ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ
РІШЕННЯ

24.09.2014р.
Справа № 907/772/14

За позовом приватного акціонерного
товариства „Страхова компанія „ПЗУ
Україна", м. Київ

ДО приватного підприємства „Лісмаш",
смт. Тересва Тячівського району

ДО ПАТ „Акціонерна страхова компанія
„ІНГО Україна", м. Київ

ПРО стягнення суми 221889,16грн. шкоди в
порядку регресу

Суддя О.Ф. Ремецькі

Представники сторін:

від позивача - Мандюк О.О. - представник
за довіреністю №766 від 26.06.2014р.

від відповідача 1 - ОСОБА_2 - адвокат,
предст. за довіреністю №57 від 09.09.2014р.

від відповідача 2 - Кравченко Р.Ю. -
представник за довіреністю №11 від
02.01.2014р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство
„Страхова компанія „ПЗУ Україна", м.
Київ звернулось до Господарського суду
Закарпатської області з позовом до
приватного підприємства „Лісмаш", смт.
Тересва Тячівського району про
стягнення суми 221889,16грн. шкоди в
порядку регресу.

Ухвалою Господарського суду
Закарпатської області від 07.08.2014р.
порушено провадження у справі №907/772/14
та призначено справу до розгляду на
26.08.2014р.

Ухвалою суду від 26.08.2014р. судом було
задоволено клопотання відповідача та
залучено до участі у справі, як другого
відповідача, ПАТ „Акціонерна страхова
компанія „ІНГО Україна", м. Київ та
зобов'язано позивача надіслати даній
особі копію позовної заяви, про що
подати суду відповідні докази,
відкладено розгляд справи на 09.09.2014р.

Ухвалою суду від 098.09.2014р. розгляд
справи було відкладено на 24.09.2014р. з
підстав, вкладених в ній.

Представник позивача на день судового
засідання подав суду додаткові
письмові обґрунтування по суті
заявлених позовних вимог, які просить
задовольнити в повному обсязі з
підстав, викладених у позовній заяві та
відповідних письмових поясненнях на
заперечення відповідачів. Зокрема, в
обґрунтування своєї позиції вказує на
те, що в розділі IV Договору страхування
відповідальності автоперевізника №
560800816 зазначається, що страховим
випадком є виникнення
відповідальності Страхувальника
(обов'язок по відшкодуванню збитку), як
міжнародного перевізника, перед
правочинною за договором перевезення
особою, за втрату загибель чи
пошкодження вантажу, прийнятого до
перевезення відповідно до положень
Конвенції ДПГ 1956р. Усі вище перелічені
ознаки страхового випадку мали місце, а
відтак, крадіжка вантажу не може
вважатися обставиною, що звільняє
перевізника від відповідальності.

Заперечує доводи відповідачів про те,
що до Позивача не перейшло право вимоги
оскільки предметом договору
страхування між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»
та ТОВ «Рабен Україна» є страхування
відповідальності, а ст. 993 Цивільного
кодексу України та ст. 27 Закону України
«Про страхування» передбачає перехід
права вимоги лише з майнових видів
страхування з посиланням на вимоги ст.
1191 ЦК України.

Зазначає, що часткова втрата вантажу
підтверджується двома Актами про
приймання товару від 14.08.2013 року, а
відповідно до ч. 2 ст. 924 ЦК України
перевізник відповідає за втрату,
нестачу, псування або пошкодження
прийнятих до перевезення вантажу,
багажу, пошти у розмірі фактичної
шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з
його вини. Тобто, саме неналежне
виконання зобов'язання Відповідачем 1
спричинило шкоду.

Також з приводу заявлених позовних
вимог посилається на те, що відповідно
п.п. 5.1 Договору страхування
відповідальності автоперевізника
№560800816.13 від 08.05.2013 р. ПрАТ «АСК «ІНГО
Україна» відповідає по договору
страхування лише в межах 45 296,73 гривень
та враховуючи, що згідно п. 5.4.1 договору
страхування відповідальності
автоперевізника №560800816.13 від 08.05.2013 р.
безумовна франшиза (частина збитку, що
не відшкодовується Страховиком) по
кожному страховому випадку становить 2
000 доларів США, тобто 2000$=15986грн. ПрАТ «СК
«ПЗУ Україна» уточнює свої позовні
вимоги до відповідачів: до Відповідача
2 - Приватне акціонерне товариство
«Акціонерна страхова компанія «ІНГО
Україна». 45 296,73 (ліміт
відповідальності) - 15986 (франшиза) = 29
310,73грн., а до Відповідача 1 - Приватне
підприємство «Лісмаш» 221 889.16 - 29 310,73 = 192
570,43 грн.

