ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.10.14 Справа № 904/5444/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пролісок К", м.
Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДМ-Імпекс", м.
Дніпропетровськ

про визнання договору недійсним

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Бабець Т.М. - представник
за дов. б/н від 01.01.2014

від відповідача: Гончаров С.А. -
представник за дов. № 014 від 31.12.2014

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Пролісок К"
звернулось до Господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДМ-Імпекс" про
визнання договору про відступлення
права вимоги № 04/02 від 04.02.2014 недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що даний
договір про відступлення права вимоги
№ 04/02 від 04.02.2014 було укладено в
порушення обмежень щодо його укладання
та несхвалення його ТОВ "Пролісок К".

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 23.07.2014
порушено провадження у справі та її
розгляд призначено на 18.08.2014.

В судовому засіданні 18.08.2014 присутнім
представникам сторін, відповідно до ч. 3
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено перерву до
04.09.2014. Після перерви розгляд справи
продовжено.

03.09.2014 відповідач надав заперечення на
позовну заяву від 03.09.2014 вих.№ 03/09-1, в
яких просить в задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі,
обґрунтовуючи це тим, що договір № 04/02
від 04.02.2014 укладений правомірно, так як
позивача було повідомлено про цей
договір. Крім того позивач, після
укладення вищевказаного договору,
сплатив на рахунок відповідача
заборгованість у розмірі 5000 грн.; між
позивачем та відповідачем 11.04.2014 було
підписано акт звірки
взаєморозрахунків, яким позивач визнав
заборгованість у розмірі 112 146, 04 грн.

04.09.2014 представники сторін подали
клопотання про продовження строку
розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Ухвалою від 04.09.2014 строк розгляду
справи продовжено на п'ятнадцять днів
та у судовому засіданні оголошено
перерву до 06.10.2014.

У судовому засіданні 06.10.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно та повно з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених в позові
обставин, 30.05.2013 між Приватним
підприємством "Арм-Метал Груп" (далі -
постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Пролісок
К" (далі - позивач, покупець) було
укладено договір № 03/05-13 (далі - договір
поставки).

Відповідно до п. 1.1 договору поставки у
порядку та на умовах, визначених цим
договором, постачальник зобов'язується
поставити й передати у власність
покупця портландцемент (далі - товар), а
покупець, згідно специфікації до цього
договору, зобов'язується прийняти й
оплатити зазначений товар на умовах
цього договору.

В пункті 8.2 договору поставки вказано,
що жодна з сторін не може передати свої
права та обов'язки, що витікають з цього
договору або пов'язані з ним, третім
особам без письмової на те згоди іншої
сторони.

04.02.2014 між Приватним підприємством
"Арм-Метал Груп" (далі - первісний
кредитор) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "ДМ-Імпекс" було
укладено договір відступлення права
вимоги № 04/02 (далі - договір).

Згідно з п. 1 договору в прядку та на
умовах, визначених цим договором,
первісний кредитор відступає новому
кредиторові, а новий кредитор набуває
право вимоги, належне первісному
кредиторові у відповідності до
взаємовідносин, що виникли між
первісним кредитором і Товариством з
обмеженою відповідальністю "Проліслк
К" (далі - боржник).

За цим договором новий кредитор
набуває право вимагати від боржника
належного виконання наступних
обов'язків: сплатити грошових коштів у
розмірі 117146, 04 грн., згідно договору №
03/05-13 від 30.05.2013 між Приватним
підприємством "Арм-Метал Груп" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Пролісок К" (п. 2
договору).

Посилаючись на вищевикладені
обставини, позивач просить суд визнати
договір відступлення права вимоги від
04.02.2014 № 04/02 недійсним на підставі ст. 203,
2015 ЦК України, оскільки він не давав
письмово згоди на передачу прав та
обов'язків за договором поставки від
30.05.2013 № 03/05-13, яка передбачена п. 8.2
останнього.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечує, посилаючись на те, що
погодження ТОВ "Пролісок К" процедури
відступлення права вимоги
підтверджується актом звірки
взаєморозрахунків від 11.04.2014,
підписаним між ПП "Арм-Метал-Груп» та
ТОВ «Пролісок К», актом звірки
взаєморозрахунків від 11.04.2014,
підписаним між ТОВ" ДМ-Імпекс» та ТОВ
«Пролісок К», а також частковим
погашення позивачем заборгованості за
цемент згідно акту звірки від 11.04.2014
на розрахунковий рахунок ТОВ
«ДМ-Імпекс» .

Господарський суд, дослідивши
матеріали справи, не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог з
нижченаведених підстав.

Предметом позову є вимога про визнання
недійсним договору про відступлення
права вимоги від 04.02.2014 № 04/02.

