ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р.
Справа № 909/487/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі суддів:

головуючий суддя
Бонк Т. Б.

судді
Бойко С.М.

Кравчук Н.М.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників:

від позивача (скаржник) - ОСОБА_2,
адвокат

від відповідача - ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Берке Пластік
Україна", б/н від 27.06.2014 року

на рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 12.06.2014
року (головуючий суддя Шкіндер П.А)

у справі № 909/487/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Берке Пластік
Україна",м.Київ

до відповідача Підприємця ОСОБА_3,
ІваноФранківська область

про стягнення заборгованості в сумі 95
213,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду
Івано-Франківської області від 12.06.2014
року у справі № 909/487/14 позов задоволено
частково. Стягнуто з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Берке Пластік
Україна" заборгованість в сумі 55 000,0
грн. -основного боргу, 3% річних - 4257,97
грн., 1827,00 грн. - судового збору, 3 000, 0 грн.
витрат на оплату послуг адвоката.
Провадження в частині стягнення з
відповідача 10 000,00 грн. основного боргу -
припинено. В решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення
позову мотивоване тим, що відповідач,
отримавши від позивача товар за
Договором поставки, не оплатив його в
повному обсязі у встановлені строки,
внаслідок чого в нього виникла
заборгованість, на яку нараховано три
проценти річних, а тому позовні вимоги
про стягнення основної суми
заборгованості та 3% річних згідно ст. 625
ЦК України є підставними.

Рішення суду про припинення
провадження у справі мотивоване тим, що
боржником під час розгляду справи в
суді погашено 10000,0 грн. заборгованості.

Рішення суду про відмову в
задоволенні позову мотивоване тим, що
вимоги позивача про стягнення 29955,84 грн.
у зв'язку зі зміною курсу долара США не
узгоджується з вимогами постанови КМ
України від 18.12.98 N 1998 "Про
удосконалення порядку формування цін",
та тим що фактично ця сума є збитками
кредитора, вимоги по стягненню яких ним
не заявлялась.

В апеляційній скарзі позивач просить
змінити рішення суду в частині
стягнення суми заборгованості з
урахуванням курсової різниці та витрат
на правову допомогу та просить
стягнути з відповідача 28955,84 грн.
курсової різниці, 7000,0 грн. витрат на
правову допомогу мотивуючи це тим, що в
даному випадку сума збільшення
заборгованості з урахуванням курсової
різниці є фактично засобом
відшкодування прямих збитків,
понесених позивачем внаслідок
недотримання відповідачем умов
договору, оскільки позивач закуповує
товар за кордоном у іноземного
постачальника. Відтак, недосплачену
суму боргу відповідач погасив за
рахунок власних коштів. Зазначає, що в
укладеному між сторонами Договорі
включено відповідне валютне
застереження. Крім того, не
погоджується із розміром стягнутих
судом першої інстанції витрат на
правову допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Згідно ч.3 ст.101 ГПК України в
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Крім того, в суді апеляційної інстанції
відповідачем заявлено клопотання про
проведення почеркознавчої експертизи
для вирішення питання стосовно
належності підпису на договорі
поставки від 18.09.12 року - ОСОБА_3

Згідно ст.41 ГПК України для роз'яснення
питань, що виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань, господарський суд
призначає судову експертизу.

Слід зазначити, що з матеріалів справи
не вбачається жодних заперечень
відповідача стосовно невідповідності
підпису на укладеному договорі в суді
першої інстанції. Клопотання про
призначення експертизи у суді першої
інстанції відповідачем не заявлялося.

Враховуючи вищенаведене, недостатню
обґрунтованість заявленого
клопотання, та те, що судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування, апеляційний суд вважає за
необхідне відмовити у задоволенні
клопотання про призначення експертизи
у даній справі.

Розглянувши наявні у справі матеріали,
давши належну оцінку доводам та
запереченням, які містяться в
апеляційній скарзі, колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що рішення
господарського суду першої інстанції
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 18.09.12р. між ТОВ
"Берке Пластік Україна" та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_3 укладено
договір поставки товару серії Аю№3
(надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, позивач
зобов'язався виконати поставку
пластикових труб, фітинів
комплектуючих для їх установки, а
відповідач зобов'язався прийняти товар
та повністю оплатити його вартість
згідно умов договору.

Згідно п. 1.2. договору поставка товару в
рамках і на підставі цього договору
здійснюється окремими партіями.

Згідно п. 2.1. договору ціну договору
складає сукупна вартість усіх товарів,
придбаних у постачальника за даним
договором за умовами акції, оголошеної
15 серпня 2012 року.

Порядок розрахунків, зокрема,
передоплати товару, між сторонами
передбачений розділом 3 даного
договору.