Стверджує, що відповідачем не
правильно визначено правовідносини з
приводу, яких між сторонами виник спір,
оскільки вимоги позивача є регресними
та виникли 28 листопада 2013 року, після
виплати ТОВ «Рабен Україна» страхового
відшкодування, що підтверджується
платіжним дорученням № 9545 від 28
листопада 2013 року. Тому до
правовідносин сторін відповідно до
статті 268 Цивільного кодексу України
необхідно застосовувати загальну
позовної давності строком у три роки.

Представник відповідача 1 заперечує з
приводу заявлених позовних вимог в
повному обсязі з підстав, викладених у
поданому суду письмовому поясненні та
в обґрунтування своєї позиції вказує
на те, що статтею 27 Закону України «Про
страхування» передбачено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток. Відповідно до статті 993 ЦК
України до страховика, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних витрат переходить право
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Відтак, стверджує, що за приписами ст.4
Закону України «Про страхування»
майновим страхуванням є страхування,
предметом якого можуть бути майнові
інтереси, що не суперечать закону і
пов'язані з володінням, користуванням і
розпорядженням майном.

Також за змістом п.2 ч.1 ст.980 ЦК України
майновим страхуванням визнається
страхування, предметом якого є майнові
інтереси, пов'язані з володінням,
користуванням і розпоряджанням майном.

В свою чергу, вимоги ст.27 Закону України
«Про страхування» та ст.993 ЦК України
передбачають перехід до страховика
права вимоги до особи, відповідальної
за завдані збитки у разі виплати ним
(страховиком) страхового відшкодування
лише за договором майнового
страхування.

Згідно з частиною першою статті 1191 ЦК
України особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Таке право, про яке зазначено в статті 27
ЗУ «Про страхування» та ст.993 ЦК
України, до страховика переходить лише
в разі сплати ним страхового
відшкодування за договором майнового
страхування.

Відтак, вважає, що здійснення страхової
виплати застрахованій особі за
договором страхування
відповідальності експедитора не є
шкодою в розумінні статті 1166 ЦК
України, а отже, ПрАТ «Страхова
компанія «ПЗУ Україна» не є особою, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, і тому згідно із частиною
першою статті 1191 ЦК України не набуває
права зворотної вимоги до винної особи.

Нестача вантажу виникла внаслідок
крадіжки, вчиненої третіми особами, яка
була вчинена на охоронюваній території
у пункті розвантаження, про що було
належним чином повідомлені
правоохоронні органи, є обставиною,
якій перевізник - ПП «Лісмаш» не міг
запобігти та усунення якої від нього не
залежало.

Відтак, вина ПП «Лісмаш» у нестачі
вантажу відсутня.

Представник відповідача 2 також
заперечує з приводу заявлених позовних
вимог в повному обсязі з підстав,
викладених у поданому суду письмовому
поясненні та просить суд взяти до уваги
те, що часткова втрата вантажу сталась
внаслідок обставин, яким перевізник не
міг запобігти (часткова втрата вантажу
сталася внаслідок протиправних дій
третіх осіб - крадіжка, яка сталась на
місці розвантаження вантажу на
території охоронюваної стоянки), даний
факт підтверджується довідкою
Ірпінського МВ ГУ МВС України в
Київській області від 13.02.2014р. та
пояснювальною запискою водія.

Згідно н. 4.1.1 Договору страхування
страховим випадком є виникнення
відповідальності Відповідача 1, як
міжнародного перевізника, перед
правочинною за договором перевезення
особою за втрату, загибель чи
пошкодження вантажу, прийнятого до
перевезення відповідно до положень
Конвенції КДПВ 1956 р. і Протоколу до
Конвенції 1978р.

Правочинною за договором перевезення
особою відповідно до Договору
транспортного перевезення №К1-11-0178 від
04.04.2011р. є ТОВ "Рабен Україна".

Таким чином, Відповідач 2 застрахував
відповідальність Відповідача 1 перед
ТОВ „Рабен Україна" за часткову втрату
та пошкодження вантажу.

Відповідач 2 стверджує, до позовної
заяви позивачем не було надано не було
додано жодного документу, що
встановлює вину та протиправну
поведінку Відповідача 1 в зв'язку з
частковою втратою вантажу ТОВ „ТП Віжн
Україна".