Частиною першою ст. 626 Цивільного
кодексу України передбачено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: 1) визнання права; 2) визнання
правочину недійсним; 3) припинення дії,
яка порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення; 5)
примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ч.1-2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Частиною першої статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Приписами частини першої ст. 512 ЦК
України передбачено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок: 1) передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги); 2)
правонаступництва; 3) виконання
обов'язку боржника поручителем або
заставодавцем (майновим поручителем); 4)
виконання обов'язку боржника третьою
особою.

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом (ст.
514 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу
України заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно пп. 2.1 п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 (далі - Пленум № 11)
правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Отже, виходячи з наведених норм
вбачається, що чинним законодавством
України та договором поставки не
встановлено заборони щодо заміни
кредитора у зобов'язанні, а у договорі
поставки встановлено необхідність
отримання письмової згоди іншої
сторони на вчинення даної дії.

З огляду на те, що ст. 516 ЦК України має
диспозитивний характер, сторони
договору можуть передбачити
необхідність згоди боржника на заміну
кредитора у зобов'язанні. При цьому
форма такої згоди, за відсутності
законодавчо встановлених вимог, може
бути довільною, врегульованою
сторонами на власний розсуд і
виражатися як у письмовій заяві, так і
шляхом вчинення відповідних
конклюдентних дій, зокрема, виконанням
зобов'язання новому кредитору.

Посилання представника позивача на
порушення ст. 516 ЦК України щодо
неможливості заміни кредитора у
зобов'язанні без згоди позивача, що
передбачено п. 8.2 договору поставки, не
приймаються судом до уваги з огляду на
наступне.

В матеріалах справи міститься акт
звірки взаєморозрахунків від 11.04.2014,
підписаний головним бухгалтером ПП "
Арм-Метал-Груп» і головним бухгалтером
ТОВ «Пролісок К» та скріплений
печатками підприємств (арк. с. 48). У
даному акті відображена операція 25 від
12.02.2014 щодо відступлення права вимоги
боргу у сумі 117146, 04 грн. та зведення
кінцевого сальдо між даними
підприємствами до нуля. Також, в
матеріалах справи наявний акт звірки
взаєморозрахунків від 11.04.2014,
підписаний головним бухгалтером ТОВ"
ДМ-Імпекс» і головним бухгалтером ТОВ
«Пролісок К» та скріплений печатками
підприємств (арк. с. 49). Даним актом
сторони погодили, що згідно з операцією
відступлення права вимоги боргу за
договором № 04/02 від 04.02.2014, станом на
11.04.2014 сальдо на користь ТОВ «ДМ-Імпекс"
- складає 117 146, 04 грн.

Також, до матеріалів справи залучено
доказ часткового погашення позивачем
12.05.2014 заборгованості за цемент згідно
акту звірки від 11.04.2014 на розрахунковий
рахунок ТОВ «ДМ-Імпекс» у сумі 5000 грн.
(арк. с. 51).

Господарський суд критично оцінює
вимогу відповідача про повернення
грошових коштів від 28.08.2014 № 8/35 (арк. с.
55), відповідно до якої останній просить
позивача повернути помилково
перераховані кошти у розмірі 5000 грн.,
які сплачені платіжним дорученням від
12.05.2014 № 216 з нижченаведених підстав.

Загальний порядок здійснення переказу
коштів в Україні, а також
відповідальність суб'єктів переказу
регулюються Законом України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" (далі - Закон).

Відповідно до пункту 32.3 статті 32 Закону
банки зобов'язані виконувати доручення
клієнтів, що містяться в документах на
переказ, відповідно до реквізитів цих
документів та з урахуванням положень,
встановлених пунктом 22.6 статті 22
Закону.

12.05.2014 відповідачем було перераховано
на розрахунковий рахунок позивача 5000
грн., про що свідчить банківська
виписка по особовому рахунку (арк. с. 51).

Відповідно до пункту 2.29 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті платник має право
в будь-який час до списання платежу з
рахунку відкликати з банку, що його
обслуговує, платіжні доручення в
порядку, визначеному внутрішніми
правилами цього банку. Платник може
змінити реквізит "Призначення платежу"
до списання коштів з його рахунку,
оформивши нове платіжне доручення.

Отже, чинним законодавством не
передбачено відкликання платіжного
доручення після списання коштів з
рахунку платника.

Таким чином суд вважає, що
вищезазначені письмові докази
свідчать про направленість дій
відповідача на визнання ним договору
від 04.0.22014 № 04/02.

Частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 встановлено, що у силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовна вимога про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги від 04.02.2014 №
04/02 є необґрунтованою, безпідставною та
такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 ГПК України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити
повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 13.10.2014

Суддя В.І. Ярошенко