Згідно п. 3.1. договору покупець за
умовами акції сплачує постачальнику за
товар ціну (вартість) вказану у рахунку
- фактурі.

Згідно п.3.2. договору за умовами акції
попередня оплата становить 200359,04 грн.

Згідно п.3.4. договору подальші платежі
здійснюються у таких сумах і строки:
200359,04 грн. - до 31.10.12 року; 200359,04 грн. - до
30.11.12 року; останній поточний платіж за
товар у розмірі 200359,03 грн. повинен бути
здійснений до 31 грудня 2012 року.

Згідно п.3.6. договору по закінченню
кожного місяця сторони здійснюють
звірку розрахунків за поставлений
товар.

Умови поставки товару передбачені
розділом 4 даного договору.

Слід зазначити, що у матеріалах справи
відсутні належні докази на
підтвердження недійсності правочину -
договору поставки товару серії Аю№3
від 18.09.12 року.

У відповідності до умов даного
договору, відповідач з 10.02.2012 року по
12.10.2012 року 5 (п'ятьма) платежами
здійснив передоплату на загальну суму
233 826 грн., про що свідчать відповідні
платіжні доручення (а.с.64-68), після чого
в період з 16.10.2012 року по 06.11.2012 року
позивач передав у власність
відповідача партію товару на загальну
суму 801 224,35 грн., що підтверджується
копіями видаткових накладних.

Надалі, у період з 01.11.2012 року по 15.10.2013
року відповідачем здійснено ще 13
(тринадцять) платежів на загальну суму
502 398,35 грн. Загалом відповідачем було
сплачено за відвантажений товар 736 224,35
грн.

Таким чином, залишок основної суми
заборгованості відповідача перед
позивачем становить 65 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідачем було погашено 10
000,00 грн. заборгованості (а.с.90-92), що не
заперечується позивачем.

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема є договори та інші
правочини. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Приписами ст.712 ЦК України встановлено,
що за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Аналогічна норма
закріплена і в ст.265 Господарського
кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
за ціною, встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
статті 632 цього Кодексу, а також вчинити
за свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч.2 ст. 625
Цивільного кодексу України).

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач повинен був виконувати своє
грошове зобов'язання з оплати товару
частинами у встановлені договором
строки, однак відповідачем прострочено
виконання зобов'язань з оплати
отриманого товару, зокрема, такі не
виконувались у строки, зазначені у
договорі, внаслідок чого відповідачем
на суми заборгованості нараховувались
3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Відтак, враховуючи часткове погашення
відповідачем заборгованості в суді
першої інстанції, апеляційний
господарський суд погоджується із
висновком суду першої інстанції про
припинення провадження у справі в
частині стягнення з відповідача 10000,0
грн. основного боргу.

Також, апеляційний господарський суд,
перевіривши наданий позивачем
розрахунок спірних сум заборгованості,
погоджується із висновком суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
основної суми боргу в розмірі 55 000,0 грн.
та 3% річних в сумі 4257,97 грн.

Щодо доводів скаржника, які стосуються
відмови суду першої інстанції у
стягненні з відповідача коштів у сумі 28
955, 84 грн. (згідно поданого розрахунку),
як збільшення боргу з врахуванням
курсової різниці у відповідності до
п.п.3.5 п.3 Договору, то слід зазначити
наступне.

Підпунктом 3.5 п.3 Договору поставки Аю№3
від 18.09.12 року, укладеного між
сторонами, передбачено валютне
застереження, зокрема, сторони
погодили, що у випадку зміни більше ніж
на 10 відсотків курсу національної
валюти України гривні до курсу продажу
долара США, встановленого АТ
УкрСиббанк на дату вчинення платежу,
порівняно з курсом, чинним на день
відвантаження товару за цим договором,
несплачена частина товару підлягає
зміні і визначається як фіксована
величина, в залежності від зміни курсу
гривні до долара США.

Статтею 99 Конституції України
визначено, що грошовою одиницею
України є гривня.

Пунктом 1 постанови КМ України від 18.12.98
N 1998 "Про удосконалення порядку
формування цін" визначено, що
формування, встановлення та
застосування суб'єктами
підприємництва вільних цін на
території України здійснюється
виключно у національній грошовій
одиниці. Можливість врахування під час
формування вільних цін доларового
еквівалента вищезазначена постанова
КМ України передбачає лише в частині
імпортної складової структури ціни на
продукцію, у структурі собівартості
якої є частка імпорту.

Встановлення АТ УкрСиббанк курсу
національної валюти України гривні до
курсу продажу долара США на дату
вчинення платежу, порівняно з курсом,
чинним на день відвантаження товару за
цим договором, передбаченого п.п 3.5 п. 3
Договору, суперечить "Положенню про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів", затвердженою
Постановою Правління Національного
банку України 12.11.2003 № 496 , та
зареєстрованою в Міністерстві юстиції
України 27 листопада 2003 р. за № 1094/8415, в
якому відповідно до статей 7, 15 та 36
Закону України "Про Національний банк
України" Національний банк України
визначає порядок установлення і
використання офіційного курсу гривні
до іноземних валют та банківських
металів.

