ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2014 р.
Справа № 914/2879/14

За позовом: Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача: Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" в особі
Поштамту-Центру поштового зв'язку № 1,
м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача: Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради, м.
Львів

про визнання договору неукладеним

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Альховській І.Б.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - представник

від відповідача: Баумкетнер
О.Т. - представник

від третьої особи: не з'явився

Зміст ст. 22 ГПК України
представникам сторін роз'яснено.

Розглядається справа за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" в особі
Поштамту-Центру поштового зв'язку № 1, з
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради про визнання договору
неукладеним.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 11.08.2014 року
порушено провадження у справі та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні на 08.09.2014 р.

Розгляд справи відкладався з
підстав викладених у відповідних
ухвалах.

Ухвалою від 08.09.2014 р. до участі у справі
залучено в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Управління комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради.

Представник позивача в судових
засіданнях позовні вимоги підтримав,
просив їх задоволити з підстав,
викладених в позовній заяві та усних
поясненнях наданих в судовому
засіданні.

Представник відповідача в судовому
засіданні 06.10.2014 р. позовні вимоги
заперечив, просив відмовити у їх
задоволені з підстав, викладених у
відзиві на позов.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради явки уповноваженого
представника в судові засідання не
забезпечила, причин неявки не
повідомила, вимог суду зазначених в
ухвалі від 08.09.2014 р. не виконала.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив наступне:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулася до Господарського суду
Львівської області з позовом до
Українського державного підприємства
поштового зв'язку "Укрпошта" в особі
Поштамту-Центру поштового зв'язку № 1
про визнання договору суборенди від
07.05.2012 р. № 253/Ш нерухомого майна, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею
88, 2 кв.м. неукладеним.

В обґрунтування позовних вимог
позивач вказує на те, що 16.12.2010 р. між
Управлінням комунальної власності
департаменту економічної політики
Львівської міської ради (орендодавець)
та Українським державним
підприємством поштового зв'язку
"Укрпошта" в особі Поштамту-Центру
поштового зв'язку № 1 (орендар) було
укладено договір № Ш-7652-10/113-ПП на
оренду нежитлового приміщення,
відповідно до умов якого орендодавець
на підставі наказу управління
комунальної власності від 07.12.2010 р. №
124-О, договору оренди від 11.09.2008 р. №
З-6575-8 передав, а орендар прийняв в
строкове платне користування нерухоме
майно, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 240, 3 кв.м.

Наказом Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради від
12.01.2012 р. № 15-С дозволено орендарю -
Українському державному підприємству
поштового зв'язку "Укрпошта" в особі
Поштамту-Центру поштового зв'язку № 1
(надалі - відповідач), що орендує
нежитлові приміщення 1-го поверху,
площею 240, 3 кв.м. в буд. АДРЕСА_1, згідно з
договором оренди № Ш-7652-10, передати в
суборенду Фізичній-особі підприємцю
ОСОБА_1 (надалі - позивач, суборендар)
частину нежитлових приміщень 1-го
поверху під індексами № № 91, 92, 93 та
частину приміщення під індексом № 90,
загальною площею 88, 2 кв.м. для офісу на
термін до 31.11.2012 р.

07.05.2012 р. між позивачем та
відповідачем було підписано договір
суборенди № 253/Ш вказаних вище
приміщень. У відповідності до п. 2.1
вказаного договору, передача
суборендарю об'єкта суборенди в
користування здійснюється одночасно з
підписанням сторонами акта
приймання-передачі.

Згідно п.п. 3.2, 3.3 вказаного
договору орендна плата починає
нараховуватися з дня підписання акту
приймання-передачі об'єкта суборенди.
За перший місяць суборенди орендна
плата суборендарем сплачується
пропорційно кількості днів від дня
підписання акта приймання-передачі
об'єкта суборенди до кінця місяця, в
якому було підписано такий акт
приймання-передачі. Орендна плата
перераховується на поточний рахунок
орендодавця (Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради) один
раз в місяць не пізніше 20 числа місяця
за попередній місяць.

Не зважаючи на те, що між позивачем та
відповідачем так і не підписано акта
приймання-передачі нерухомого майна,
що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною
площею 88, 2 кв.м., вказані приміщення
відповідачем не передані позивачу,
проте останньому нараховується плату
за суборенду.

Враховуючи наведене, позивач просить
суд визнати договір суборенди
нерухомого майна від 07.05.2012 р. № 253/Ш
неукладеним.