Оскільки предметом договору
страхування №312.99331437.0047, укладеним між
ТОВ «Рабен Україна» та Позивачем є
страхування відповідальності ТОВ
"Рабен Україна", а ст. 993 Цивільного
кодексу України та ст. 27 Закону України
«Про страхування» передбачає перехід
права вимоги лише з майнових видів
страхування, то до Позивача після
виплати страхового відшкодування
право вимоги до особи, відповідальної
за завдані збитки не перейшло,
відповідно у Позивача немає підстав
для звернення до суду з підстав
зазначених у позовній заяві.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.1.1 розділу 5
Договору страхування, укладеного між
відповідачем 1 та відповідачем 2,
відповідальність страховика по
кожному страховому випадку обмежена
сумами: :по п. 4.1 (відповідність за
вантаж) - 450 000 дол. США, але не більш ніж
8,33 SDR за 1 кілограм брутто ваги вантажу.

Відповідно до звіту про проведення
інспекційних робіт №430 ФОП «Расін»
вартість втраченого вантажу становить
186 324,30грн., загальна вага брутто
втраченого вантажу складає 448,37кг,
кількість втраченого вантажу складає 36
одиниць.

8,33 SDR становить 12.1279 гривень, згідно
курсу НБУ станом на 14.08.2014р. - дата
втрати вантажу, отже 448.37 х 8,33 = 3734,92 SDR;
3734,92 х 12,1279 = 45 296,73 гривень, ліміт
відповідальності Відповідача 2 згідно
п.п. 5.1, 5.1.1. розділу 5 Договору
страхування. Позивач при визначенні
розміру позовних вимог не врахував
дану обставину.

Також просить суд до вимог позивача до
відповідача 2 відмовити у зв'язку з
пропуском строку позовної давності
посилаючись на те, що 14.08.2013 р. було
виявлено недостачу вантажу у кількості
450 коробів. Отже, Позивач міг дізнатися
про факт порушення його права 14.08.2013р.

Згідно ухвали суду від 26.08.2014р. судом
було залучено в якості Відповідача 2
ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». Отже, Позивач
звернувся до суду з позовом до
Відповідача 2 тільки 26.08.2014р., тобто поза
межами однорічного строку, а саме з
порушенням строку позовної давності,
встановленої п. 6, ч. 2, ст. 258 ЦК України.

В судовому засіданні 24.09.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
повноважних представників позивача та
відповідачів, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та їх
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2011 року між ПП «Лісмаш» (далі -
Відповідач 1) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Рабен
Україна» було укладено договір
транспортного перевезення №К1-11-0178,
відповідно до якого ПП «Лісмаш»
прийняло на себе зобов'язання щодо
забезпечення доставки вантажів
автомобільним транспортом по
території України та на території
іноземних держав згідно заявок ТОВ
«Рабен Україна».

На виконання заявки ТОВ «Рабен
Україна» № 135-308-7431/7432 від 06.08.2013 року,
відповідно до видаткової накладної №
від 13.08.2013 року та
Товарно-транспортної накладної серії
ААА № 2036/1 від 13.08.2013 року
водієм-експедитором ПП «Лісмаш» -
Суходольським Василем Васильовичем,
було прийнято до перевезення вантаж на
загальну суму 4 143 447грн.

Замовником перевезення та відповідно
вантажовідправником виступало ТОВ «ТП
Віжн Україна», з яким ТОВ «Рабен
Україна» уклало договір на
транспортно-експедиторське
обслуговування вантажів автомобільним
транспортом № 2012/02 від 05 березня 2012
року.

14 серпня 2013 року при вивантаженні
вантажу було виявлено його недостачу,
що підтверджується двома Актами про
приймання товару від 14.08.2013 року.

Відповідно до витягу з кримінального
провадження №0002318 в період часу з
00 год. 15 хв. до 6 години в смт. Гостомель
Київської області невідома особа,
шляхом пошкодження тенту проникла до
автомобіля марки MAN державний
реєстраційний знак А04117АВ, який
знаходився на території ТОВ «Тефія»
(охоронюваній території у пункті
розвантаження) по вул. Леніна 141 «П»,
звідки таємно викрала телевізори
«Philips».

