється
покупцем у день поставки товару.
Одночасно з передачею товару продавець
зобов'язаний передати покупцеві
наступні документи: рахунок на оплату
товару; податкову накладну згідно норм
Податкового кодексу України; видаткову
(відвантажувальну) накладну;
товарно-транспортну накладну, якщо
поставка товару здійснюється на умовах
СРТ (п. 4.3. договору-1).

Відповідно до п. 4.4. договору-1 покупець
зобов'язаний передати продавцеві
довіреність на одержання
товарно-матеріальних цінностей для
одержання товару. Підписання покупцем
видаткової накладної підтверджує
отримання останнім всіх передбачених
п. 4.3. договору документів (п. 4.5.
договору-1).

Пунктом 7.1. договору-1 встановлено, що
договір набирає чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
01.01.2014, а в частині розрахунків - до
повного виконання покупцем своїх
зобов'язань за договором.

В подальшому між позивачем та
відповідачем-1 було укладено низку
додаткових договорів до договору-1 (а.с.
24-39), зокрема:

- додатковим договором від 07.05.2012
№АП-18-0107ДС1 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 33 762,00 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 15.05.2012 в сумі 10 128,60 грн
та до 20.10.2012 в сумі 23 633,40 грн.

- додатковим договором від 21.05.2012
№АП-18-0107ДС2 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 30 225,52 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 25.05.2012 в сумі 9 067,66 грн
та до 20.10.2012 в сумі 21 157,86 грн.

- додатковим договором від 22.05.2012
№АП-18-0107ДС3 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 62 646,80 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 25.05.2012 в сумі 18 794,04 грн
та до 20.10.2012 в сумі 43 852,76 грн.

- додатковим договором від 24.05.2012
№АП-18-0107ДС4 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 33212,40 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 25.05.2012 в сумі 9 963,72 грн
та до 20.10.2012 в сумі 23 248,68 грн.

- додатковим договором від 31.05.2012
№АП-18-0107ДС5 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 51 785,33 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 05.06.2012 в сумі 15 535,60 грн
та до 20.10.2012 в сумі 36 249,73 грн.

- додатковим договором від 01.06.2012
№АП-18-0107ДС6 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 17 187,00 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 05.06.2012 в сумі 5 156,10 грн
та до 20.10.2012 в сумі 12 030,90 грн.

- додатковим договором від 11.06.2012
№АП-18-0107ДС7 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 107 590,00 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 05.07.2012 в сумі 32 277,00 грн
та до 20.10.2012 в сумі 75 313,00 грн.

- додатковим договором від 18.06.2012
№АП-18-0107ДС8 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 35 701,20 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 25.06.2012 в сумі 10 710,36 грн
та до 20.10.2012 в сумі 24 990,84 грн.

- додатковим договором від 25.06.2012
№АП-18-0107ДС9 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 28 493,50 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 30.06.2012 в сумі 8 548,05 грн
та до 20.10.2012 в сумі 19 945,45 грн.

- додатковим договором від 10.07.2012
№АП-18-0107ДС10 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 9 920,25 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 15.07.2012 в сумі 2 976,08 грн
та до 20.10.2012 в сумі 6 944,17 грн.

- додатковим договором від 08.08.2012
№АП-18-0107ДС11 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 1 596,36 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 15.08.2012 в сумі 478,91 грн та
до 20.10.2012 в сумі 1 117,45 грн.

- додатковим договором від 06.09.2012
№АП-18-0107ДС12 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 37 251,50 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 10.09.2012 в сумі 11 175,45 грн
та до 20.10.2012 в сумі 26 076,05 грн.

- додатковим договором від 07.09.2012
№АП-18-0107ДС13 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 1 807,08 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 15.09.2012 в сумі 542,12 грн та
до 20.10.2012 в сумі 1 264,96 грн.

- додатковим договором від 10.09.2012
№АП-18-0107ДС14 сторони доповнили договір
поставки додатковими засобами захисту
рослин на суму 35 133,40 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 15.09.2012 в сумі 10 540,02 грн
та до 20.10.2012 в сумі 24 593,38 грн.

- додатковим договором від 20.09.2012
№АП-18-0107ДС15 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 13 600,40 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 25.09.2012 в сумі 4080,12 грн
та до 20.10.2012 в сумі 9 520,28 грн.

- додатковим договором від 08.10.2012
№АП-18-0107ДС16 сторони доповнили договір
поставки додатковим засобом захисту
рослин на суму 9 152,00 грн. Відповідач-1
зобов'язався прийняти товар та
оплатити його до 15.10.2012 в сумі 9 152,00 грн.

31.07.2012 між позивачем та відповідачем-1
було укладено договір поставки
№АП-18-0294 (надалі - договір-2), відповідно
до умов якого (п. п. 1.1., 1.2.) продавець
зобов'язується передати у власність
покупцеві, а покупець зобов'язується
прийняти й оплатити насіннєвий
матеріал, згідно переліку зазначеного
в пункті 1.1., вартість якого на дату
укладення договору становить 22 874,60 грн.

Згідно п. 2.1. договору-2 покупець
зобов'язаний сплатити продавцю
вартість товару, зазначену в п. 1.2.
договору, в наступні строки: не пізніше
15.09.2012 - 6 862,38 грн., не пізніше 20.10.2012 - 16
012,22 грн.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, решта умов
договору-2 аналогічні за змістом умовам
договору-1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначав, що на виконання умов
договору-1, укладених до нього
додаткових угод та договору-2 ТОВ
«Хімагромаркетинг» поставило АПП
«Золота Нива» товар (засоби захисту
рослин), який був прийнятий
уповноваженими представниками
відповідача-1 на загальну суму 645 041,87
грн, відповідно до видаткових
накладних та довіреностей на отримання
товарно-матеріальних цінностей, копії
яких додано до позовної заяви (а.с.40-77).

Однак, відповідач-1, ухиляючись від
виконання умов договору-1, укладених до
нього додаткових угод та договору-2,
порушив погоджений сторонами строк
оплати, здійснивши лише часткову
оплату в сумі 620 930,87 грн, що
підтверджується банківськими
виписками за період з 04.05.2012 по 14.12.2012
(а.с. 78-85).

Таким чином, як зазначає позивач,
станом на 08.05.2014 загальна сума
основного боргу АПП «Золота Нива»
перед ТОВ «Хімагромаркетинг» за
договором №АП-18-0107 від 27.04.2012 та
договором №АП-18-0294 від 31.07.2012 склала 24
111,00 грн.

Судом першої інстанції також
встановлено, що з метою забезпечення
виконання грошових зобов'язань
відповідачем-1 перед позивачем за
вказаними договорами поставки, 08.10.2012
між ТОВ «Хімагромаркетинг» (в тексті
договору - кредитор) та ТОВ «Акруа» (в
тексті договору - поручитель) було
укладено договір поруки №ПР-18-0107 (далі -
договір поруки), відповідно до умов
якого (п. п. 1.1., 2.1.) поручитель
поручається перед кредитором за
виконання обов'язків АПП «Золота Нива»
(надалі - боржник) за договорами,
передбаченими розділом 2 цього
договору (надалі - основний договір).

Відповідно до п. п. 1.2., 1.3. договору
поруки, у разі порушення боржником
основного договору та/або зобов'язання
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники. Поручитель відповідає перед
кредитором за виконання зобов'язання
боржником в повному обсязі. Поручитель
відповідає в тому ж обсязі, що й
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, комісій, неустойки,
витрат кредитора тощо.

Під основним договором розуміється
договір поставки №АП-18-0107 від 27.04.2012 та
додаткові договори (угоди) до нього, та
договір поставки №АП-18-0294 від 31.07.2012,
укладені між кредитором та боржником
(п. 2.1 договору поруки).

Вказаний договір вважається укладеним
і набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками сторін, діє до моменту
припинення поруки на підставах,
визначених ст. 559 ЦК України. Порука за
цим договором припиняється, якщо
кредитор протягом трьох років з дня
настання строку виконання зобов'язання
по договору не звернеться з вимогою до
поручителя (п. п. 4.1.-4.3 договору поруки).

Як свідчать матеріали справи та вірно
встановлено місцевим господарським
судом, у зв'язку з невиконанням
відповідачем-1 грошового зобов'язання
за вказаними договорами, позивач, на
підставі договору поруки, звернувся до
відповідача-2 з вимогою від 08.04.2014 щодо
сплати 24 111,00 грн основного боргу за
поставлений товар протягом 3 днів з
моменту отримання цієї вимоги (а.с. 88).

