ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2014 р.
Справа № 903/599/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Схід-Захід», м. Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Яричів», с. Старий
Яричів, Кам`янка - Бузький район,
Львівської області

про визнання недійсним договору про
надання поворотної фінансової
допомоги в окремій частині.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Кміть М.Б.

Представники:

Від позивача: Опришко Т.П.- генеральний
директор;

Від відповідача: Рак В.М. - представник
за довіреністю № 2 від 11.03.2014р.

На розгляд господарського суду
Львівської області Товариством з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Схід-Захід» подано позов до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Яричів» про
визнання недійсним договору про
надання поворотної фінансової
допомоги в окремій частині.

Ухвалою суду від 11.07.2014р. порушено
провадження у справі та призначено
судовий розгляд справи на 28.07.2014р. З
підстав зазначених в ухвалі суду від
28.07.2014р. розгляд справи відкладено на
11.08.2014р.

В судовому засіданні 11.08.2014р. оголошено
перерву до 09.09.2014р.

09.09.2014р. судом винесено ухвалу про
продовження строку вирішення спору та
відкладено розгляд справи на 29.09.2014р.

В судовому засіданні 29.09.2014р. сторони
повідомлені про фіксацію судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

В судовому засіданні 29.09.2014р.
представник позивача заявив
клопотання про відкладення розгляду
справи , у зв'язку тим, що представник
ТзОВ «Торговий дім «Схід-Захід» ОСОБА_3
перебуває на навчанні та не в змозі
представляти інтереси товариства в
засіданні.

Представник відповідача заперечує
проти відкладення розгляду справи, у
зв'язку з тим, що є генеральний директор
товариства. Крім цього, було достатньо
часу для надання належних та
допустимих доказів у справі.

Відповідно до частин першої та
третьої статті 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідно до ст. 69 ГПК України суд
обмежений строками розгляду справи.

Відповідно до пункту 3.9.2.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з
числа як своїх працівників, так і осіб,
не пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

Суд, оглянувши і дослідивши
матеріали справи і подане позивачем
клопотання про відкладення розгляду
справи відхиляє його з підстав
закінчення законодавчо встановленого
строку розгляду справи, а також того,що
є генеральний директор товариства та
того, що позивачем до вказаного
клопотань не додано жодних належних і
допустимих доказів в розумінні статей
33 та 34 ГПК України в підтвердження
обставин, на які позивач покликається у
своєму клопотанні як на підставу
неможливості забезпечення явки
повноважного представника в судове
засідання і відкладення розгляду
справи.

Представник позивача позовні
вимоги підтримує повністю з підстав
зазначених в позовній заяві та просить
позов задоволити повністю.

Представник відповідача проти
заявлених позовних вимог заперечує
повністю з підстав зазначених у
заперечення х на позовну заяву, просить
і позові відмовити повністю.

У судовому засіданні 29.09.2014р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши
наявні докази, судом встановлено таке.

Між позивачем та відповідачем укладено
договір №1-Ф від 22 квітня 2008 року про
надання поворотної фінансової
допомоги.

Відповідно до п.2.1. Договору сторони
досягли домовленості про надання
Стороною 1 (відповідач у справі) Стороні
2 (позивач у справі) тимчасової
поворотної безпроцентної фінансової
допомоги в сумі 2 000 000, 00 (два мільйони
грн.. 00 коп). Згідно з п.4.1. Договору
Сторона 2 зобов'язується повернути
фінансову допомогу до 31 грудня 2010 року.

01 листопада 2010 року сторони уклали
Додаток №3 до договору про надання
поворотної фінансової допомоги №1-Ф
від 22.04.2008 року, згідно з п.1 якої сторони
встановили, що станом на 01.11.2010 року
розмір поворотної фінансової допомоги,
яка була надана стороні 2 та
залишається не повернутою, становить 911
000,00 грн., що еквівалентно 115 156,11USD за
офіційним курсом НБУ станом на 01.11.2010
року (1 дол. США = 7,9110 грн.).

Пунктом 3 цього Додатку до договору
сторони передбачили, що у разі
зростання офіційного курсу долара США
щодо гривні, встановленого на день
здійснення платежу відносно курсу,
визначеного п.1 даного додатку, залишок
суми неповернутої фінансової допомоги
та суми платежів, збільшується
пропорційно зростанню курсу долара
США.

Додаток №3 до договору про надання
поворотної фінансової допомоги №1-Ф
від 22.04.2008 року належним чином
підписаний сторонами, скріплений
печатками.

У судовому засіданні сторони не
заперечили факт укладення та існування
цього додатку до договору.

Предметом позову є визнання недійсним
п.1 та п.3 Додатку №3 від 01 листопада 2010
року до договору про надання
поворотної фінансової допомоги №1-Ф
від 22.04.2008 року (доповнення до позовної
заяви від 11.08.14р.).

