м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/19505/14 02.10.14

За позовом Заступника прокурора
Печерського району м. Києва в інтересах
держави в

особі Регіонального
відділення Фонду державного майна
України

по м. Києву

До Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

Про стягнення 3 755,29 грн.

Суддя
Сівакова В.В.

Представники сторін:

від прокуратури Половенко Л.В. -
посвідчення № 002638 від 05.09.2012

від позивача Кошман А.С. - по дов.
№ 19 від 06.06.2014

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Заступника
прокурора Печерського району м. Києва в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення 3 755,29 грн., з яких: 3 017,75 грн.
боргу по орендній платі, 224,15 грн. пені,
90,53 грн. штрафу та 422,50 грн. збитків від
зміни індексу інфляції, внаслідок
неналежного виконання взятих на себе
останнім зобов'язань за договором
оренди № 5389 від 30.04.2010.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 порушено провадження у
справі № 910/19505/14 та призначено її до
розгляду на 02.10.2014.

Представники прокуратури та позивача
присутні в судовому засіданні 02.10.2014
позовні вимоги підтримали повністю.

Відповідач в судове засідання 02.10.2014 не
з'явився, письмовий відзив на позов не
подав, вимог ухвали суду про порушення
провадження у справі від 16.09.2014 не
виконав.

Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення, з
огляду на наступне.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
(п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України, ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається сторонам за повідомленою
ними господарському суду поштовою
адресою. У разі ненадання сторонами
інформації щодо їх поштової адреси,
ухвала направляється за адресою
місцезнаходження сторін, що зазначена
в Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України ухвалу
суду від 16.09.2014 було надіслано
відповідачу рекомендованою
кореспонденцією з повідомленням про
вручення на адресу, що зазначена в
позовній заяві, а саме: м. Київ, вул.
Кіквідзе, 13-Б, гуртожиток № 2, кім. 32, яка
згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців станом на 26.09.2014 є
місцем проживання відповідача.

Стаття 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлює, що у разі відсутності
сторін за адресою місцезнаходження, що
зазначена в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців ухвала про порушення
провадження у справі вважається
врученою їм належним чином.

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 15.03.2007
№ 01-8/123 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році"
зазначено, що до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Слід також зазначити, що вищезгаданий
інформаційний лист відправляє до
пункту 4 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
№ 01-8/1228 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році"
(із змінами від 08.04.2008), в якому
зазначається, що примірники
повідомлень про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками "адресат вибув", "адресат
відсутній" і т. п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Отже, оскільки про поважні причини
неявки в судове засідання представника
відповідача суд не повідомлений;
клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило,
тому суд вважає, що, у відповідності до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України, справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами, без участі представника
відповідача, яких достатньо для
винесення рішення по суті.

В судовому засіданні 02.10.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, була оголошена
вступна та резолютивна частини
рішення.

Розглянувши подані прокурором та
позивачем документи і матеріали,
заслухавши пояснення їх представників,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», об'єктом оренди є нерухоме
майно (будівлі, споруди, приміщення) (п. 1
ст. 4 Закону), орендодавцями є Фонд
державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва - щодо нерухомого майна,
що є державною власністю (ст. 5 Закону).

30.04.2010 між Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по м.
Києву (орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар)
було укладено договір оренди № 5389
нерухомого майна, що належить до
державної власності (далі - договір).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. договору,
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
державне нерухоме майно - частина
нежилого приміщення (далі - майно),
загальною площею 1,00 кв. м., розміщене за
адресою: м. Київ, вул.
Немировича-Данченка, 2 (частина
коридору першого поверху в будівлі
корпусу № 1), що перебуває на балансі
Київського національного університету
технологій та дизайну (далі -
балансоутримувач), вартість якого
визначена згідно зі звітом про
незалежну оцінку станом на 30 листопада
2009 року і становить 8 500,00 грн. Майно
передається в оренду з метою
розміщення платіжного терміналу.

Статтею 759 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

За приписами ст. 765 Цивільного кодексу
України, наймодавець зобов'язаний
передати наймачеві майно у
користування негайно або у строк
встановлений договором найму.