Вказана вимога отримана 09.04.2014
директором ТОВ «Акруа», що
підтверджується відповідним написом
на ній, однак, була залишена
відповідачем-2 без відповіді та
задоволення, що змусило позивача
звернутися з відповідним позовом до
суду.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий
господарський суд виходив з того, що на
час розгляду спору відповідачами не
спростовано факт отримання товару за
наявними в матеріалах справи
видатковими накладними та не надано
доказів його повної оплати.

Під час розгляду справи місцевим
господарським судом відповідач
відзиву на позов та обґрунтованих
заперечень щодо розміру позовних вимог
не надав, а в апеляційній скарзі
наголошував на тому, що на час
винесення оскаржуваного рішення сума
основного боргу була погашена, на
підтвердження чого до апеляційної
скарги додано копію платіжного
доручення №157 від 12.06.2014 на суму 24 111,00
грн.

Однак, колегія суддів апеляційного
господарського суду не може прийняти в
якості додаткового доказу по справі
вказане платіжне доручення, з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

За приписами наведеної норми ГПК
України апеляційний господарський суд
розглядає справу повторно. За
загальним правилом апеляційний
господарський суд переглядає справу за
наявними у справі доказами, тобто тими
доказами, що зібрані місцевим
господарським судом і покладені в
основу рішення цього суду. Водночас,
суд переглядає справу також і за
додатково поданими апеляційному суду
доказами. Втім, додаткові докази
приймаються судом, якщо особа, яка
подає докази, обґрунтує неможливість
подання цих доказів місцевому
господарському суду під час розгляду
справи у першій інстанції та при цьому,
має довести обставини, що об'єктивно
перешкоджали їй подати ці докази
місцевому господарському суду.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
ХІІ Господарського процесуального
кодексу України» від 17.05.2011 №7 у
вирішенні питань щодо прийняття
додаткових доказів суд апеляційної
інстанції повинен повно і всебічно
з'ясовувати причини їх неподання з
урахуванням конкретних обставин
справи і об'єктивно оцінити поважність
цих причин.

Проте, як вбачається з матеріалів
апеляційної скарги, апелянт не
обґрунтував причин неможливості
подання доказів погашення перед
позивачем основного боргу до суду
першої інстанції, а твердження
апелянта про неможливість направлення
свого представника в судове засідання
через транспортну недоступність
(відсутність квитків на потяг) не
підтверджено жодними доказами. При
цьому, колегія суддів виходить з
наступного.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 22.05.2014 прийнято позовну
заяву до розгляду та порушено
провадження у даній справі, судове
засідання призначено на 16.06.2014. Вказана
ухвала отримана відповідачем завчасно,
про що свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення з
відміткою про отримання 26.05.2014 (а.с. 3).

Згідно з частиною 3 статті 22 ГПК України
сторони зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Отже, відповідач, навіть у разі
неможливості забезпечити явку
уповноваженого представника у судове
засідання, не був позбавлений
можливості направити суду всі
необхідні докази на підтвердження
своїх доводів і заперечень.

В матеріалах справи також відсутні
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
неможливістю направлення свого
представника в судове засідання.

Відтак, з наведеного вбачається, що
відповідач, належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи у суді першої інстанції, на
власний розсуд не скористався своїми
правами, передбаченими ст.22 ГПК
України, зокрема, правом брати участь у
судовому засіданні та подавати докази.

Колегією суддів також взято до уваги,
що розгляд справи судом першої
інстанції здійснювався згідно зі ст. 75
ГПК України за наявними у справі
доказами у зв'язку з неподанням
відповідачем до суду першої інстанції
відзиву на позов і доказів в
підтвердження заперечень.

Відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для прийняття платіжного
доручення №157 від 12.06.2014, як додаткового
доказу по справі, з огляду на
недоведеність відповідачем поважності
причин неподання вказаного доказу до
суду першої інстанції.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Матеріали справи свідчать, що між
позивачем та відповідачем-1 в ході
виконання вищевказаних договорів
склалися відносини, які мають ознаки
договору поставки товару, за яким у
відповідності до статті 265
Господарського Кодексу України, одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712
Цивільного кодексу України та
відповідно до ч. 2 якої визначено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Отже, укладення ТОВ «Хімагромаркетинг»
та АПП «Золота Нива» вищевказаних
договорів поставки було спрямоване на
отримання останнім товару і
одночасного обов'язку по здійсненню
його оплати.

