РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2014 р.
Справа № 902/1634/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуюча суддя
Сініцина Л.М.

судді
Гудак А.В.

Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання
Сливінському А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідача Приватного акціонерного
товариства "Калинівський Агрохім" від
30.01.2014 р. на рішення господарського суду
Вінницької області від 20.01.14 р. у справі
№ 902/1634/13

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_3

до відповідача Приватного
акціонерного товариства "Калинівський
Агрохім"

про стягнення 384 295,53 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - підприємець;

від відповідача: не з'явився

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 20.01.2014 р. у
справі № 902/1634/13 (суддя Говор Н.Д.)
частково задоволено позов Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до Приватного
акціонерного товариства "Калинівський
Агрохім" та стягнуто з відповідача на
користь позивача 151 000 грн. основного
боргу, 10 647 грн. інфляційних втрат, 175 401,13
грн. 36 % річних, 1 510 грн. штрафу, 12 298,70 грн.
пені, 7 685,91 грн. судового збору; в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені в сумі 12 298,70 грн. та
штрафу в сумі 21 140 грн. відмовлено. При
прийняті рішення суд виходив з того, що
позивач свої зобов'язання за договором
виконав повністю та передав
відповідачу товар, однак останній свої
договірні зобов'язання щодо оплати
товару виконав частково; позовні
вимоги в частині стягнення основного
боргу підлягають задоволенню в сумі 151
000,00 грн.; позивачем за порушення
термінів оплати товару правомірно
заявлено до стягнення штраф у сумі 22 650
грн. та пеню в сумі 24 597,40 грн., але на
підставі пункту 3 статті 83 ГПК України
зменшено судом штраф до 1 % вартості
неоплаченого товару та пеню на 50 %;
вимоги в частині стягнення інфляційних
втрат та 36 % річних підтверджуються
договором та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Приватне акціонерне товариство
"Калинівський Агрохім" звернулося з
апеляційною скаргою від 30.01.2014 р., в якій
просило скасувати рішення
господарського суду Вінницької
області від 20.01.2014 р. у справі № 902/1634/13,
посилаючись на те, що прийняте рішення
є незаконним, необґрунтованим, таким,
що винесено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
При розгляді та вирішені справи суд не
звернув увагу на фактичні обставини,
які мають істотне значення при
вирішенні справи по суті, а саме на
порушення при укладенні договору
купівлі-продажу № 11/01 від 11.01.2010 р.
загальних засад цивільного
законодавства (п. б ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК
України), загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину (ст. 203 ЦК України). Умови
договору є несправедливими, однобокими
та дискримінаційними по відношенню до
відповідача, порушують принцип
добросовісності; призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін; завдають суттєвої
майнової шкоди відповідачеві; договір
купівлі продажу укладався
відповідачем з особою, яка одночасно в
той же період, коли укладався даний
договір надавала йому юридичні послуги
на підставі окремого договору про
надання юридичних послуг № 1/12 від
01.12.2006 р. Позивач отримав винагороду за
юридичні послуги, а саме за укладання
договору купівлі-продажу з самим собою
на вигідних для себе, але
дискримінаційних для відповідача
умовах. При укладенні договору не були
враховані загальні засади цивільного
законодавства: справедливість,
добросовісність та розумність, а також
його укладення суперечить меті
діяльності відповідача, що визначено
Статутом (редакція, яка діяла на момент
укладення договору) товариства.
Правочин, який вчиняється без наміру
створити будь-які наслідки, є
недійсним. Сторони при укладенні
договору купівлі-продажу № 11/01 від
11.01.2010 р. вимог не дотримались. Станом на
31.12.2009 р. позивач мав збиток від
фінансово-господарської діяльності у
розмірі 10 841 000 грн. Зазначена обставина
свідчить, про фактичну та об'єктивну
неможливість відповідача реально
виконати договір купівлі - продажу №
11/01 від 11.01.2010 р. Позивач, який
здійснював юридичний супровід
відповідача, повинен був письмо
повідомити відповідача, про небезпеку
укладення цього договору, оскільки він
несе загрозу завдання майнової шкоди
позивачу. Сторони при укладанні
правочину усвідомлювали, що він не буде
реально виконаний, оскільки фінансове
становище відповідача не дозволяло це
зробити як в день укладення, так і в
майбутньому, умисно внесли в нього
санкції вигідні позивачеві, що мало
наслідком не придбання
справної/робочої с/г техніки, а лише
створення "штучної" заборгованості.
Відповідач звернувся до
господарського суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу №
11/01 від 11.01.2010 р. недійсним. В судовому
засіданні заявлялися клопотання про
зупинення провадження по справі №
902/1634/13 до розгляду справи № 902/54/14 та про
зупинення провадження по справі №
902/1634/13 для надсилання господарським
судом матеріалів прокурору або органу
досудового розслідування, але
незважаючи на вказані обставини, суд
належним чином їх не оцінив. Позивач 36 %
фактично застосував не як за
прострочення виконання грошового
зобов'язання (стаття 625 ЦК України), а як
за користування коштами продавця
(стаття 536 ЦК України), що не є тотожними
поняттями в розумінні цивільного
законодавства. У розумінні зазначених
статей проценти є не відповідальністю,
а платою за весь час користування
грошовими коштами, що не були своєчасно
сплачені боржником. Договором може
бути встановлено лише інший розмір
процентів річних, а не інший спосіб їх
обчислення. Умовами договору
передбачено, подвійне стягнення пені
за несвоєчасне виконання зобов'язання
покупцем, що не узгоджується з
приписами статті 61 Конституції
України, відповідно до якої ніхто не
може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Позивач - Фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу
просить залишити її без задоволення, а
рішення суду першої інстанції без змін,
посилаючись на те, що з урахуванням
статей 526, 692 ЦК України, та умов
договору, відповідач повинен був
розрахуватися з позивачем до 25.02.2010 р. В
судовому засіданні відповідач
фактично підтвердив отримання
останнім товару згідно договору, і це
підтверджується наявністю в
матеріалах справи належних та
допустимих доказів (накладна,
довіреність), що повністю відповідають
вимогам первинних документів згідно
статті 9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні". В
супереч частині 2 статті 692 ЦК України
відповідач не надав до суду будь-які
належні та допустимі докази про сплату
повної вартості поставленого згідно
даного договору товару у вказаний в
договорі строк, а тому рішення суду
першої інстанції є законним. За
невиконання зобов'язань відповідач
повинен нести відповідальність
відповідно до статті 611 ЦК України.
Рішення суду першої інстанції в
частині часткового стягнення з
відповідача сум штрафу - 1 510 грн. та
пені - 12 298,70 грн. відповідає всім
нормам матеріального права та є
законним. Розмір процентів,
передбачений статтею 625 ЦК, сторонами
встановлено пунктом 8.3 договору на
рівні 36 % річних. Доводи відповідача, що
встановлений сторонами розмір
процентів річних є фактично розміром
процентів за користування чужими
коштами відповідно до статті 536 ЦК
України є помилковими, так як по-перше,
відповідно до статті 625 ЦК, чітко
визначено, що розмір процентів на рівні
36 % встановлюється сторонами за
порушення саме грошового зобов'язання,
а не за користування чужими коштами і
по - друге, за змістом частини 2 статті 625
ЦК України, остання регулює саме
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання, тобто несе в
собі характер саме "санкції", що є
окремим видом відповідальності у
правових відносинах. Рішення суду
першої інстанції, щодо стягнення з
відповідача 175 401,13 грн. - процентів
річних відповідає всім нормам
матеріального права та є законним.
Доводи відповідача, щодо незаконного
стягнення судом пені та процентів
річних, як застосування подвійної
відповідальності, що суперечить
вимогам статті 61 Конституції України є
помилковими. Дані види
відповідальності не є
відповідальністю одного виду, а тому
рішення суду першої інстанції, щодо
одночасного стягнення пені та
процентів річних є законним.

Відповідач (апелянт) - Приватне
акціонерне товариство "Калинівський
Агрохім" явку представника в судове
засідання не забезпечив, в клопотанні,
що надійшло на адресу суду 08.10.2014 р.,
скаржник просить відкласти в межах
процесуального строку на іншу дату та
час розгляд апеляційної скарги по
справі № 902/1634/13 призначеної на 08.10.2014 р.,
у зв'язку із неможливістю представника
товариства бути присутнім на даному
засіданні.

Колегія суддів прийшла до висновку, що
дане клопотання до задоволення не
підлягає, як необґрунтоване, виходячи з
наступного.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 3.9.2 пункту 3.9
постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" "у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору. Господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи
учасника судового процесу -
підприємства, установи, організації,
іншої юридичної особи, державного чи
іншого органу щодо відкладення
розгляду справи у зв'язку з відсутністю
його представника (з причин, пов'язаних
з відпусткою, хворобою, службовим
відрядженням, участю в іншому
судовому засіданні і т.п.). При цьому
господарський суд виходить з того,
що у відповідних випадках такий
учасник судового процесу не
позбавлений права і можливості
забезпечити за необхідності участь у
судовому засіданні іншого
представника згідно з частинами
першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як
своїх працівників, так і осіб, не
пов'язаних з ним трудовими
відносинами. Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не
може свідчити про поважність
причини його відсутності в судовому
засіданні".

Крім того, явка представників сторін в
судове засідання судом обов'язковою не
визнавалася; двохмісячний строк
розгляду апеляційної скарги
закінчується 14.10.2014 р., тобто через 6
днів, що унеможливлює відкладення її
розгляду; неявка представника
відповідача (скаржника) не перешкоджає
вирішенню спору по суті.

Оскільки явка представників сторін в
судове засідання обов'язковою не
визнавалася, сторони належним чином
були повідомлені про день, час і місце
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів прийшла до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги без участі представника
відповідача.

Відповідачем (апелянтом) також 08.10.2014 р.
подано два клопотання, в яких скаржник
просить залучити до розгляду справи №
902/1634/13 в якості третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Єнакіївський
продуктовий комбінат" та Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Сінтезбудсервіс".

Позивач в судовому засіданні подані
скаржником клопотання заперечив.

Відповідно до статті 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні вимоги
апеляційної скарги заперечив з підстав
викладених у відзиві на апеляційну
скаргу; зазначив, що договором
передбачено нарахування пені в розмірі
36 % за невиконання зобов'язання; є всі
документи, які підтверджують наявність
заборгованості; відповідачем в
апеляційній скарзі помилково
ототожнюється поняття "пені" та
"штрафних санкцій"; основна сума боргу
відповідачем не заперечується; просив
суд залишити рішення першої інстанції
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Заслухавши пояснення позивача;
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, відзиву на
апеляційну скаргу; перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, апеляційний
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ :

Клопотання апелянта про залучення у
справу № 902/1634/13 в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Єнакіївський
продуктовий комбінат" та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Сінтезбудсервіс" (а.с.231-238) до
задоволення не підлягають, як
необґрунтовані та не підтвердженні
належними доказами виходячи з
наступного.

Згідно статті 36 ГПК України письмовими
доказами є документи і матеріали, які
містять дані про обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. Письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином
засвідченій копії. Якщо для вирішення
спору має значення лише частина
документа, подається засвідчений витяг
з нього. Оригінали документів
подаються, коли обставини справи
відповідно до законодавства мають бути
засвідчені тільки такими документами,
а також в інших випадках на вимогу
господарського суду.

Відповідно до абзаців 1, 4, 5, 6 пункту 2.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 із подальшими
змінами та доповненнями, письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії
(стаття 36 ГПК)…Подані сторонами копії
документів, виготовлені з
використанням технічних засобів
(фотокопії тощо), засвідчуються
підписом особи, яка їх виготовила або
яка перевірила їх на відповідність
оригіналам, із зазначенням її прізвища,
ініціалів та посади (якщо вона є
посадовою особою) та з прикладенням
печатки (за її наявності).

Надані апелянтом ксерокопії договорів
купівлі-продажу акцій, реєстру
кредиторів не можуть вважатися
належними і допустимими доказами,
оскільки вони не засвідчені належним
чином та не можуть розцінюватися
апеляційним судом як належні і
допустимі докази у справі.

Згідно частин 1, 2 статті 27 ГПК України
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
можуть вступити у справу на стороні
позивача або відповідача до прийняття
рішення господарським судом, якщо
рішення з господарського спору може
вплинути на їх права або обов'язки щодо
однієї з сторін. Їх може бути залучено
до участі у справі також за клопотанням
сторін, прокурора. У заявах про
залучення третіх осіб і у заявах третіх
осіб про вступ у справу на стороні
позивача або відповідача зазначається,
на яких підставах третіх осіб належить
залучити або допустити до участі у
справі.

Апелянтом же не обґрунтовано, яким
чином рішення у даній справі може
вплинути на права, обов'язки або
інтереси Товариства з обмеженою
відповідальністю "Єнакіївський
продуктовий комбінат" та Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Сінтезбудсервіс"; на яких підставах їх
належить залучити до участі у справі.

11.01.2010 р. Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_3 (продавець) та Відкритим
акціонерним товариством "Калинівський
Агрохім" (покупець) укладено договір
купівлі-продажу № 11/01, згідно пункту 1.1
якого, продавець зобов'язується
передати у власність покупця с/г
обладнання, а саме: агрегат для
внесення аміачної води ААП-10.4 в
кількості 3 шт., вартістю 25 000 грн. за 1
шт.; диско-плуг ДПН-2.1, 1 шт., вартістю 30 000
грн. за 1 шт.; щелєватель КГРН-4, в
кількості 2 шт., вартістю 38 000 грн. за 1
шт.; сівалка анкерна "Кунге" - 4.2, 1 шт.
вартістю 40 000 грн., надалі товар, а
покупець зобов'язується прийняти товар
та оплатити його на умовах даного
договору (а.с.11).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 договору
товар поставляється покупцю, протягом
двох днів з моменту підписання даного
договору. Якщо оплата проводиться за
окрему партію (частину) товару,
відповідно така частина товару і
поставляється.

Згідно пункту 4.1 договору загальна сума
договору складає 221 000 грн.

Пунктом 4.2 договору сторони визначили,
що оплата за товар має бути здійснена
продавцю протягом 30 днів від дня
поставки товару.

Відповідно до пункту 5.2 договору
перехід права власності на товар
відбувається в момент передачі товару.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що за
порушення умов даного договору винна
сторона відшкодовує спричинені цим
договором збитки, в тому числі не
отриманий прибуток в порядку,
передбаченому чинним законодавством.

За порушення термінів оплати товару,
встановлених даним договором, покупець
сплачує продавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми боргу за кожен день прострочки, а
також штраф в розмірі 15% вартості
неоплаченого товару (пункт 8.2 договору).

Пунктом 8.3 сторони домовилися, що
розмір процентів передбачений статтею
625 ЦК України, за прострочення покупцем
оплати товару по даному договору
становить 36 % річних.

Відповідно до пунктів 12.3, 12.4 договору
термін нарахування неустойки по даному
договору не обмежується шестимісячним
строком, та нараховується за весь час
прострочки оплати товару по даному
договору. Строк позовної давності для
стягнення боргу та неустойки по даному
договору становить п'ять років.

На виконання умов договору позивач -
ФОП ОСОБА_3 передав відповідачу товар
на суму 221 000 грн., що стверджується
накладною від 26.01.2010 р. на суму 221 000 грн.
та довіреністю № 5 від 26.01.2010 р. (а.с.13-14).

Згідно умов договору, товар відповідач
мав оплатити протягом 30 днів від дня
його поставки, тобто, до 26.02.2010 р. Однак,
умови договору щодо оплати ним
порушено. товар оплачено частково, в
сумі 70 000,00 грн. (15 000+5000+10 000+40 000), що
стверджується платіжними дорученнями
№ 430 від 04.08.2010 р., № 813 від 24.11.2010 р., № 921
від 15.12.2010 р., № 931 від 22.11.2011 р. (а.с.17-20).

Отже, борг відповідача перед позивачем
складає 151 000 грн. (221 000 - 70 000 = 151 000).

01.02.2012 р. сторони уклали додаткову угоду
до договору № 11/01 від 11.01.2010 р., якою
зафіксували, що станом на 01.02.2012 р.
покупцем не оплачено товар,
поставлений згідно накладної від 26.01.2010
р. на суму 151 000,00 грн., а саме: агрегат для
внесення аміачної води ААП-10.4 в
кількості 3 шт., вартістю 25 000 грн. за 1
шт., на загальну суму 75 000 грн;
щелєватель КГРН-4, в кількості 2 шт.,
вартістю 38 000 грн. за 1 шт., на загальну
суму 76 000 грн. (а.с.12).

17.05.2012 р. сторонами підписано акт звірки
взаємних розрахунків, згідно якого за
договором купівлі-продажу № 11/01 від
11.01.2010 р. по накладній від 26.01.2010 р., сума
боргу становить 151 000,00 грн. (а.с.16).

16.09.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з претензією б/н щодо
сплати 151 000,00 грн. боргу (а.с.15), яка
отримана відповідачем, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення (а.с.15).

Однак, вказана претензія залишена
відповідачем без задоволення.

У зв'язку із порушенням умов договору
щодо строків оплати поставленого
товару, ФОП ОСОБА_3 звернувся до
господарського суду Вінницької
області з позовом про стягнення з
Приватного акціонерного товариства
"Калинівський Агрохім" 151 000,00
основного боргу, 22 650 грн. штрафу, 24 597,40
грн. пені, 175 401,13 грн. 36 % річних та 10 647
грн. інфляційних втрат (а.с.4-10).

Відповідно до частини 1, пункту 1
частини 2 статті 11 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України) цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цивільними актами, але
за аналогією породжують цивільні права
та обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу
України (далі ГК України) передбачено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України
передбачено, що майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

В даному випадку між позивачем та
відповідачем склалися відносини, що
випливають з договору
купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України
встановлено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525 ЦК
України).

Частинами 6, 7 статті 193 ГК України
передбачено, що зобов'язана сторона має
право відмовитися від виконання
зобов'язання у разі неналежного
виконання другою стороною обов'язків,
що є необхідною умовою виконання; не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно статті 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Враховуючи викладене, сума основного
боргу відповідача перед позивачем за
поставлений товар - с/г обладнання, що
становить 151 000,00 грн., підтверджена та
доведена матеріалами справи: договором
купівлі-продажу № 11/01 від 11.01.2010 р.,
додатковою угодою, накладною та
довіреністю, актом звірки взаємних
розрахунків, платіжними дорученнями та
згідно наведених норм чинного
законодавства, підлягає до стягнення.

Судом першої інстанції правомірно
задоволено позовні вимоги в цій
частині.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України
передбачено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи невиконання відповідачем
своїх зобов'язань згідно договору
купівлі-продажу № 11/01 від 11.01.2010 р.,
позивач, на підставі пункту 8.3 договору,
яким з урахуванням статті 625 ЦК України
встановлено, проценти річних у розмірі
36 %, на суму боргу (201 000,00 грн., 191 000,00
грн. та 151 000,00 грн.), враховуючи
часткові проплати, нарахував
відповідачу 36 % річних в сумі 175 401,13 грн.
та 10 647 грн. інфляційних втрат (а.с.9-10).

Для нарахування інфляційних втрат та 36
% річних позивачем визначено період з
грудня 2010 року по грудень 2013 року.

Розрахунок інфляційних втрат
здійснено з грудня 2010 року по листопад
2011 року на суму боргу 191 000,00 грн.; з
грудня 2011 року по жовтень 2012 року на
суму боргу 151 000,00 грн., що разом
становить 10 647,00 грн. (а.с.9).

Перевіривши розрахунок втрат від
інфляції в сумі 10 647,00 грн., який поданий
позивачем, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
те, що даний розрахунок є арифметично
вірним. Позивач здійснив розрахунок
згідно рекомендацій та порядку
застосування індексу інфляції. Так, у
період, що входить до розрахунку,
індекс інфляції за деякі місяці
становив менше одиниці, відповідно
інфляційного збільшення суми боргу не
відбувається, оскільки мала місце
дефляція, що було враховано позивачем.

Отже, розрахунок інфляційних втрат в
сумі 10 647,00 грн., поданий позивачем є
правомірним та обґрунтованим, а сума
інфляційних втрат, такою, що підлягає
до стягнення.

Господарський суд Вінницької області
правомірно прийшов до висновку про
стягнення 10 647,00 грн. інфляційних
втрат. В цій частині рішення суду
першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права та повним
дослідженням усіх обставин справи

Згідно пункту 8.3 договору позивач
нарахував відповідачу 36 % річних в сумі
175 401,13 грн.: за період: з 03.12.2010 р. по
14.12.2010 р., із терміном прострочення 11
днів, на суму боргу 201 000,00 грн., в сумі 2
180 грн.; за період з 15.12.2010 р. по 21.11.2011 р.,
із терміном прострочення 325 днів, на
суму боргу 191 000,00 грн., в сумі 61 224,65
грн.; за період з 22.11.2011 р. по 02.12.2013 р., із
терміном прострочення 752 днів, на суму
боргу 151 000,00 грн., в сумі 111 996,48 грн.
(а.с.10).

Перевіривши розрахунок позивача,
колегією суддів встановлено, що
позивачем допущені арифметичні
помилки щодо визначення кількості днів
прострочення в усіх трьох періодах,
кількість днів прострочення не
відповідає вказаним позивачем
періодам, а також позивачем не
враховано день здійснення часткових
оплат.

Правильним є нарахування 36 % річних за
період з 03.12.2010 р. по 15.12.2010 р., із
терміном прострочення 12 днів, на суму
боргу 121 000,00 грн., в сумі 2 378,96 грн.; за
період з 16.12.2010 р. по 22.11.2011 р., із
терміном прострочення 341 день, на суму
боргу 191 000 грн., в сумі 64 238,79 грн., за
період з 23.11.2011 р. по 02.12.2013 р., із
терміном прострочення 741 день, на суму
боргу 151 00.00 грн., в сумі 110 358,24 грн.

Враховуючи, що позивачем заявлено до
стягнення 36 % річних по періодах - 2 180
грн., 61 224,65 грн. та 111 996,48 грн., до
стягнення підлягає 173 762,89 грн. (2 180+61
224,65+110 358,24=173 762,89).

Наведені обставини місцевим
господарським судом не були враховані,
що призвело до прийняття ним
неправильного рішення в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення 36 % річних в сумі 175 401,13 грн.

В частині стягнення 1 638,24 грн. 36 % річних
(175 401,13 - 173 762,89 = 1 638,24) позивачу слід
відмовити, а рішення господарського
суду Вінницької області в цій частині
змінити.

Відповідно до статті 216 ГК України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення
зобов'язання є оплата неустойки
(штрафу, пені) - визначеної законом чи
договором грошової суми, що боржник
зобов'язаний сплатити кредитору у
випадку невиконання чи неналежного
виконання зобов'язання, зокрема у
випадку прострочення виконання (стаття
611 ЦК України).

Статтею 546 ЦК передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватись
згідно з договором неустойкою, яку
боржник повинен сплатити в разі
неналежного виконання зобов'язань.

Згідно частин 1, 3 статті 549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частинами 2, 3 статті 551 ЦК України
передбачено, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства; розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі; сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом; розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Штрафними санкціями у розумінні статті
230 ГК України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК
України у разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Як уже зазначалося, сторони пунктом 8.2
договору встановили, що за порушення
термінів оплати товару, встановлених
даним договором, покупець сплачує
продавцю, зокрема, штраф в розмірі 15 %
вартості неоплаченого товару.

Враховуючи, що прострочка оплати
товару відповідачем тривала більше 30
днів, які визначені пунктом 4.2 договору,
позивачем правомірно нараховано
згідно приписів законодавства та
положень договору штраф в сумі 22 650,00
грн. (15 % від суми боргу 151 000 грн.).

Статтею 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Згідно частини 6 статті 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Таким чином, початком для нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання буде день,
наступний за днем, коли воно мало бути
виконано. Нарахування санкцій триває
протягом шести місяців, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Відповідно до вище вказаних норм
закону та пункту 4.2 договору сторони
передбачили, що за порушення термінів
оплати товару, встановлених даним
договором, покупець сплачує продавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від суми боргу за кожен день
прострочки.

Сторони, відповідно до статті 259 ЦК
України, у пунктах 12.3, 12.4 договору
домовилися про те, що строк позовної
давності щодо стягнення боргу та
неустойки становить п'ять років;
відповідно до пункту 6 статті 232 ГК
України, нарахування неустойки за
даним договором не обмежується
шестимісячним строком, та
нараховується за весь час прострочки
оплати товару по даному договору.

Перевіривши розрахунок пені, колегія
суддів встановила наступне.

На суму боргу 151 000,00 грн. за період
15.12.2012 р. по 09.06.2013 р. в сумі 10 921 грн. та з
13.08.2013 р. по 02.12.2013 р. в сумі 5 969,67 грн.
розрахунок пені здійснено позивачем
вірно та підставно стягнуто судом
першої інстанції.

Однак, розмір пені за період з 10.06.2013 р.
по 12.08.2013 р. при обліковій ставці 14 %
становить 3 706,74 грн. (151000 х 14 % : 365 х 64 =
3706,74), а не 7 706,73 грн., як зазначено
позивачем, що є на 3 999,99 грн. більше.
Тобто, арифметично вірною за вказаний
період є сума пені 3 706,74 грн.

Таким чином, поданий позивачем та
перевірений судом першої інстанції
розрахунок є не вірним. Позивачем при
нарахуванні пені допущено арифметичну
помилку, а місцевим господарським
судом вказані обставини залишені поза
увагою, що призвело до прийняття ним
неправильного рішення в цій частині.

Колегія суддів, перевіривши та
зробивши розрахунок пені, вважає
правомірним, обґрунтованим та таким, що
підлягає до стягнення розмір пені в
сумі 20 597,41 грн.(10 921 +3 706, 74 + 5 969,67 = 20
597,41).

У стягнені 3 999,99 грн. (24 597,40 - 20 597,41 = 3 999,99
грн.) пені необхідно відмовити.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої
інстанції, прийшов до передчасного
висновку про обґрунтованість та
доведеність вимог в частині стягнення
пені в сумі 24 597,40 грн.

Рішення суду першої інстанції в
частині стягнення пені підлягає зміні.

Щодо зменшення розміру штрафних
санкцій господарським судом
Вінницької області штрафу до 1 %
вартості неоплаченого товару та пені
на 50% колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 83 ГПК
України господарський суд приймаючи
рішення має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій; при цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу; якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Право суду зменшити розмір неустойки
матеріальний закон пов'язує з
наявністю таких обставин, які мають
істотне значення: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Пунктом 2.4 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
р. № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" передбачено, що
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням господарського суду
(частина третя статті 551 ЦК України,
стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83
ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим
питань господарському суду слід
враховувати викладене в підпункті 3.17.4
підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (з подальшими
змінами), а також в абзацах першому -
четвертому пункту 9 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України" (з
подальшими змінами).

Згідно підпункту 3.17.4 пункту 3.17 пункту 3
постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 18
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. Крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що договірні санкції за
прострочення грошового зобов'язання є
непомірно великими в співрозмірності
із фактичною заборгованістю
відповідача. Суд першої інстанції
користуючись свої правом правомірно
зменшив належний до стягнення штраф до
1 % та пеню на 50 %.

Отже, до стягнення підлягає штраф в
сумі 1 510 грн. та пеня в сумі 10 298,70 грн.
(згідно розрахунку апеляційного суду).

Таким чином, заявлені позовні вимоги
підлягають задоволенню частково в сумі
347 218,59 грн., з яких: 151 000,00 грн.
основний борг, 10 647,00 грн. інфляційні
втрати, 173 762,89 грн. 36 % річних, 1 510,00
грн. штраф, 10 298,70 грн. пеня.

В задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені в сумі 14 298,69 грн. (10
298,70 + 3 999,99 = 14 298,69), штрафу в сумі 21 140
грн. (22 650,00 - 1 510,00 = 21 140,00) та 36 % річних
в сумі 1 638,24 грн. слід відмовити.

Доводи апелянта щодо не з'ясування та
не дослідження судом першої інстанції
усіх обставини справи, які мають
значення для справи щодо явних
порушень загальних засад цивільного
законодавств при укладенні договору
купівлі-продажу, подвійного стягнення
пені та шахрайських дій з боку позивача
під час укладання даного договору,
колегія суддів до уваги не приймає,
виходячи з наступного.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 02.04.2014 р. було
зупинено апеляційне провадження у
справі № 902/1634/13 до закінчення
розслідування кримінального
правопорушення та прийняття
компетентними правоохоронними та
судовими органами відповідних рішень.

11.09.2014 р. на адресу суду від слідчих
органів, із супровідним листом,
надійшла постанова від 21.08.2014 р. про
закриття кримінального провадження,
якою встановлено, що в ході досудового
розслідування не здобуто жодних
доказів, які б могли свідчити про
наявність в діях ФОП ОСОБА_3 ознак
шахрайства (заволодіння чужим майном
або придбання права на майно шляхом
обману чи зловживання довірою) під час
укладення договору купівлі-продажу №
11/01 від 11.01.2010 р., а кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за №
0000184 від 14.03.2014 р. закрито у зв'язку
із відсутністю в діях ФОП ОСОБА_3 складу
кримінального правопорушення
передбаченого частиною 1 статті 190 КК
України; відомості про прийняте
рішення внесено до Єдиного реєстру
досудових розслідувань (а.с.202-205,208-209).

Доказів щодо оскарження чи скасування
даної постанови сторонами суду не
надано.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Статями 33, 34 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу;
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Частиною 1 статті 43 ГПК України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
103 ГПК України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право змінити рішення.

Підставою для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права (пункт 4 частини 1
статті 104 ГПК України).

Отже, апеляційна скарга відповідача -
Приватного акціонерного товариства
"Калинівський Агрохім" від 30.01.2014 р.
підлягає задоволенню частково, а
рішення господарського суду
Вінницької області від 20.01.2014 р. у
справі № 902/1634/13 - зміні в частині
стягнення та відмови в стягненні пені,
та відсотків річних, а також витрат по
сплаті судового збору.

Згідно частини 1 статті 49 ГПК України у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Оскільки, колегія суддів за
результатами розгляду апеляційної
скарги, прийшла до висновку, про
часткове задоволення позову та
апеляційної скарги, необхідно
розподілити судовий збір пропорційно
розміру задоволених позовних вимог та
стягнути з відповідача на користь
позивача судовий збір за розгляд
справи в суді першої інстанції в сумі 7
572,93 грн. та з позивача на користь
відповідача судовий збір в сумі 56,49
грн. за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача -
Приватного акціонерного товариства
"Калинівський Агрохім" від 30.01.2014 р.
задоволити частково.

Рішення господарського суду
Вінницької області від 20.01.2014 р. у
справі № 902/1634/13 змінити в частині
стягнення та відмови в стягненні
відсотків річних, пені та в частині
стягнення судового збору, прийняти в
цій частині нове рішення, в решті
рішення залишити без змін, виклавши
його в наступній редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Калинівський Агрохім" (вул.
Чкалова, 1а, м. Калинівка, Вінницька
область, 22400, ідентифікаційний код 05487478)
на користь Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 22400, ідентифікаційний
код НОМЕР_1) 151 000,00 грн. основного
боргу, 10 647,00 грн. інфляційних втрат, 173
762,89 грн. 36 % річних, 1 510,00 грн. штрафу, 10
298,70 грн. пені, 7 572,93 грн. судового
збору.

В задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені в сумі 14 298,69 грн., 36 %
річних в сумі 1 638,24 грн. та штрафу в
сумі 21 140 грн. відмовити".

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 22400, ідентифікаційний
код НОМЕР_1) на користь Приватного
акціонерного товариства "Калинівський
Агрохім" (вул. Чкалова, 1а, м. Калинівка,
Вінницька область, 22400,
ідентифікаційний код 05487478) 56,49 грн.
судового збору за розгляд апеляційної
скарги.

Господарському суду Вінницької
області на виконання постанови видати
накази.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Л.М. Сініцина

Судді
А.В. Гудак

Г.Є. Олексюк