20 вересня 2013 до ТОВ «Рабен Україна»
надійшла претензія № 2013/01 від ТОВ «ТП
Віжн Україна» щодо відшкодування
вартості виявленої нестачі вантажу.
Сума цієї претензії складає 223 589,16 грн.

14 листопада 2013 року ТОВ «Рабен Україна»
сплатило відшкодування ТОВ «ТП Віжн
Україна» за втрачений вантаж у розмірі
223 589,16грн., що підтверджується
платіжним дорученням № 61801.

Відповідальність ТОВ «Рабен Україна»,
як експедитора на момент втрати
вантажу, була застрахована в ПрАТ «СК
«ПЗУ Україна» (далі - Позивач) на
підставі договору страхування
відповідальності експедитора №
312.99331437.0047 від 08.02.2013 року.

14 серпня 2013 року ТОВ «Рабен Україна»
звернулось до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з
заявою про настання страхового випадку
та 29 жовтня 2013 року направило лист про
перерахування відшкодування збитку в
розмірі 223 589,16 грн.

На підставі страхового акту № 130822.01 від
25.11.2013 року та доданого до нього
розрахунку страхового відшкодування
ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатило ТОВ
«Рабен Україна» страхове
відшкодування в розмірі 221 889,16 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 9545 від 28 листопада 2013 року.

Також з матеріалів справи вбачається,
що станом на 14 серпня 2013 року - дату
заподіяння збитків ТОВ «ТП Віжн
Україна», відповідальність ПП «Лісмаш»
за договором транспортного
перевезення, укладеного між ТОВ «Рабен
Україна» та ПП «Лісмаш», була
застрахована у ПрАТ «Акціонерна
страхова компанія «ІНГО Україна» (далі
- Відповідач 2) згідно договору
страхування відповідальності авто
перевізника №560800816 від 08.05.2013р.

Позивач зазначає, що відповідно до ч. 2
ст. 924 ЦК України перевізник відповідає
за втрату, нестачу, псування або
пошкодження прийнятих до перевезення
вантажу, багажу, пошти у розмірі
фактичної шкоди, якщо не доведе, що це
сталося не з його вини. Тобто, саме
неналежне виконання зобов'язання
Відповідачем 1 спричинило шкоду.

Також з приводу заявлених позовних
вимог посилається на те, що відповідно
п.п. 5.1 Договору страхування
відповідальності автоперевізника
№560800816.13 від 08.05.2013 р. ПрАТ «АСК «ІНГО
Україна» відповідає по договору
страхування лише в межах 45 296,73 гривень
та враховуючи, що згідно п. 5.4.1 договору
страхування відповідальності
автоперевізника №560800816.13 від 08.05.2013 р.
безумовна франшиза (частина збитку, що
не відшкодовується Страховиком) по
кожному страховому випадку становить 2
000 доларів США, тобто 2000$=15986грн. ПрАТ «СК
«ПЗУ Україна» уточнює свої позовні
вимоги до відповідачів: до Відповідача
2 - Приватне акціонерне товариство
«Акціонерна страхова компанія «ІНГО
Україна». 45 296,73 (ліміт
відповідальності) - 15986 (франшиза) = 29
310,73грн., а до Відповідача 1 - Приватне
підприємство «Лісмаш» 221 889.16 - 29 310,73 = 192
570,43 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

За договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору (стаття 979 Цивільного кодексу
України).

У відповідності до приписів статті 980
Цивільного кодексу України, статті 4
Закону України "Про страхування"
предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані, зокрема,
з володінням, користуванням і
розпоряджанням майном (майнове
страхування) та з відшкодуванням
шкоди, завданої страхувальником іншій
особі або її майну (страхування
відповідальності).

За приписами статті 9 Закону України
"Про страхування" страхове
відшкодування - це страхова виплата,
яка здійснюється страховиком у межах
страхової суми за договорами майнового
страхування і страхування
відповідальності при настанні
страхового випадку.

Отже, чинним законодавством чітко
розрізняються поняття договору
майнового страхування, за яким
страховик зобов'язаний здійснити
виплату страхового відшкодування
відповідно до умов договору
страхування шляхом відшкодування
страхувальнику або іншій особі,
визначеній страхувальником у договорі
страхування, збитків, понесених ними у
зв'язку з пошкодженням, знищенням,
втратою застрахованого майна, та
договору страхування
відповідальності, за яким страховик
зобов'язаний здійснити виплату
страхового відшкодування відповідно
до умов договору страхування третій
особі за шкоду, яка була заподіяна
страхувальником (або іншою особою,
цивільна відповідальність якої
застрахована) життю, здоров'ю та майну
цієї третьої особи.