У п. 2.1. договору визначено, що орендар
вступає у строкове платне користування
майном у термін, указаний у договорі,
але не раніше дати підписання
сторонами договору та акта
прийому-передачі вказаного майна.

Згідно акту приймання-передавання
орендованого майна від 30.04.2010,
орендодавець передав, а орендар
прийняв у строкове платне користування
державне нерухоме майно - частина
нежилого приміщення (далі - майно)
загальною площею 1,0 кв. м. (частина
коридору першого поверху в будівлі
корпусу № 1), що розміщене за адресою: м.
Київ, вул. Немировича-Данченка, 2
(частина коридору першого поверху в
будівлі корпусу № 1) та перебуває на
балансі Київського національного
університету технологій та дизайну.

У відповідності до приписів ст. 10
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна» термін, на який
укладається договір оренди є істотною
умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного
кодексу України, договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Пунктом 10.1. договору сторонами
встановлено, що договір укладено
строком на 1 рік з 30.04.2010 до 30.04.2011
(включно).

Згідно з п. 10.4. договору, у разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну цього договору
після закінчення строку його чинності
протягом одного місяця, договір
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені цим договором, з
урахуванням змін у законодавстві на
дату продовження цього договору.

Відповідно до п. 2 ст. 17 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» у разі відсутності заяви
однієї із сторін про припинення або
зміну умов договору оренди протягом
одного місяця після закінчення терміну
дії договору він вважається
продовженим на той самий термін і на
тих самих умовах, які були передбачені
договором.

Таким чином, оскільки в матеріалах
справи відсутні докази, які свідчать
про припинення договору оренди № 5389
від 30.04.2010 року за заявою однією із
сторін, у зв'язку з закінченням строку,
на який його було укладено, договір
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які
передбачені цим договором.

Статтями 764, 785 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо наймач
продовжує користуватися майном після
закінчення строку договору найму, то,
за відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором. У
разі припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймачеві річ у стані, в якому вона була
одержана, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, який було обумовлено
в договорі.

У пункті 10.6. договору визначено, що
чинність договору припиняється
внаслідок, зокрема, закінчення строку,
на який його було укладено; достроково
за взаємною згодою сторін або за
рішенням суду.

Згідно з п. 10.10. договору, майно
вважається поверненим
орендодавцю/балансоутримувача з
моменту підписання сторонами акта
приймання-передавання. Обов'язок щодо
складання акта приймання-передавання
майна про повернення майна
покладається на орендаря.

Як встановлено судом, 06.11.2012 відповідач
повернув орендоване майно, про що
свідчить акт приймання-передачі
(повернення) нерухомого майна за
адресою: м. Київ, вул.
Немировича-Данченко, 2, підписаний
представниками орендодавця, орендаря
та балансоутримувача.

Відповідно до п. 3.11. договору, у разі
припинення (розірвання) договору
оренди, орендар сплачує орендну плату
до дня повернення майна за актом
приймання-передавання включно.
Закінчення строку дії договору оренди
не звільняє орендаря від обов'язку
сплатити заборгованість за орендною
платою, якщо така виникла у повному
обсязі, враховуючи санкції, до
державного бюджету та
балансоутримувачу.

Спір виник у зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
умов договору не було у повному обсязі
сплачено вартість наданих послуг
оренди, внаслідок чого у відповідача
виникла заборгованість перед
позивачем в розмірі 3 017,75 грн. Також за
несвоєчасне виконання зобов'язань
нараховані пеня в сумі 224,51 грн., штраф -
90,53 грн. та збитки від індексу інфляції
в сумі 422,50 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
прокурора підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Договір оренди є одним з видів
зобов'язального майнового найму,
правовідносини за яким
регламентуються загальними нормами
зобов'язального права та майнового
найму.

Своєчасне внесення орендної плати за
користуванням майном є одним з
основних обов'язків наймача (орендаря),
належне виконання якого вимагається
законом.

Орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для
здійснення підприємницької та іншої
діяльності. Державну політику у сфері
оренди здійснюють: Кабінет Міністрів
України, а також Фонд державного майна
України, його регіональні відділення
та представництва - щодо державного
майна; органи, уповноважені Верховною
Радою Автономної Республіки Крим, -
щодо майна, яке належить Автономній
Республіці Крим; органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.
Відносини щодо оренди державного
майна, майна, що належить Автономній
республіці Крим або перебуває в
комунальній власності, регулюються
договором оренди, цим Законом та іншими
нормативно - правовими актами (ст. 2, ст. 3
Закону України 2Про оренду державного
та комунального майна»).

За користування майном з наймодавця
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму (ч. 1 ст.
762 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст. 10
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», орендна плата є
істотною умовою договору оренди.

Згідно п. 5. ст. 762 Цивільного кодексу
України, плата за користування майном
вноситься щомісячно, якщо інше не
встановлено договором.

Пунктом 3 ст. 18 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» встановлено обов'язок орендаря
вносити орендну плату своєчасно і у
повному обсязі.

Відповідно до ст. 286 Господарського
кодексу України, орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності. Розмір орендної плати може
бути змінений за погодженням сторін, а
також в інших випадках, передбачених
законодавством.

Згідно з п. 3.1. договору, орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.95 № 786 (зі
змінами) і становить без ПДВ за базовий
місяць оренди - січень 2010 року 218,27 грн.

Орендна плата за перший місяць оренди
квітень 2010 року встановлюється шляхом
коригування орендної плати за базовий
місяць на індекс інфляції за лютий,
березень, квітень місяці 2010 року.

Відповідно до п. 3.2. договору,
нарахування ПДВ на суму орендної плати
здійснюється у порядку, визначеному
законодавством.

Орендна плата за кожний наступний
місяць визначається шляхом
коригування орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за наступний місяць (п. 3.3. договору).

Згідно п. 3.6. договору, орендна плата
перераховується до державного бюджету
та балансоутримувачу у співвідношенні
70% та 30% щомісяця не пізніше 10 числа
місяця наступного за звітним
відповідно до пропорцій розподілу,
установлених Кабінетом Міністрів
України і чинних на кінець періоду, за
який здійснюється платіж.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Під час розгляду спору у
господарському суді відповідачем не
заперечено факт несплати 70% орендної
плати на користь державного бюджету на
суму 3 017,75 грн., відтак, позовна вимога
про стягнення з відповідача
заборгованості по орендній платі за
нерухоме майно у сумі 3 017,75 грн. є
обґрунтованою, документально
підтвердженою, а тому підлягає
задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань, позивач просить суд
стягнути з відповідача пеню в сумі 224,51
грн., штраф - 90,53 грн. та інфляційні
втрати в сумі 422,50 грн., які нараховані
на суму заборгованості.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Умовами пункту 3.7. договору
передбачено, що орендна плата,
перерахована несвоєчасно або не в
повному обсязі, підлягає індексації і
стягується до бюджету та
балансоутримувачу у визначеному
пунктом 3.6. співвідношенні відповідно
до чинного законодавства України з
урахуванням пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ на дату
нарахування пені від суми
заборгованості за кожний день
прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до п. 3.8. договору, у разі,
якщо на дату сплати орендної плати
заборгованість за нею становить
загалом не менше ніж три місяці,
орендар також сплачує штраф у розмірі 3%
від суми заборгованості.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
відповідно до статті 3 якого, розмір
пені за порушення грошового
зобов'язання розраховується із суми
простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши розрахунок позивача щодо
нарахування пені, визнав його
обґрунтованим, у зв'язку з чим позовні
вимоги в частині стягнення пені
підлягають задоволенню в сумі 224,51 грн.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу
України, штраф як різновид неустойки,
може бути встановлений договором у
відсотковому відношенні до суми
невиконаної частини зобов'язання або у
певній, визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Отже, пеня і штраф є різновидами
неустойки, які не можна ототожнювати.