Пунктом 1 Положення передбачено, що
саме Національний банк України
установлює офіційний курс гривні до
іноземних валют, міжнародних
рахункових та тимчасових грошових
одиниць, а також офіційний (обліковий)
курс банківських металів (далі -
офіційний курс гривні до іноземних
валют та банківських металів).

Як вбачається з позовної заяви,
підставою для стягнення суми курсової
різниці позивач зазначив п.3.5.
укладеного Договору.

Суд першої інстанції в оскаржуваному
рішенні відмовив у задоволенні
заявленої позовної вимоги про
стягнення суми курсової різниці,
мотивуючи це тим, що фактично ця сума є
збитками кредитора, вимоги по
стягненню яких ним не заявлялась.

Однак, у апеляційній скарзі позивач
(скаржник) визначив підставу для
стягнення курсової різниці як його
прямі понесені збитки та покликався на
ст. ст. 22, 611, 612, 623 ЦК України, зазначив,
що він закуповує товар за кордоном за
зовнішньоекономічними договорами у
іноземного постачальника в іноземній
валюті, а відтак недосплачену частину
боргу відповідача (курсову різницю)
позивач був змушений погасити за
рахунок власних коштів.

Однак з матеріалів справи не
вбачається зміни позивачем в суді
першої інстанції, у встановленому
порядку, підстави позову в частині
вимоги про стягнення суми курсової
різниці.

Також, з матеріалів справи не
вбачається наявності належних доказів
на підтвердження доводів скаржника
стосовно імпортної складової в
структурі ціни на продукцію.

Відтак, апеляційний господарський суд
вважає підставним та обґрунтованим
висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні в решті позову в
частині стягнення суми курсової
різниці в розмірі 28955,84 грн.

Щодо стягнення з відповідача витрат за
надання правової допомоги, то слід
зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 44 ГПК України
встановлено, що судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру та адвокатську
діяльність" (ч.3 ст.48 ГПК України).

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 6.3.
Постанови від 21.02.2013р. №7 "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" відшкодування витрат
позивачів пов'язаних з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

Факт понесення позивачем витрат на
правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
підтверджуються наявним в матеріалах
справи договором про надання правової
допомоги від 12.03.2014р., укладеним з
адвокатом ОСОБА_2, актом прийому
-передачі наданих послуг від 01.06.2014
року, копією свідоцтва про право на
заняття адвокатською діяльністю,
розрахунком використаного робочого
часу, платіжним дорученням про
перерахування 10 000,00 грн. (а.с.76-84, 69).

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, господарський суд має
враховувати, що розмір відшкодування
судових витрат, не пов'язаних зі
сплатою судового збору, не повинен бути
неспіврозмірним, тобто явно завищеним
порівняно з ціною позову. У зв'язку з
цим, суд з урахуванням конкретних
обставин, зокрема ціни позову, може
обмежити даний розмір з огляду на
розумну необхідність судових витрат
для даної справи.

Пунктом 11 Інформаційного листа Вищого
Господарського суду України від 14.12.2007
№01-8,973 "Про деякі питання практики
застосування у вирішенні спорів
окремих норм процесуального права"
надано роз'яснення, що суд може
обмежити розмір сум, які підлягають
сплаті за послуги адвоката, з огляду на
розумну необхідність відповідних
судових витрат для даної справи.

Суд першої інстанції при розгляді
питання стосовно стягнення з
відповідача витрат на оплату послуг
адвоката враховував такі фактори, як
предмет спору, ступінь складності
спору, принцип співрозмірності
вартості послуг та суми позову,
часткове задоволення позову, та
прийшов до висновку, що витрати на
правову допомогу підлягають стягненню
з відповідача в розмірі 3000,00 грн.
Апеляційний господарський суд,
враховуючи вищенаведене, погоджується
із зазначеним висновком суду першої
інстанції.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний
господарський суд вважає, що рішення
господарського суду першої інстанції
прийняте з урахуванням усіх обставин
справи та з дотриманням норм чинного
законодавства, а тому не вбачає підстав
для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу
залишено без задоволення, витрати по
сплаті судового збору в порядку ст.49
ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 12.06.2014
року у справі № 909/487/14 - залишити без
змін, апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Берке
Пластік Україна", б/н від 27.06.2014 року -
без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу
місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений
03.10.2014 р.

Головуючий суддя
Бонк Т. Б.

Судді
Бойко С.М.

Кравчук Н.М.