У свою чергу нормами статті 27 Закону
України "Про страхування", статті 993
Цивільного кодексу України
передбачено, що право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток, переходить лише до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування.

Відповідно до статті 1191 Цивільного
кодексу України особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Як вбачається з обставин справи та не
заперечується позивачем, укладений між
ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та ТОВ „Рабен
Україна" договір страхування
відповідальності експедитора №
312.99331437.0047 від 08.02.2013 року є договором
страхування відповідальності, а не
договором майнового страхування, а
відтак, звернення Позивача та
перевізника з вимогою про
відшкодування 221889,16грн. шкоди в порядку
регресу з посиланням на вимоги ст.27
Закону України „Про страхування" та ст.
1191 ЦК України є безпідставним.

Разом з тим, за приписами статті 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками, зокрема є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

У відповідності до статті 1166
Цивільного кодексу України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
майнової шкоди (збитків), потрібна
наявність усіх елементів складу
цивільного правопорушення, а саме:
протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою та збитками, вини. За
відсутності хоча б одного з цих
елементів цивільно-правова
відповідальність не настає.

Відповідно до статті 924 Цивільного
кодексу України перевізник відповідає
за збереження вантажу з моменту
прийняття його до перевезення та до
видачі одержувачеві, якщо не доведе, що
втрата, нестача, псування або
пошкодження вантажу сталися внаслідок
обставин, яким перевізник не міг
запобігти та усунення яких від нього не
залежало. Перевізник відповідає за
втрату, нестачу, псування або
пошкодження прийнятого до перевезення
вантажу у розмірі фактичної шкоди, якщо
не доведе, що це сталося не з його вини.

У відповідності до статті 314
Господарського кодексу України
перевізник несе відповідальність за
втрату, нестачу та пошкодження
прийнятого до перевезення вантажу,
якщо не доведе, що втрата, нестача або
пошкодження сталися не з його вини. У
транспортних кодексах чи статутах
можуть бути передбачені випадки, коли
доведення вини перевізника у втраті,
нестачі або пошкодженні вантажу
покладається на одержувача або
відправника. За шкоду, заподіяну при
перевезенні вантажу, перевізник
відповідає у разі пошкодження вантажу -
в розмірі суми, на яку зменшилася його
вартість.

Згідно ч. 1 ст.17 Конвенції про договір
міжнародного автомобільного
перевезення вантажів від 19.05.1956р.,
учасником якої з 01.08.2006р. є Україна,
перевізник несе відповідальність за
повну або часткову втрату вантажу чи за
його пошкодження, що відбулось в
проміжок часу між прийняттям вантажу
до перевезення та його передачею.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Натомість, як вбачається з матеріалів
справи та не заперечується сторонами,
викрадення вантажу ввіреного
перевізнику, здійснено на території
охоронюваного пункту розвантаження,
зазначеного у заявці на перевезення
вантажу, що в свою чергу, свідчить про
належне виконання перевізником своїх
зобов'язань за договором транспортного
перевезення та відсутність вини
(умислу або необережності) при
виконанні нею відповідних зобов'язань
за договором №К1-11-0178 від 04.04.2011р.

Окрім цього суд вважає безпідставним
застосування позивачем до спірних
правовідносин приписів частини 1
статті 1191 Цивільного кодексу України,
згідно з якою особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82
Цивільного кодексу України та регулює
правовідносини щодо відшкодування
шкоди, передбачає право регресу особи в
разі, якщо вона відшкодувала
потерпілому шкоду, завдану іншою
особою (винною особою) в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Однак, матеріали справи свідчать про
те, що оскільки предметом договору
страхування №312.99331437.0047, укладеним між
ТОВ «Рабен Україна» та Позивачем є
страхування відповідальності ТОВ
"Рабен Україна", а ст. 993 Цивільного
кодексу України та ст. 27 Закону України
«Про страхування» передбачає перехід
права вимоги лише з майнових видів
страхування, то до Позивача після
виплати страхового відшкодування
право вимоги до особи, відповідальної
за завдані збитки не перейшло,
відповідно у Позивача немає підстав
для звернення до суду з підстав
зазначених у позовній заяві.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З огляду на вищевикладене, оцінивши
подані докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 32-34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення виготовлено
07.10.2014р.

Суддя
О.Ф. Ремецькі