м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1977/14 01.10.14

За позовом Заступника прокурора міста
Києва

до Київської міської ради

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Контактбудсервіс"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача-1 Департамент земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київська міська державна
адміністрація)

про визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним договорів
оренди

Судді: Васильченко Т.В. (головуючий)

Любченко М.О.

Івченко А.М.

в присутності представників сторін:

від прокуратури Бондарчук І.П.,
посвідчення № 026128 від 13.05.2014;від
відповідача-1 Безносик А.О., довіреність
№225-КР-1127 від 01.10.2014;від відповідача-2
Дудко О.В., довіреність б/н, від
28.02.2014.від третьої особи не з'явилися.

Суть спору: Заступник прокурора міста
Києва звернувся до господарського суду
міста Києва з позовом до Київської
міської ради та Товариства з обмеженою
відповідальністю "Контактбудсервіс"
про визнання незаконним та скасування
рішення Київської міської ради від
14.07.2005 №774/3349 «Про передачу товариству з
обмеженою відповідальністю
"Контактбудсервіс" земельних ділянок
для забудови об'єктами житлового і
соціально-побутового призначення у ж/м
Осокорки-Центральні (1,2,3,4,5,6
мікрорайони) у Дарницькому районі
міста Києва, визнання недійсними
договорів оренди земельної ділянки,
визнання відсутності права
користування земельними ділянками та
повернення земельних ділянок в
розпорядження Київради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішення Київської міської ради від
14.07.2005 №774/3349 є незаконним та підлягає
скасуванню, оскільки прийнято з
порушенням ст.ст. 58, 59, 60 Земельного
кодексу України (ЗК України), ст.ст. 87, 88,
89 Водного кодексу України (ВК України)
враховуючи, що частина наданих в оренду
відповідачу-2 земельних ділянок
належить до земель водного фонду. В
якості підстав позову прокурор вказує,
що частина земельних ділянок,
переданих в оренду, відноситься до
прибережної захисної смуги, на якій
будівництво є забороненим, а їх межі
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Крім того, на думку
прокурора, спірне рішення Київради
прийняте з порушенням ст. 123 ЗК України,
оскільки проект землеустрою не був
погоджений з усіма органами виконавчої
влади, не було проінформовано
громадськість та проект відведення не
пройшов обов'язкову державну
експертизу, також, детальний план
території, на якій розташовані спірні
земельні ділянки, в порушення ст. 39 ЗК
України, ст.ст. 17, 19 «Про основи
містобудування», ст. 13 Закону України
«Про планування та забудову територій»
на момент прийняття оспорюваного
рішення не було розроблено та
затверджено, при цьому згідно Правил
забудови м. Києва, затверджених
рішенням Київської міської ради від 27
січня 2005 р. № 11/2587, розроблення та
погодження містобудівного
обґрунтування мало передувати
прийняттю відповідачем-1 рішення про
передачу земельних ділянок в оренду.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 10.02.2014 порушено провадження у
справі №910/1977/14 та призначено до
розгляду.

03.03.2014 відповідач-2 через відділ
діловодства суду подав відзив на
позовну заяву, в якому проти
задоволення позову заперечив та
вказав, що позов Заступника прокурора
м.Києва, як позивачем, подано
безпідставно, оскільки у позові
відсутні належні обґрунтування
необхідності захисту державних
інтересів. Крім того, відповідач-2
зауважує на тому, що проект відведення
земельної ділянки погоджений всіма
органами та згідно висновку №829-05
державної землевпорядної експертизи
відповідає вимогам земельного
законодавства та діючим
нормативно-методичним документам, у
зв'язку з чим оцінений позитивно. Також
відповідач -2 наголошує на тому, що
відсутність детального плану тієї чи
іншої території не є підставою для
відмови у наданні земельної ділянки у
користування та на момент прийняття
Київською міською радою рішення №774/3349
територія водоймищ, ще не була
сформована у озеро Небреж та не
належала до земель водного фонду.

