м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14471/14 25.09.14 За позовом
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія Кий Авіа Гарант»

До Приватного акціонерного товариства
«Українська охоронно-страхова
компанія»

Про стягнення 59 463,06 грн.

Суддя
Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Кравець Д.М. представник
за довіреністю № б/н від 01.07.14.

Від відповідача: Лабик Р.Р. представник
за довіреністю № 85 від 20.11.13.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія Кий Авіа Гарант»
(далі - позивач) до Приватного
акціонерного товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» (далі -
відповідач) про стягнення 59 463,06 грн., а
саме: 49 500,00 грн. - страхового
відшкодування в порядку регресу, 4 170,20
грн. - пені, 793,36 грн. - 3% річних, 4 999,50 грн. -
збитків від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем, як страховиком виплачено
страхувальнику страхове
відшкодування, внаслідок чого
позивачем в порядку статті 27 Закону
України "Про страхування" та статей 993,
1191 Цивільного кодексу України отримано
право вимоги до особи, відповідальної
за завдану шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.07.14. порушено провадження у
справі № 910/14471/14 та призначено її до
розгляду на 28.08.14.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.08.14. на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи було відкладено
на 09.09.14.

05.09.14. представником відповідача було
подано письмовий відзив на позовну
заяву, в якому Приватне акціонерне
товариство «Українська
охоронно-страхова компанія» визнає
позовні вимоги в частині 49 500,00 грн. -
суми страхового відшкодування в
порядку регресу, проте заперечує проти
позову в частині стягнення пені, 3%
річних та збитків від інфляції з
підстав, викладених в відзиві.

09.09.14. представником позивача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 09.09.14. на підставі
ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено
перерву до 25.09.14., про що сторони були
повідомлені під розписку.

При цьому ухвалою Господарського суду
міста Києва від 15.09.14. на підставі ст. 69
ГПК України було продовжено строк
вирішення спору в дані справі на
п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 25.09.14.
представником позивача підтримано
позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні 25.09.14. позовні вимоги визнав
частково на суму 49 500,00 грн.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
у справі № 910/14471/14.

В судовому засіданні 25.09.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09.04.13. між позивачем (Страховиком) та
ОСОБА_4 (Страхувальником) було укладено
Договір № 13/164/МН добровільного
страхування наземного транспорту (крім
залізничного) (далі - Договір),
відповідно до якого позивач прийняв
під страховий автомобіль марки Hyundai,
д.р.н. НОМЕР_1.

22.10.13. внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, що сталась на вул.
Борщагівській, 146в місті Києві,
автомобіль марки Hyundai, д.р.н. НОМЕР_1
отримав механічні пошкодження, що
підтверджується довідкою
Солом'янського ВДАІ РУ ГУМВС України в
м. Києві.

Дана дорожньо-транспортна пригода
сталась внаслідок порушення водієм
автомобіля марки Chevrolet, д.р.н. НОМЕР_2
ОСОБА_5 вимог Правил дорожнього руху
України, що встановлено постановою
Солом'янського районного суду міста
Києва від 20.11.13. в адміністративній
справі № 3-8401/13 760/24038/13-п.

Відповідно до Звіту від 11.11.13. № 38 про
оцінку автомобіля Hyundai, д.р.н. НОМЕР_1,
вартість відновлювального ремонту з
врахуванням коефіцієнту фізичного
зносу та вартість матеріального
збитку, завданого власникові
автомобіля Hyundai, д.р.н. НОМЕР_1 склала 80
576,96 грн.

Далі, судом встановлено, що на підставі
страхового акту № 18/13/164/МН від 15.11.13.
позивач, виконуючи свої зобов'язання за
Договором, сплатив суму страхового
відшкодування у розмірі 78 221,96 грн., що
підтверджується наявним в матеріалах
справи платіжним дорученням № П89-1142
від 19.11.13.

Статтею 27 Закону України "Про
страхування" та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Крім того, відповідно до пункту 22.1. ст. 22
та ст. 29 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності наземних
транспортних засобів", при настанні
страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку
з пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством.

За змістом статті 34 вказаного Закону
розмір шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, може
бути визначено як експертом, так і
аварійним комісаром, визначення яких
містяться в пункту 2 Типового положення
про організацію діяльності аварійних
комісарів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 05.01.1998р.
№8 та Положенні щодо укладення угоди на
проведення експертної оцінки майна,
затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 08.01.1998р.
№16.

Таким чином, належним доказом розміру
відновлювального ремонту з урахування
коефіцієнту фізичного зносу може бути
висновок особи, яка згідно чинного
законодавства України має право на
проведення експертної оцінки майна
(суб'єкт оціночної діяльності або
аварійний комісар).

При цьому, документи виконавця робіт по
відновленню транспортного засобу
(рахунок, акт виконаних робіт тощо) не
можуть вважатися належним
підтвердженням розміру
відновлювального ремонту з урахування
коефіцієнту фізичного зносу.

Далі, з полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів № АС/2589624
вбачається, що транспортний засіб -
автомобіль марки Chevrolet, д.р.н. НОМЕР_2,
яким спричинено ДТП, застрахований у
відповідача.

Частинами першою та другою статті 1187
Цивільного кодексу України
передбачено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 Цивільного кодексу України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у
відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_5 яка керувала автомобілем
марки Chevrolet, д.р.н. НОМЕР_2, встановлена у
судовому порядку.

Відповідно до статті 993 Цивільного
кодексу України та статті 27 Закону
України "Про страхування" до позивача
перейшло у межах фактично здійсненої
страхової виплати право вимоги, яке
страхувальник має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до статті 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними діями майну особи
відшкодовується у повному обсязі
особою, яка її завдала. Статтею 1188
Цивільного кодексу України
передбачено, що шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки відшкодовується
винною особою.