Згідно ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються судом
письмовими та речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь у
судовому процесі. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт
здійснення господарської операції по
передачі товару підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження факту виконання
господарської операції про передачу
товару покупцю позивачем було надано
суду видаткові накладні та довіреності
на право отримання
товарно-матеріальних цінностей, які
визнано судом належними доказами.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
видаткові накладні, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
Фінансів України від 24 травня 1995 року №
88, а надані суду довіреності на право
отримання ТМЦ оформлені відповідно до
вимог Інструкції «Про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей», затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 року №99.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Покупець, у відповідності до статті 691
Цивільного кодексу України,
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу.

При цьому, підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими ч. 1 ст. 692
Цивільного кодексу України (лист
Вищого господарського суду України від
17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права»).

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до пунктів 2.1. вказаних
договорів поставки покупець
зобов'язався сплатити продавцю
вартість товару, з урахуванням
додаткових угод, що укладені сторонами,
не пізніше 20.10.2012.

Згідно вимог статей 509, 526 ЦК України,
статей 173, 193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як встановлено колегією суддів
апеляційного господарського суду, у
зв'язку з порушенням відповідачем-2
своїх зобов'язань зі своєчасної оплати
поставленого товару, а саме,
враховуючи, що поставлений позивачем
за вищевказаними договорами поставки
відповідачу-1 товар на загальну суму 645
041,87 грн, був оплачений відповідачем
лише частково на загальну суму 620 930,87
грн, за АПП «Золота Нива» утворилась
заборгованість у розмірі 24 111,00 грн.

Відповідно до статті 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку, а поручитель
відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником.
Порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки (стаття 554
Цивільного кодексу України).

Як було зазначено вище, сторони у
договорі поруки №ПР-18-0107 від 08.10.2012
визначили, що у разі порушення
боржником основного договору та/або
зобов'язання боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники (п. 1.2 договору
поруки).

З огляду на вищевикладене та
враховуючи, що строк оплати відповідно
до вищевказаних договорів поставки
настав, доказів здійснення повної
оплати товару відповідачами суду
першої інстанції не надано, виходячи з
наявних матеріалів справи, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позовної вимоги про
стягнення з відповідачів в солідарному
порядку суми основного боргу в сумі 24
111,00 грн.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідачів у солідарному порядку
пеню в сумі 27 749,47 грн, нараховану за
загальний період прострочення з 21.10.2012
по 08.05.2014 на заборгованість з оплати
товару, що за договором-1 склала 23 294,41
грн, а за договором-2 - 4 455,06 грн.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно вимог статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 5.2. договорів поставки
встановлено, що покупець відповідає за
несвоєчасну оплату товару (порушення
розділу 2 договорів) й сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми заборгованості за кожний день
простроченого платежу. При розрахунку
пені застосовується ставка НБУ, що діє
в період нарахування пені.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» вiд
22.11.1996 №543/96-ВР платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено,
що розмір пені передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Згідно з частиною 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Відповідно до п. 5.3. договорів поставки
сторони дійшли згоди щодо зміни
тривалості позовної давності про
стягнення неустойки (штрафу, пені),
передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, і
встановили, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, встановлених розділом 5
договору, припиняється через три роки
від дня, коли це зобов'язання повинно
було бути виконано.

Таким чином, як вірно зазначив місцевий
господарський суд, сторони
скористалися наданим їм ч. 6 ст. 232 ГК
України правом збільшити період
нарахування пені.

Зважаючи на вищевикладені вимоги
законодавства, умови договорів
поставки та обставини справи,
перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вказана позовна вимога
підлягає задоволенню повністю у сумі 27
749,47 грн.

Разом з тим, позивач відповідно до
пункту 5.4. договорів поставки заявив до
стягнення з відповідачів 3 616,65 грн
штрафу.