У відзиві на позовну заяву
представник відповідача позовні
вимоги заперечив, посилаючись на те, що
в договорі суборенди від 07.05.2012 р. № 253/Ш
визначено предмет, ціну договору, умови
передачі та повернення об'єкта
суборенди, тобто всі необхідні умови
для такого виду договорів. Разом з тим,
оскільки сторони підписуючи договір,
не мали жодних зауважень до його
змісту, то вважається, що вони погодили
всі істотні умови договору, а тому
вважати цей договір неукладеним немає
правових підстав.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити повністю виходячи із
наступних мотивів:

Відповідно до ч. 7 ст.179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Згідно ст.627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору; істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Приписами ст. 181 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся). Якщо одна із
сторін здійснила фактичні дії щодо
його виконання, правові наслідки таких
дій визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи,
07.05.2012 р. між позивачем та відповідачем
було підписано договір № 253/Ш суборенди
частини нежитлових приміщень 1-го
поверху під індексами № № 91, 92, 93 та
частини приміщення під індексом № 90 в
буд. АДРЕСА_1, загальною площею 88, 2 кв.м.
для офісу. Вказаний договір підписано
уповноваженими представниками сторін
та скріплено їх печатками.

Пунктом 9.1 договору суборенди
встановлено, що договір набирає
чинності з моменту підписання
сторонами акта приймання-передачі і
дії до 31.11.2012 р.

Частиною 2 ст. 640 ЦК України
встановлено, що якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

В матеріалах справи відсутні
докази підписання сторонами акту
приймання - передачі об'єкта суборенди,
що свідчить про те, що договір
суборенди, в силу положень п.9.1.
договору суборенди не набрав чинності .

Крім цього, щодо обраного позивачем
способу захисту своїх прав при
зверненні з позовом до суду про
визнання договору неукладеним, суд
зазначає наступне.

Способи захисту цивільного права
визначені статтею 16 ЦК України, яка
встановлює їх перелік, зокрема згідно
із вказаною статтею способи захисту
цивільних прав та інтересів визначені
наступні: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Цей перелік не є
вичерпним і суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, передбаченим в договорі або в
законі. Аналогічні положення
містяться в ст. 20 ГК України.

Такий спосіб захисту цивільного
права, як визнання договору
неукладеним (таким що не відбувся), у
встановленому ст. 16 Цивільного кодексу
України переліку не зазначений.
Сторонами не вказано інших
законодавчих актів, які б передбачали
такий спосіб захисту цивільного права
або інтересу, як визнання договору
неукладеним.

Вказаний спосіб захисту сторони,
при укладанні договору, також не
передбачили.

Позивач, при заявлені позову,
також не довів відповідність,
вибраного ним способу захисту
цивільного права, нормам діючого
цивільного законодавства, яке б мало
відрегулювати спірні правовідносини.

Судова палата у
господарських справах Верховного Суду
України у своїй постанові від 14.01.2002
року, зазначила, що вимога про
встановлення факту неукладення
договору не призводить до поновлення
порушених прав; така вимога не може
бути предметом спору, самостійно
розглядатися в окремій справі. Вимога
про визнання договору неукладеним є
нічим іншим, як встановленням факту, що
має юридичне значення. Цей факт може
встановлюватися господарськими судами
лише при існуванні та розгляді між
сторонами спору про право цивільне;
його встановлення є елементом оцінки
фактичних обставин справи та
обґрунтованості вимог.

Зазначена правова позиція
викладена також і у п. 15 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 20.10.2006 р. № 01-8/2351 "Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році та у першому півріччі 2006
року", де зазначено що "про визнання
договору неукладеним може зазначатися
виключно у мотивувальній частині
рішення як про обставину справи,
встановлену господарським судом, отже
в резолютивній частині рішення не може
бути зазначено про визнання договору
неукладеним".

В п. 2.6 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зазначено, що визначення
договору як неукладеного може мати
місце на стадії укладення договору, а
не за наслідками виконання його
сторонами. Позовна вимога про визнання
правочину неукладеним не відповідає
передбаченим законом способам захисту
цивільних прав та охоронюваних законом
інтересів, і тому в задоволенні
відповідної вимоги має бути
відмовлено; в такому разі можуть
заявлятися вимоги, передбачені главою
83 ЦК України.

Таку ж правову позицію викладено у п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
відповідно до якого вимога про
визнання правочину (договору)
неукладеним не відповідає можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів, передбачених законом. Суди
мають відмовляти в позові з такою
вимогою. У цьому разі можуть заявлятися
лише вимоги, передбачені главою 83 книги
п'ятої ЦК.

Оскільки ні Цивільним кодексом
України, ні Господарським кодексом
України, так само і іншими
нормативно-правовими актами не
передбачено такого способу захисту
порушеного права, як визнання договору
неукладеним, у зв'язку з чим, обраний
позивачем спосіб захисту своїх прав та
інтересів унеможливлює їх фактичний
захист у судовому порядку, тому суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

Судовий збір залишається за
позивачем.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Повне рішення складено 13.10.2014 року.

Суддя
Манюк П.Т.