Оскільки сторони самостійно
передбачили додатково крім сплати пені
ще й штраф, та враховуючи те, що
положення пункту 3.8. договору не
суперечить нормам законодавства, так
як його зміст встановлює механізм
одноразового обчислення розміру
штрафу на суму неоплаченої у
встановлений термін вартості
продукції, і є правовим наслідком
прострочення оплати продукції з вини
відповідача, що не має нічого спільного
із постійним нарахуванням пені за весь
період неналежного виконання
грошового зобов'язання, суд зазначає,
що вимога позивача про стягнення
штрафу є обґрунтованою.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, пені та штрафу не суперечить
статті 61 Конституції України.

Зазначена правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
27.04.2012 № 06/5026/1052/2011.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок штрафу в сумі 90,53 грн., суд
встановив, що він є арифметично вірним,
а тому позовні вимоги в цій частині
також визнаються обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, позовні вимоги позивача в
частині стягнення інфляційних втрат у
сумі 422,50 грн. підлягають задоволенню.

Стосовно правомірності звернення
прокурора з даним позовом суд
відзначає наступне.

Відповідно до ст. 121 Конституції
України, на прокуратуру України
покладається представництво інтересів
держави в суді у випадках, визначених
законом.

Згідно з п. 6 частини другої ст. 20 Закону
України «Про прокуратуру», при
виявленні порушень закону прокурор або
його заступник у межах своєї
компетенції мають право звертатись до
суду з заявами про захист прав і
законних інтересів громадян, держави, а
також підприємств та інших юридичних
осіб.

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» передбачає, що
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Формами
представництва є, зокрема, звернення до
суду з позовами, коли порушуються
інтереси держави та участь у розгляді
судами справ. Прокурор самостійно
визначає підстави для представництва у
судах, форму його здійснення і може
здійснювати представництво в будь-якій
стадії судочинства в порядку,
передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах. У разі відсутності
такого органу або відсутності у нього
повноважень щодо звернення до
господарського суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві.

У рішенні Конституційного Суду України
від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 зазначено, що
інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді. Проте
держава може вбачати свої інтереси не
тільки в їх діяльності, але й в
діяльності приватних підприємств,
товариств. Із врахуванням того, що
«інтереси держави» є оціночним
поняттям, прокурор чи його заступник у
кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Відповідно до Положення про
регіональне відділення Фонду
державного майна України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 12.05.1994 (зі змінами
та доповненнями), регіональне
відділення Фонду державного майна
України є державним органом, який
створюється Фондом державного майна і
йому підпорядковується. Основними
завданнями РВ ФДМ України є здійснення
повноважень орендодавця державного
майна, а тому органом, уповноваженим
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах є
регіональне відділення Фонду
державного майна України по м. Києву.

При цьому, несвоєчасне та неповне
надходження до Державного бюджету
України плати за оренду державного
майна призводить до порушення
економічних інтересів держави.

Відтак, враховуючи вищевикладені
обставини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги прокуратури є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Частиною 3 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судовий збір, від
сплати якого позивач у встановленому
порядку звільнений, стягується з
відповідача в доход бюджету
пропорційно розміру задоволених вимог,
якщо відповідач не звільнений від
сплати судового збору.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір», за подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру підлягає сплаті
судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

Отже, з відповідача підлягає стягненню
в доход Державного бюджету України за
розгляд даної позовної заяви судовий
збір у розмірі 1 827,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Державного
бюджету України (одержувач - УДКСУ у
Шевченківському районі м. Києва, код
одержувача 37995466, банк одержувача - ГУ
ДКСУ у м. Києві, р/р 0011, МФО 820019,
КЕКД 22080300, назва - плата за оренду
іншого державного майна) 3 017 (три тисячі
сімнадцять) грн. 75 коп. основного боргу,
224 (двісті двадцять чотири) грн. 51 коп.
пені, 90 (дев'яносто) грн. 53 коп. штрафу, 422
(чотириста двадцять дві) грн. 50 коп.
збитків від зміни індексу інфляції.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) в доход Державного
бюджету України (за наступними
реквізитами отримувач: ГУ ДКСУ у м.
Києві, , банк отримувача:
ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, рахунок
3001, код платежу: 22030001, символ
звітності банку: 206) 1 827 (одну тисячу
двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

Повне рішення складено 09.10.2014.

Суддя В.В.Сівакова