Колегія суддів зазначає, що право
встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується зі свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за договором
штрафу та пені не суперечить статті 61
Конституції України, оскільки згідно
зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є
формами неустойки, а відповідно до
статті 230 ГК України - видами штрафних
санкцій, тобто не є окремими та
самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 67, ч.
4 ст. 179 ГК України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.
Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.
При укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Відповідно до вимог статті 549
Цивільного кодексу України штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Пунктом 5.4. договорів поставки
встановлено, що у випадку прострочення
виконання зобов'язань, передбачених
розділом 2 договору, більше ніж на 30
днів винна сторона додатково сплачує
іншій стороні за договором штраф у
розмірі п'ятнадцяти відсотків від ціни
договору.

Відповідно до пункту 1.5 договору
поставки ціна договору визначається як
сума поставленого товару на умовах
цього договору та додаткових угод до
нього.

З долученого до матеріалів справи
розрахунку штрафу вбачається, що
позивачем визначено розмір штрафу в
сумі 3 616,65 грн, з яких: 185,46 грн штрафу за
договором-1 та 3 431,19 грн штрафу за
договором-2, що розрахований виходячи
не з ціни договорів, а з суми
заборгованості за договорами поставки.

Здійснивши перерахунок штрафу, колегія
суддів встановила, що розмір штрафу є
більшим. Разом з тим, враховуючи
приписи п.2 ст.83 ГПК, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду та вважає, що
вимога в частині стягнення штрафу
підлягає задоволенню відповідно до
заявленої позивачем суми у розмірі 3
616,65 грн.

Крім того, враховуючи порушення
відповідачем-1 строків виконання
грошового зобов'язання, позивач на
підставі пункту 5.5. договору поставки,
відповідно до статті 625 ЦК України
заявив до стягнення 81 717,47 грн відсотків
річних, нарахованих за період з 21.10.2012
по 08.05.2014 на заборгованість з оплати
товару.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 5.5. договору
поставки сторони дійшли згоди щодо
розміру процентної ставки,
передбаченої частиною 2 статті 625
Цивільного кодексу України, і
встановили її в розмірі 40% річних від
несплаченої загальної вартості товару
протягом 90 календарних днів з дати,
коли товар повинен був сплачений
покупцем та 96% річних від несплаченої
ціни товару до дня повної оплати з дати
закінчення 90 календарних днів.

Оскільки, відповідачем-1 допущено
прострочення виконання грошового
зобов'язання, враховуючи визначений
договором розмір відсотків річних та
період прострочення, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку про
правомірність заявленої вимоги
позивача про стягнення з відповідачів
відсотків річних, нарахованих на суму
боргу.

Згідно наданого розрахунку позивач
просить суд стягнути солідарно з
відповідачів 81 717,47 грн відсотків
річних, з яких 40% річних у сумі 51 595,24 грн,
що нараховані за загальний період з
21.10.2012 по 18.01.2013 (90 днів) та 96% річних у
сумі 30 122,23 грн, що нараховані за
загальний період прострочення з 19.01.2013
по 08.05.2014 на загальну заборгованість
відповідача-1 за договорами поставки.

Перевіривши здійснений позивачем
розрахунок відсотків річних, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що він є
арифметично вірним, відповідає вимогам
законодавства та обставинам справи, а
тому вимоги в цій частині позову
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів погоджується з рішенням суду
першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог у повному обсязі та
стягнення солідарно з відповідачів
заборгованості в сумі 137 194,59 грн, з яких
24 111,00 грн основного боргу, 81 717,47 грн
відсотків річних, 27 749,47 грн пені та 3 616,65
грн штрафу.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що місцевий
господарський суд, виконавши всі
вимоги процесуального закону, всебічно
перевіривши обставини спору, вирішив
спір у відповідності з нормами
процесуального та матеріального права,
доводи апеляційної скарги законних та
обґрунтованих висновків суду не
спростовують, отже, підстави для зміни
чи скасування рішення відсутні, а тому
апеляційну скаргу Аграрного
приватного підприємства «Золота Нива»
на рішення Господарського суду
Київської області від 16.06.2014 у справі
№911/1845/14 слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати із сплати судового збору за
розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача у справі
(апелянта).

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Аграрного
приватного підприємства «Золота Нива»
на рішення Господарського суду
Київської області від 16.06.2014 у справі
№911/1845/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 16.06.2014 у справі
№911/1845/14 залишити без змін.

3. Справу №911/1845/14 повернути до
Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

Л.В. Кропивна