Згідно пункту 2 статті 1187 Цивільного
кодексу України, шкода завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" страхове відшкодування завжди
зменшується на суму франшизи,
розрахованої за правилами цього
підпункту.

Розмір франшизи, тобто суми, на яку
зменшується страхове відшкодування за
шкоду, заподіяну майну потерпілих,
встановленої полісом № АС/2589624
становить 500,00 грн. Строк дії з 13.11.12. по
12.11.13. При цьому, ліміт відповідальності
на одного потерпілого за шкоду,
заподіяну майно за вказаним полісом
становить 50 000,00 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 49 500,00 грн.
страхового відшкодування в порядку
регресу, а тому позовні вимоги в цій
частині є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про стягнення
з відповідача 4 170,20 грн. пені, суд
відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
даний господарський спір виник з
правовідносин відшкодування шкоди в
порядку регресу, а не з договірних
зобов'язань.

Пеня нарахована позивачем
(Страховиком) на суму страхового
відшкодування, від виплати якого
ухиляється інший страховик
(відповідач) в порядку регресу.

Законами України "Про страхування" та
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (спеціальними законами), які
застосовуються до спірних
правовідносин, не передбачено розмір
неустойки (пені) у разі звернення
страхової компанії з регресним позовом
до іншої страхової компанії,
відповідальної за шкоду, заподіяну
винуватцем ДТП, а договірні відносини
між сторонами відсутні, відтак,
відсутні і правові підстави для
стягнення пені.

Наведене випливає з вимог ст. 547 та п. 1 ч.
2 ст. 551 ЦК України, відповідно до яких
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання (в тому числі щодо
неустойки) вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним. Якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

З матеріалів справи не вбачається,
судом не встановлено та сторонами не
доведено укладення між сторонами у
справі письмового правочину щодо
забезпечення виконання зобов'язання у
вигляді неустойки (пені), а розмір пені
договором або актом цивільного
законодавства у спірних регресних
правовідносинах сторін також не
встановлено, що виключає правові
підстави для стягнення 379,00 грн. пені.

Водночас, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (у редакції, чинній на момент
виплати страхового відшкодування) за
кожен день прострочення виплати
страхового відшкодування з вини
страховика або МТСБУ особі, яка має
право на отримання такого
відшкодування, сплачується пеня з
розрахунку подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє у
період, за який нараховується пеня.

Таким чином, положення п. 36.5 ст. 36 Закону
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не розповсюджується на
правовідносини між сторонами у даній
справі, оскільки останні (сторони) є
страховиками, а у вищевказаній нормі
чітко йдеться про обов'язок страховика
сплатити саме на користь
страхувальника (потерпілої особи) або ж
вигодонабувача пеню в разі
прострочення виплати страхового
відшкодування з вини страховика.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі
несплати страховиком страхувальникові
або іншій особі страхової виплати
страховик зобов'язаний сплатити
неустойку в розмірі, встановленому
договором або законом.

Таким чином, як вже було зазначено,
виходячи зі змісту норм ст. 992 ЦК
України та п. 36.5 ст. 36 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" право на стягнення пені у
розмірі, встановленому законом або
договором, належить лише
страхувальнику або вигодонабувачу.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання
зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. ч. 1,
3 ст. 549 ЦК України).

Однак, ані Цивільним кодексом України,
ані законами України "Про страхування"
та "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" не встановлено, що виконання
регресного зобов'язання
відповідальної особи перед
страховиком забезпечується неустойкою
(пенею).

За таких обставин, для позадоговірних
(регресних) зобов'язань у сфері
страхування чинне цивільне
законодавство не передбачає
можливість забезпечення виконання
таких зобов'язань шляхом встановлення
неустойки, а договірні відносини між
сторонами з цього приводу відсутні.

З огляду на вказані обставини, вимоги
позивача про стягнення з відповідача
пені, нарахованої на суму страхового
відшкодування, не підлягають
задоволенню.

Вказану правову позицію викладено в
постанові Вищого господарського суду
України від 27.03.12. у справі № 4/14-3520-2011 та
постанові Верховного суду України 12/052
від 26.09.12. у справі № 4/14-3520-2011.

Крім того, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути з відповідача 793,36 грн. - 3%
річних та 4 999,50 грн. - збитків від
інфляції.

Приписами ст. 625 Цивільного кодексу
України встановлено відповідальність
за порушення грошового зобов'язання.

При цьому, обов'язок боржника сплатити
суму боргу з урахуванням індексу
інфляції та процентів річних не
виникає у випадку, зокрема,
відшкодування шкоди, оскільки
відповідні дії вчиняються сторонами не
на виконання взятих на себе грошових
зобов'язань, а з інших підстав (п. 5.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.13. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальністю за порушення
грошових зобов'язань»).

Отже, вимоги позивача про стягнення
збитків від інфляції та 3% річних
задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Таким чином, оцінивши подані докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку, що з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню 49 500,00 грн.
страхового відшкодування в порядку
регресу, в частині стягнення пені, 3%
річних та збитків від інфляції позовні
вимоги є безпідставними та задоволенню
не підлягають, внаслідок чого позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК
України витрати по сплаті судового
збору покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська
охоронно-страхова компанія» (03056, м.
Київ, вул. Борщагівська, б. 145;
ідентифікаційний код 23734213) на користь
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія Кий Авіа Гарант»
(01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, б. 7;
ідентифікаційний код 30383799) 49 500 (сорок
дев'ять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. -
страхового відшкодування в порядку
регресу та витрати по сплаті судового
збору в розмірі 1 520 (одну тисячу п'ятсот
двадцять) грн. 89 коп.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 30.09.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко