ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2014 р.Справа № 916/2211/14
Одеський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гладишевої Т.Я.,

суддів Савицького Я.Ф., Журавльова О.О.

(склад судової колегії сформовано
відповідно до розпорядження № 1676 від
24.07.2014 року)

при секретарі судового засідання
Будному О.В.

за участю представників сторін в
судовому засіданні від 29.09.2014 року:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Яцевич О.С., за
довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО»

на рішення господарського суду
Одеської області від 02.07.2014 року

по справі № 916/2211/14

за позовом: Державного підприємства
«Херсонський морський торговельний
порт»

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКЕ
ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО»

про стягнення 519510,98 грн.

В судовому засіданні 29.09.2014 року
згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Державне підприємство
«Херсонський морський торговельний
порт» (далі - позивач, ДП «Херсонський
морський торговельний порт»)
звернулось до господарського суду
Одеської області з позовом до
Приватного акціонерного товариства
«УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО»
(далі відповідач, ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ
ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО»), в якому
просило стягнути з відповідача на
користь ДП «Херсонський морський
торговельний порт» 519510,98 грн. за
договором позики (поворотної
безпроцентної фінансової допомоги) №
327ГБ/215Р від 21.08.2010 року, з яких:
інфляційні втрати - 350000,00 грн., 3% річних -
72147,96 грн. та пеня в сумі 97363,02 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
послався на вимоги ст. ст. 526, 530, 589-609, 625,
1049, 1050 ЦК України, ст. 193 ГК України.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 02.07.2014 року по справі №
916/2211/14 (суддя Літвінов С.В.) позов
задоволено частково. Стягнуто з
Приватного акціонерного товариства
"УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО" на
користь Державного підприємства
"Херсонський морський торговельний
порт" - 3% річних у розмірі 72147,96 грн.,
індекс інфляції у розмірі 347527,00 грн.,
пеню у розмірі 50000,00 грн. та суму
судового збору у розмірі 10286,32грн. В
іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд
вказав про доведеність позовних вимог
в частині стягнення 3% річних в сумі
72147,96 грн., проте вказав, що відповідно
до перерахунку суду інфляційні втрати
складають 347527,00 грн., оскільки позивач
здійснив невірний розрахунок.
Посилаючись на ст. 233 ГК України, суд
зменшив пеню до 50000,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ПрАТ
«УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО»
звернулось до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення від
02.07.2014 року по справі № 916/2211/14 скасувати
частково та прийняти нове, яким
відмовити ДП «Херсонський морський
торговельний порт» у задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
пені у розмірі 97363,02 грн., 3% річних у
розмірі 72147,96 грн. та інфляційних втрат
у розмірі 175000,00 грн.

Мотивуючи скаргу, ПрАТ «УКРАЇНСЬКЕ
ДУНАЙСЬКЕ ПАРОПЛАВСТВО» вказало про
невірну оцінку судом фінансового стану
відповідача, а також зазначило, що в
оскаржуваному рішенні суду відсутній
розрахунок інфляційних втрат, який
судом розраховано невірно.

06.08.2014 року через канцелярію суду від ДП
«Херсонський морський торговельний
порт» надійшов відзив на апеляційну
скаргу, в якому позивач просить
залишити оскаржуване рішення
господарського суду Одеської області
без змін, апеляційну скаргу - без
задоволення, одночасно зазначаючи про
законність та обґрунтованість рішення
суду.

Перевіривши матеріали справи,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, повноту
встановлення обставин справи та
відповідність ним висновків суду,
заслухавши пояснення представників
сторін, колегія суддів дійшла
наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в ході апеляційного
перегляду справи, що 21.08.2010 року між
Державним підприємством «Херсонський
морський торговельний порт»
(позикодавець) та Відкритим
акціонерним товариством «Українське
Дунайське пароплавство» (позичальник)
був укладений договір позики
(поворотної безпроцентної фінансової
допомоги) № 327 ГБ / 215Р (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору
встановлено, що позикодавець передає
позичальнику 5000000 гривень для
погашення заборгованості з поставки
паливо-мастильних матеріалів, а
позичальник зобов'язується повернути
зазначену суму позики до 31.12.2012 року.

На виконання п. п. 2.1.-2.2. договору ДП
«Херсонський морський торговельний
порт» перерахувало ПрАТ «Українське
Дунайське пароплавство» 5000000 грн.,
зокрема, платіжним дорученням № 1269 від
21.08.2010 перераховано 2000000 грн., платіжним
дорученням № 1298 від 25.08.2010 р.
перераховано 3000000 грн.

Таким чином, ДП «Херсонський морський
торговельний порт» виконало свої
зобов'язання перед ПрАТ «Українське
Дунайське пароплавство» належним
чином, в порядку та в строк, встановлені
договором.

ПрАТ «Українське Дунайське
пароплавство» на виконання умов
договору, встановлених пунктами 3.1, 4.1.,
мало повернути ДП «ХМТП» грошові кошти
у розмірі 5000000 гривень у передбачені
графіком погашення строки та виконати
свої зобов'язання до 31.12.2012 р.

Так, пунктом 4.1. договору в редакції
додаткової угоди № 1 від 27.12.2012 р.
встановлено, що позичальник
зобов'язується повернути суму позики
позикодавцеві у строки згідно
погодженого графіку погашення:

березень 2013 - 625 000,00 грн.