Також, 03.03.2014 відповідач -2 через відділ
діловодства суду подав клопотання про
залишення позову без розгляду у зв'язку
з тим, що він поданий Заступником
прокурора міста Києва, як позивачем,
без належних на те правових підстав та
заяву про застосування строків
позовної давності.

13.03.2014 відповідач -2 через відділ
діловодства суду подав додаткові
пояснення по справі, в яких вказав, що
твердження прокурора, що проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки потребує публікації в засобах
масової інформації не відповідає
вимогам закону, оскільки зазначена
публікація (інформування
громадськості) необхідна на стадії
узгодження проекту будівництва, а не
проекту землеустрою.

Розпорядженням Голови господарського
суду м. Києва від 13.03.2014 справу №910/1977/14
передано для розгляду судді Любченко
М.О. у зв'язку з перебуванням судді
Васильченко Т.В. у відпустці.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.03.2014 справу №910/1977/14
прийнято до провадження суддею
Любченко М.О. та призначено до розгляду.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 14.03.2014 справу №
910/1977/14 передано на розгляд судді
Васильченко Т.В., у зв'язку із виходом
судді Васильченко Т.В. з відпустки.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 14.03.2014 справу №910/1977/14
прийнято до провадження суддею
Васильченко Т.В. та призначено до
розгляду.

04.04.2014 відповідач -2 через відділ
діловодства суду подав пояснення по
справі, в яких вказав, що згідно вимог
п.2.12 Положення про постійні комісії
Київради, затвердженого рішенням
Київської міської ради від 27.03.2003 №325/485,
в редакції чинній на момент прийняття
оспорюваного рішення №774/3349, до
основних напрямків діяльності
Постійної комісії з питань екологічної
політики не належало погодження
проектів відведення земельних ділянок
та на момент прийняття оспорюваного
рішення №774/3349 не існувало і
відповідного нормативного акту, який
би регулював порядок та процедуру
погодження Постійною комісією з питань
екологічної політики проектів
землеустрою. Також, відповідач - 2
зазначає, що листом від 24.03.2014
№28-28-0.23-3161/2-14 Державне агентство
земельних ресурсів України
підтвердило проведення державної
експертизи землевпорядної
документації, а саме проекту
відведення ТОВ «Контактбудсервіс»
земельних ділянок для комплексної
забудови з об'єктами житлового і
соціального призначення у ж/м Осокорки
- Центральні (1,2,3,4,5,6 мікрорайони) у
Дарницькому районі м.Києва та надання
за її результатами позитивного
висновку, зареєстрованого у Журналі
обліку (реєстрації) об'єктів державної
експертизи земельної документації за
2005 рік за №829095.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 продовжено
процесуальний строк вирішення спору у
справі №910/1977/14 на п'ятнадцять днів та
відкладено розгляд справи на 26.05.2014.

18.04.2014 відповідач - 2 через відділ
діловодства суду подав пояснення по
справі, в яких вказав, що посилання
прокурора на порушення вимог
законодавства щодо відсутності
проекту землеустрою прибережних
захисних смуг є безпідставним,
оскільки зміни до ст.88 Водного кодексу
України, згідно яких прибережні
захисні смуги встановлюються за
окремими проектами землеустрою були
внесені Законом України «Про внесення
змін до Водного і Земельного кодексів
України щодо прибережних захисних
смуг» від 02.12.2010 №2740-VI та набрали
чинності лише 01.01.2011 року, тобто значно
пізніше ніж відповідачем -1 було
прийняте оспорюване рішення №774/3349, а
на момент прийняття даного рішення
обов'язковість розробки проектів
землеустрою та водоохоронних зон таких
водойм, як озера при передачі земельних
ділянок у користування за окремими
проектами їх відведення передбачена не
була.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.05.2014 у відповідності до
вимог ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - 1 - Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київська
міська державна адміністрація) та
призначено колегіальний розгляд
справи.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 26.05.2014 призначено
колегіальний розгляд справи №910/1977/14 у
наступному складі суду: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Бойко
Р.В., Босий В.П.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.05.2014 справу №910/1977/14
прийнято до провадження колегією
суддів у наступному складі: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Бойко
Р.В., Босий В.П. та призначено до
розгляду.