Пунктом 5 Договору №1-Ф від 22 квітня 2008
року про надання поворотної фінансової
допомоги сторони передбачили
відповідальність, а саме у випадку
несвоєчасного повернення суми
фінансової допомоги, Сторона 2 - позивач
у справі - зобов»язується сплатити пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ за кожний день прострочення від
суми боргу, а також суму боргу з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також двадцять
відсотків річних від простроченої суми
відповідно до статті 625 ЦК України.

При винесенні рішення суд виходив з
наступного.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, відповідно до статті 11 ЦК
України є, зокрема, договори. Договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

У статті 14 ЦК України зазначено, що
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 статті 67 ГК України
підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Відповідно до статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків.

Крім цього, п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК
України, саме на момент вчинення
правочину. Не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є
одним із способів захисту, який
застосовується судом у випадках та
порядку, визначеному цивільним
законодавством.

Загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК
України.

Відповідно до приписів статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину сторонами вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України; а саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Зміст правочину складають як права так
і обов'язки, про набуття, зміну,
припинення яких домовилися учасники
правочину.

Слід зазначити, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав і за
наслідками, визначеними законом, а тому
слід встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання
певних юридичних наслідків.

Пунктом 4 статті 179 ГК України визначено
основний принцип, який визначає, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначати зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми
ЦК України, які визначають, що сторони є
вільними в укладенні договору та
визначенні його умов (стаття 627 ЦК
України); зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погоджені ними (стаття 628 ЦК України),
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд (стаття 6 ЦК
України).

Статтею 180 ЦК України встановлено, що
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин (
п.2.1. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

З огляду на викладене, суд вважає, що
зміст оспорюваного правочину
відповідає вимогам закону, при його
укладенні додержано встановленої
форми угоди, при укладені угоди сторони
мали необхідний обсяг цивільної
дієздатності та правоздатності, при
укладені вказаної угоди були відсутні
неправомірні дії сторін і також інші
обставини, що мають значення при
визнанні угоди недійсною.

Як зазначено вище, стаття 627 ЦК України
визначає, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За приписами статті 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно з частинами першою, другою
статті 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом. Зазначена
норма кореспондується з положеннями
частини другої статті 198 ГК України.

Як слідує з п.1 укладеного сторонами
Додатку №3 до договору грошове
зобов'язання виражене і повинне бути
виконане у гривнях. Пунктом 3 цього ж
додатку сторони встановили правило, за
яким залишок суми неповернутої
фінансової допомоги визначається
гривнею за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу
(долар США). Зазначені положення
договору не передбачають виконання
зобов'язання в іноземній валюті як
платіжного засобу, а також платіжних
документів в іноземній валюті (ч.3
статті 533 ЦК України), як стверджує
позивач. При цьому посилається саме на
акти законодавства та ненормативного
характеру (листи, роз'яснення), які
регулюють саме такі відносини та ринку
фінансових послуг.

В підтвердження наведеного матеріали
справи містять копії платіжних
доручень про сплату позивачем протягом
2009 - 2013 років коштів за договором саме у
гривні.

Таким чином, вираження у договорі
грошового еквіваленту в іноземній
валюті, що підлягає сплаті у гривні не
суперечить чинному законодавству (п.10
оглядового листа від 29.04.2013 № 01-06/767/2013
Вищого господарського суду України «
Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»).

Відповідні роз'яснення дані також у п.8
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року №14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань».

Таким чином, п.1 п.3 Додатку до договору,
з врахуванням приписів статей 6, 533, 627, 628
ЦК України не суперечить чинному
законодавству.

Також суд зазначає, що постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 26 серпня 2014
року у справі №903/417/14 за позовом ТзОВ
«Яричів» до ТзОВ «Торговий дім» Схід -
Захід» позов задоволено та стягнуто з
ТзОВ «Торговий дім» Схід - Захід» 412 000,00
грн. заборгованості, 206 576, 16 грн. суму
курсової різниці по відношенню до
долара США. Додаток №3 від 01 листопада
2010 року до договору про надання
поворотної фінансової допомоги №1-Ф
від 22.04.2008 року був предметом аналізу і
стягнення відбулося з врахуванням
вимог, що в ньому передбачені.

За таких обставин, суд доходить
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Відповідно до статті 33 ГПК України ,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Судові витрати покладаються на
позивача, згідно із вимогами ст. 49 ГПК
України.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 67, 179, 198 Господарського кодексу
України, ст.ст. 6, 11, 14, 180, 202, 203, 204, 215, 216, 524,
533, 627, 628 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 69, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено
та підписано 02.10.2014 р.

Суддя
Коссак С.М.