квітень 2013 - 625 000,00 грн.

травень 2013 - 625 000,00 грн.

червень 2013 - 625 000,00 грн.

липень 2013 - 625 000,00 грн.

серпень 2013 - 625 000,00 грн.

вересень 2013 - 625 000,00 грн.

жовтень 2013 - 625 000,00 грн.

Проте, відповідачем договірні
зобов'язання щодо повернення коштів у
встановлені графіком погашення строки
не виконані.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 24.03.2014р. по справі № 916/3467/13
було задоволено позов ДП "Херсонський
морський торговельний порт" та
стягнуто з ПрАТ "УКРАЇНСЬКЕ ДУНАЙСЬКЕ
ПАРОПЛАВСТВО" на користь ДП
"Херсонський морський торговельний
порт" суму боргу за договором позики №
327 ГБ/215Р від 21.08.2010 року у розмірі 5000000
грн., пеню у сумі 261626,71 грн., інфляційні
збитки у сумі 1250,00 грн., 3% річних у сумі
58458,91 грн. та судовий збір у розмірі 68820,00
грн. Вказаним рішенням суду стягнуто
інфляційні втрати, пеню та 3% річних по
05.12.2013р. включно.

На виконання рішення суду від 24.03.2014р.
по справі № 916/3467/13 в погашення боргу
відповідачем сплачено, шляхом
перерахування на розрахунковий
рахунок, наступні кошти: 17.04.2014р. - 50 000,00
грн., 23.04.2014р. - 50 000,00 грн., 05.05.2014р. - 50 000,00
грн., 13.05.2014р. - 50 000,00 грн., 22.05.2014р. - 50 000,00
грн., 28.05.2014р. - 50 000,00 грн., всього: 300 000,00
грн.

Як вже зазначалось вище, позивач
звернувся до суду з позовною заявою про
стягнення 519510,98 грн., з яких 72147,96грн.- 3%
річних, 350000,00 грн. - інфляційні втрати,
97363,02грн.- пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК
України, підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно ст.626 ЦК України договором є
домовленість сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ст.628 Цивільного кодексу
України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України
рішення суду про стягнення боргу не є
підставою для припинення грошового
зобов'язання.

Відповідно до підпункту 7.1 пункту
7 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", за відсутності
інших підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України). Саме лише прийняття
господарським судом рішення про
задоволення вимог кредитора, якщо таке
рішення не виконано в установленому
законом порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум. Отже, якщо судове
рішення про стягнення з боржника
коштів фактично не виконано, кредитор
вправі вимагати стягнення з нього в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних аж до
повного виконання грошового
зобов'язання.

Тому, як вірно вказано судом
першої інстанції, якщо судове рішення
про стягнення з боржника коштів
фактично не виконано, кредитор вправі
вимагати стягнення з нього в судовому
порядку сум інфляційних нарахувань та
процентів річних аж до повного
виконання грошового зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи,
відповідачем не виконано рішення суду
від 24.03.2014р. по справі № 916/3467/13, отже
відповідач зобов'язаний сплатити на
користь позивача суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

Перевіривши розрахунок інфляційних
втрат та трьох процентів річних,
наданий позивачем та здійснений судом
першої інстанції, судова колегія
погоджується з висновками суду та
зазначає наступне.

Заявлена позивачем до стягнення сума 3%
річних у розмірі 72147,96 грн. розрахована
вірно та не заперечується
відповідачем.

Щодо задоволення судом нарахованої
суми інфляційних втрат у розмірі 347527,00
грн., то судова колегія відмічає, що у
відповідності до листа Верховного Суду
України № 62-97р від 03.04.97р. «Рекомендації
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді
судових справ» при застосуванні
індексу інфляції слід мати на увазі, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць, тому
умовно слід рахувати, що сума внесена
за період з 01 по 15 число відповідного
місяця, наприклад травня, індексується
за період з урахуванням травня, а якщо з
16 по 31 число, то розрахунок починається
з наступного місяця - червня.

З урахуванням наведеного листа
Верховного Суду України № 62-97р від
03.04.97р. судова колегія наводить
детальний розрахунок:

індекс інфляції станом на грудень 2013
року становив - 100,5;

індекс інфляції станом на січень 2014
року становив - 100,2;

індекс інфляції станом на лютий 2014 року
становив - 100,6;

індекс інфляції станом на березень 2014
року становив - 102,2;

індекс інфляції станом на квітень 2014
року становив - 103,3;

Сукупний індекс інфляції становив
1,. Сума боргу 5000000,00 грн. помножена
на 1, складає 5347526,995 грн.,
інфляційні втрати дорівнюють 347527,00 грн.
(5347526,995-5000000).

Отже, суд першої інстанції правильно
розрахував інфляційні втрати та на
законних підставах стягнув з
відповідача 347527,00 грн.

З урахуванням вищевикладеного,
наведених норм матеріального права та
наявних в матеріалах справи доказів,
судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції та не
вбачає підстав для скасування або
зміни рішення від 02.07.2014 року.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської
області від 02.07.2014 року по справі №
916/2211/14 залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та
підписано 30.09.2014 року.

Головуючий суддя:
Т.Я. Гладишева

Суддя:
Я.Ф. Савицький

Суддя:
О.О. Журавльов