02.06.2014 відповідач - 2 через відділ
діловодства суду подав відзив на
позовну заяву, в якому вказав, що позов
подано з порушенням строків позовної
давності та зі змісту позову не
вбачається, яким саме чином порушено
право власності або інше речове право
на передані у користування земельні
ділянки власника чи будь-якої іншої
особи. Також відповідач -2 зауважив, що
сам лише факт скасування
нормативно-правового акту державного
та іншого органу, який був застосований
при вчиненні того чи іншого правочину,
не може вважатися достатньою підставою
для визнання такого правочину
недійсним.

23.06.2014 третя особа через відділ
діловодства суду подала пояснення у
справі в яких просить розглядати
справу без участі її представника.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 23.06.2014 у зв'язку з
перебуванням суддів Васильченко Т.В.
(Головуючий) на лікарняному та судді
Босого В.П. у відпустці, справу №910/1977/14
передано на розгляд колегії суддів у
наступному складі: Головуючий суддя:
Ломака В.С., судді: Бойко Р.В., Івченко
А.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 23.06.2014 справу №910/1977/14
прийнято до провадження колегією
суддів у наступному складі: Головуючий
суддя: Ломака В.С., судді: Бойко
Р.В., Івченко А.М. та призначено до
розгляду.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 07.07.2014 у зв'язку з
виходом суддів Васильченко Т.В. з
лікарняного, справу №910/1977/14 передано
на розгляд колегії суддів у наступному
складі суду: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді: Бойко Р.В.,
Івченко А.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 справу №910/1977/14
прийнято до провадження колегією
суддів у наступному складі: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Бойко
Р.В., Івченко А.М. та призначено до
розгляду.

21.07.2014 відповідач -1 через відділ
діловодства суду подав відзив на позов,
в якому в задоволенні позовних вимог
просить відмовити повністю, оскільки
оскаржуване рішення Київської міської
ради прийняте відповідно до вимог
чинного законодавства та ніяким чином
не порушує прав та охоронюваних
законом інтересів будь-яких осіб.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 21.07.2014 у зв'язку з
перебуванням судді Бойка Р.В. у
відпустці, справу №910/1977/14 передано на
розгляд колегії суддів у наступному
складі суду: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді: Любченко М.О.,
Івченко А.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 справу №910/1977/14
прийнято до провадження колегією
суддів у наступному складі: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Любченко
М.О., Івченко А.М. та призначено до
розгляду.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 продовжено
процесуальний строк вирішення спору у
справі №910/1977/14 на п'ятнадцять днів та
відкладено розгляд справи на 01.10.2014.

Розглянувши в судовому засіданні 01.10.2014
клопотання відповідача-2 про залишення
позову без розгляду, суд дійшов
висновку про відмову в його
задоволенні у зв'язку з
необґрунтованістю, оскільки даний
позов подано до суду відповідно до ч.ч.
3,5 ст. 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» в порядку, передбаченому
ч.2 ст. 29 Господарського процесуального
кодексу України.

Прокурор в судовому засіданні 01.10.2014
позовні вимоги підтримав.

Представники відповідачів в судовому
засіданні 01.10.2014 вимоги, викладених в
позовній заяві, заперечили, просили
залишити їх без задоволення.

Третя особа в судове засідання своїх
представників не направила, втім у
своїх поясненнях по справі просила
розглядати справу без її участі.

В судовому засіданні 01.10.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін та прокурора, які
приймали участь під час розгляду
справи, з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, та оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради від
14.07.2005 №774/3349 було затверджено проект
відведення земельних ділянок
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Контактбудсервіс»
для забудови об'єктами житлового і
соціально-побутового призначення у ж/м
Осокорки-Центральні (1, 2, 3, 4, 5, 6
мікрорайони) у Дарницькому районі м.
Києва (далі - оспорюване рішення,
рішення №774/3349).

Відповідно до п. 2 вказаного рішення за
умови виконання пункту 3 цього рішення,
у довгострокову оренду на 15 років (на
період будівництва) передано
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Контактбудсервіс»
земельні ділянки загальною площею 176,06
га для забудови об'єктами житлового і
соціально-побутового призначення у ж/м
Осокорки-Центральні (1, 2, 3, 4, 5, 6
мікрорайони) у Дарницькому районі м.
Києва, з них:

- ділянку № 1 загальною площею 90,62 га, в
тому числі: 74,24 га за рахунок земель
запасу житлової та громадської
забудови, 16,38 га за рахунок міських
земель, не наданих у власність чи
користування;

- ділянку № 2 загальною площею 26,74 га, в
тому числі: 26,61 га за рахунок земель
запасу житлової та громадської
забудови, 0,13 га за рахунок міських
земель, не наданих у власність чи
користування;

- ділянку № 3 загальною площею 21,92 га, в
тому числі: 10,68 га за рахунок земель
запасу житлової та громадської
забудови, 11,24 га за рахунок міських
земель, не наданих у власність чи
користування;

- ділянку № 4 загальною площею 15,43 га, в
тому числі: 12,11 га за рахунок земель
запасу житлової та громадської
забудови, 3,32 га за рахунок міських
земель, не наданих у власність чи
користування;

- ділянку № 5 загальною площею 21,35 га, в
тому числі: 19,31 га за рахунок земель
запасу житлової та громадської
забудови, 2,04 га за рахунок міських
земель, не наданих у власність чи
користування.

На виконання рішення №774/3349 05.09.2005 між
відповідачем-1 як орендодавцем та
відповідачем-2 як орендарем було
укладено наступні угоди:

договір оренди земельної ділянки
площею 90,6379 га у ж/м Осокорки-Центральні
(1,2 мікрорайони) у Дарницькому районі м.
Києва, який зареєстрований Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) 08.09.2005 за № 63-6- 00282 у книзі
записів державної реєстрації;

договір оренди земельної ділянки
площею 26,7006 га у ж/м Осокорки-Центральні
(3 мікрорайон) у Дарницькому районі м.
Києва, який зареєстрований Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) 08.09.2005 за № 63-6-00286 у книзі
записів державної реєстрації;

договір оренди земельної ділянки
площею 21,8966 га у ж/м Осокорки-Центральні
(4 мікрорайон) у Дарницькому районі м.
Києва, який зареєстрований Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) 08.09.2005 за № 63-6-00285 у книзі
записів державної реєстрації;

договір оренди земельної ділянки
площею 15,4479 га у ж/м Осокорки-Центральні
(5 мікрорайон) у Дарницькому районі м.
Києва, який зареєстрований Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) 08.09.2005 за № 63-6-00284 у книзі
записів державної реєстрації;

та договір оренди земельної ділянки
площею 21,3596 га у ж/м Осокорки-Центральні
(6 мікрорайон) у Дарницькому районі м.
Києва, який зареєстрований Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (КМДА) 08.09.2005 за № 63-6-00283 у книзі
записів державної реєстрації.

Прокурор, посилаючись на те, що рішення
Київради №774/3349 було прийнято з
порушенням вимог законодавства щодо
порядку відведення землі, без
отримання необхідної дозвільної
документації, що передує прийняттю
відповідного рішення з зазначеного
питання, звернувся з позовом про
визнання його незаконним та
скасування, визнання недійсними
договорів оренди, що укладені на
підставі оскаржуваного рішення та
повернення земельних ділянок у
володіння та користування Київської
міської ради.

В свою чергу, відповідачі заперечили
проти позовних вимог, посилаючись на
те, що оскаржуване рішення Київської
міської ради прийняте у цілковитій
відповідності до вимог чинного на той
час законодавства, а тому відсутні
підстави для задоволення позову.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позову належить відмовити
з наступних підстав.

Земельні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст. 13, 41 Конституції
України від імені українського народу
права власника, зокрема, на землю
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених Конституцією
України.

Відповідно до ст.ст. 142, 143 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування, крім інших
об'єктів, належить земля, управління
якою здійснюють територіальні громади
через органи самоврядування в межах їх
повноважень шляхом прийняття рішень.

Так, за змістом ст. 12 Земельного кодексу
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин, належить, зокрема,
розпорядження землями територіальних
громад та надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 Земельного кодексу України
визначено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ст. 124 вказаного Кодексу, в
редакції, яка діяла на час прийняття
оскаржуваного рішення, передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки, при
цьому, передача в оренду земельних
ділянок громадянам і юридичним особам
із зміною їх цільового призначення та
із земель запасу під забудову
здійснюється за проектами відведення в
порядку, встановленому статтями 118, 123
цього Кодексу.

Отже, передача в оренду земельної
ділянки, яка знаходиться в державній
або комунальній власності,
здійснюється на підставі проекту
відведення цієї ділянки, на підставі
рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди і право на оренду
земельної ділянки виникає після його
державної реєстрації.

В свою чергу, юридична особа,
зацікавлена в одержанні земельної
ділянки у постійне користування із
земель державної або комунальної
власності, звертається з відповідним
клопотанням до районної, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій або сільської, селищної,
міської ради. До клопотання про
відведення земельної ділянки
додаються матеріали, передбачені
частиною п'ятнадцятою статті 151 цього
Кодексу, документи, що обґрунтовують її
розмір, призначення та місце
розташування.

Відповідна районна державна
адміністрація або сільська, селищна,
міська рада розглядає клопотання у
місячний строк і дає згоду на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки, яка погоджується із
землекористувачем, органом по
земельних ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури та охорони
культурної спадщини і після одержання
висновку державної землевпорядної
експертизи по об'єктах, які їй
підлягають, подається до відповідної
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради, які розглядають
його у місячний строк і, в межах своїх
повноважень, визначених цим Кодексом,
приймають рішення про надання
земельної ділянки (ч.3-6 ст. 123 ЗК України,
в редакції, чинній на час прийняття
оскаржуваного рішення).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання вимог ч. 6 ст. 123 Земельного
кодексу України та п. 14 рішення
Київської міської ради «Про
врегулювання процедури передачі в
користування земельних ділянок в м.
Києві» від 15.07.2004 року № 457/1867 (в
редакції, що діяла на момент прийняття
оскаржуваного рішення № 774/3349) проект
відведення спірних земельних ділянок
був погоджений з усіма органами, а саме:

з землекористувачем (згода Київського
міського голови на розроблення проекту
відведення земельної ділянки ТОВ
«Контактбудсервіс» від 17 травня 2005 №
Д-1145; Дарницької районної в м.Києві ради
№669 від 19.05.2005);

з органом по земельних ресурсах
(позитивні висновки Київського
міського головного управління
земельних ресурсів від 04.07.2005 № 09-02-4/1807
про погодження проекту відведення
земельної ділянки Товариству з
обмеженою відповідальністю
«Контактбудсервіс» земельних ділянок
для комплексної забудови з об'єктами
житлового і соціального призначення у
ж/м Осокорки-Центральні (1,2,3,4,5,6
мікрорайони) у Дарницькому районі
міста Києва та Головного управління
земельних ресурсів);

з природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами
(позитивні висновки Державного
управління екології та природних
ресурсів в м. Києві від 30.06.2005 № 06-6-25/2673,
Управління охорони навколишнього
природного середовища №071/04-4-19/2328 від
23.05.2005, Київської міської
санепідемстанції від 20.05.2005 № 3418,
Головного державного санітарного
лікаря м. Києві від 19.05.2005 № 990);

з органами архітектури та охорони
культурної спадщини (позитивні
висновки Головного управління
містобудування, архітектури та дизайну
міського середовища від 05.07.2005 № 19-5345,
Головного управління культури,
мистецтв та охорони культурної
спадщини від 19.05.2005 № 001-09/2730).

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 9 Закону України
«Про державну експертизу
землевпорядної документації» (в
редакції, чинній станом на 14.07.2005 року)
обов'язковій державній експертизі
підлягають проекти щодо відведення
земельних ділянок.

Згідно ч.ч. 1-4, 8 ст. 35 вказаного Закону
результатом проведення державної
експертизи є висновок державної
експертизи, який повинен містити
оцінку допустимості та можливості
прийняття рішення щодо об'єкта
державної експертизи і враховувати
соціально-економічні наслідки.

Якщо об'єкт державної експертизи
підготовлений згідно з вимогами
законодавства, встановленими
стандартами, нормами і правилами, то
він позитивно оцінюється та
погоджується, позитивні висновки
державної експертизи щодо об'єктів
обов'язкової державної експертизи є
підставою для прийняття відповідного
рішення органами виконавчої влади чи
органами місцевого самоврядування,
відкриття фінансування робіт з
реалізації заходів, передбачених
відповідною документацією.

Висновки державної експертизи після їх
затвердження спеціально уповноваженим
органом виконавчої влади у сфері
державної експертизи є обов'язковим
для прийняття до розгляду замовником і
врахування при прийнятті відповідного
рішення щодо об'єктів державної
експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи,
проект відведення земельних ділянок
для комплексної забудови з об'єктами
житлового і соціального призначення у
ж/м Осокорки-Центральні (1,2,3,4,5,6
мікрорайони) у Дарницькому районі м.
Києва отримав позитивний висновок
державної землевпорядної експертизи
від 04 липня 2005 року № 829-05, який
затверджений 04.07.2005 Державним
комітетом України по земельних
ресурсах (т. 1 а.с. 139-140), що спростовує
доводи прокурора про відсутність такої
експертизи.

Вищевикладене свідчить, що
відповідачем-2 при зверненні до
відповідача-1 з заявою про отримання в
орендне користування спірних
земельних ділянок було дотримано
вимоги чинного на той час
законодавства.

При цьому, суд не приймає до уваги
доводи прокурора про відсутність
погодження проекту землеустрою з
Постійною комісією Київради з питань
екологічної політики, оскільки згідно
п. 2.12 Положення про постійні комісії
Київради, затвердженого рішенням
Київської міської ради від 27 березня 2003
№ 325/485, до напрямків діяльності
Постійної комісії з питань екологічної
політики, яка була утворена рішенням
Київради від 25.04.2002 № 8/8 «Про перелік та
напрямки роботи постійних комісій
Київради», не належало погодження
проектів відведення земельних ділянок
і на момент прийняття оскаржуваного
рішення № 774/3349 не існувало
відповідного нормативного акту, який
би регулював порядок та процедуру
погодження Постійною комісією з питань
екологічної політики проектів
землеустрою.

В той час, як статтею 19 Конституції
України передбачено, що правовий
порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Необґрунтованими суд вважає і доводи
прокурора щодо незаконності
оскаржуваного рішення у зв'язку з
відсутністю детального плану
території Осокорки на момент його
прийняття, оскільки відсутність
детального плану тієї чи іншої
території не є підставою для відмови у
наданні земельної ділянки у
користування.

Так, згідно зі ст.ст. 1, 12 Закону України
«Про планування і забудову територій»,
в редакції, чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення, саме відповідно
до генеральних планів населених
пунктів сільські, селищні, міські ради
та їх виконавчі органи в межах
повноважень, визначених законом, а
також Київська та Севастопольська
міські державні адміністрації у разі
делегування їм таких повноважень
відповідними радами вирішують питання
щодо розташування та проектування
нового будівництва, здійснення
реконструкції, реставрації,
капітального ремонту об'єктів
містобудування та упорядкування
територій, а детальний план території -
це містобудівна документація, що
визначає зонування територій,
розташування червоних ліній, інших
ліній регулювання забудови, зон, у яких
встановлюються планувальні обмеження,
розміщення та функціональне
призначення об'єктів містобудування,
види забудови для окремих районів,
мікрорайонів, кварталів та районів
реконструкції існуючої забудови
населених пунктів.

Тобто, детальні плани територій, згідно
із зазначеним вище Законом,
регламентують параметри забудови тієї
чи іншої території.

При цьому, прокурором не обґрунтовано
свої доводи щодо заборони надання в
користування земельної ділянки до дати
розробки містобудівної документації
відповідними нормами матеріального
права, які б містили таку заборону.

Відповідно до статті 3 Земельного
кодексу України спеціальним законом у
сфері регулювання земельних відносин,
зокрема щодо регулювання процедури
набуття права користування землею, є
Земельний кодекс України, який, в
редакції чинній на час прийняття
оскаржуваного рішення, не містив
заборони відведення земельної ділянки
у випадку відсутності розробленої та
затвердженої у встановленому порядку
містобудівної документації.

Разом з тим, норми Закону України «Про
планування і забудову територій» та
Закону України «Про основи
містобудування» не регулюють відносин
у сфері набуття права користування
земельними ділянками, а лише вказують
на необхідність взяття за основу
містобудівної документації при
вирішенні питань вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи
користування земель для містобудівних
потреб, якщо така документація
розроблена.

Вищевикладене спростовує доводи
прокурора щодо незаконності прийняття
рішення про відведення земельної
ділянки за умови відсутності
детального плану території, в даному
випадку, району Осокорки у Дарницькому
адміністративному районі міста Києва.

До того ж, згідно з рішенням Київської
міської ради від 14.07.2005 №774/3349
відповідачу-2 були надані в орендне
користування земельні ділянки для
здійснення їх забудови об'єктами
житлового і соціально-побутового
призначення, з встановленням обов'язку
орендаря здійснювати забудову
виключено після розробки та
затвердження містобудівної
документації на місцевому рівні -
детального плану території району
Осокорки і на виконання даного
обов'язку розроблений детальний план
території району Осокорки, який
затверджений рішенням Київської
міської ради від 27.11.2009 року № 695/2764.

Також, в обґрунтування позовних вимог
прокурор послався на порушення на
ст.ст. 58, 59, 60 Земельного кодексу
України, ст.ст. 87, 88, 89 Водного кодексу
України щодо заборони передачі в
користування земель водного фонду під
забудову за відсутності окремих
проектів землеустрою прибережних
захисних смуг та водоохоронних зон.

Прибережна захисна смуга це частина
водоохоронної зони відповідної ширини
вздовж річки, моря, навколо водойм, на
якій встановлено більш суворий режим
господарської діяльності, ніж на решті
території водоохоронної зони (ст. 1
Водного кодексу України).

Згідно вимог ст. 88 Водного кодексу
України (в редакції чинній на момент
прийняття оскаржуваного рішення №
774/3349), з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності
вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм в межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги, які встановлюються по
обидва береги річок та навколо водойм,
уздовж урізу води (у меженний період). У
межах існуючих населених пунктів
прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися.

Як вбачається з даних кадастрових
планів земельних ділянок (ситуаційних
схем земельним ділянок), які є
невід'ємними частинами кожного з
укладених договорів оренди земельних
ділянок прибережні захисні смуги
встановлені по обидва береги водойми
розташованої на земельній ділянці з
кадастровим номером 8 000 000 000:96:001:0013, 8 000
000 000:96:001:0009, 8 000 000 000:96:001:0011, 8 000 000
000:96:001:0010 та прибережна захисна смуга
встановлена навколо водойми (основна
частина озера Небреж) розташованої на
земельній ділянці з кадастровим
номером 8 000 000 000:96:001:0008.

При цьому, пунктом 3.10 оспорюваного
рішення відповідача-2 було зобов'язано
використовувати територію в межах
прибережних захисних смуг без права
будівництва будь-яких споруд (крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних) з врахуванням обмежень,
встановлених ст. 61 Земельного кодексу
України та ст. 89 Водного кодексу
України.

Згідно вимог ст. 50 Закону України «Про
землеустрій», в редакції, чинній станом
на 14.07.2005, проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
складаються у разі надання, передачі,
вилучення (викупу), відчуження
земельних ділянок. Порядок складання
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Втім, порядок розроблення проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, який затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №
677 на момент прийняття оспорюваного
рішення не містив вимог щодо складання
окремого проекту відведення земельних
ділянок щодо прибережних захисних смуг
та водоохоронних зон в межах існуючих
населених пунктів з урахуванням
містобудівної документації.

В той час як, посилання прокурора на
порушення відповідачем-1 вимог
законодавства щодо відсутності
окремого проекту землеустрою
прибережних захисних смуг є
помилковими, оскільки, зміни до ст. 88
Водного кодексу України, згідно яких
прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою були внесені Законом
України «Про внесення змін до Водного і
Земельного кодексів України щодо
прибережних захисних смуг» від 02.12.2010
року № 2740-VІ, які набрали чинності з 1
січня 2011 року (п. 1 Перехідних положень),
тобто пізніше ніж було прийняте
оспорюване рішення, а відповідно до ст.
58 Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

На відміну від прибережних захисних
смуг, які є природоохоронними
територіями з режимом суворо обмеженої
господарської діяльності, на території
яких забороняється, зокрема,
будівництво будь-яких споруд (крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних), у водоохоронних зонах
встановлений режим регульованої
господарської діяльності (ч. 2 ст. 87
Водного кодексу України).

Так, згідно вимог ст. 87 Водного кодексу
України, в редакції, чинній на момент
прийняття оспорюваного рішення № 774/3349,
для створення сприятливого режиму
водних об'єктів, попередження їх
забруднення, засмічення і вичерпання,
знищення навколоводних рослин і
тварин, а також зменшення коливань
стоку вздовж річок, морів та навколо
озер, водосховищ і інших водойм
встановлюються водоохоронні зони.

Водоохоронна зона є природоохоронною
територією господарської діяльності,
що регулюється.

Зовнішні межі водоохоронних зон
визначаються за спеціально
розробленими проектами. Порядок
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Контроль за створенням водоохоронних
зон і прибережних захисних смуг, а
також за додержанням режиму
використання їх територій
здійснюється виконавчими комітетами
місцевих Рад і державними органами
охорони навколишнього природного
середовища.

Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 60 Земельного
кодексу України, вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги. Розмір та межі
прибережної захисної смуги уздовж
морів та навколо морських заток і
лиманів встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації.

Відповідно до п. 3 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режим ведення господарської
діяльності в них затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.05.1996 р. № 486 до складу
водоохоронних зон обов'язково входять
заплава річки, перша надзаплавна
тераса, бровки і круті схили берегів, а
також прилеглі балки та яри.

Пунктом 4 Порядку № 486 визначено, що у
межах водоохоронних зон виділяються
землі відповідно до статей 88-91 Водного
кодексу України: прибережних захисних
смуг та смуги відведення з особливим
режимом їх використання.

Згідно вимог ст. 91 Водного кодексу
України для потреб експлуатації та
захисту від забруднення, пошкодження і
руйнування магістральних,
міжгосподарських та інших каналів на
зрошувальних і осушувальних системах,
гідротехнічних та гідрометричних
споруд, а також водойм і гребель на
річках встановлюються смуги
відведення з особливим режимом
користування.

Згідно даних наведених у
земельно-кадастрових інформаціях
(форма - 6зем від 26.08.2005 року) передані у
користування відповідачу-2 земельні
ділянки згідно вимог наказу Державного
комітету статистики України «Про
затвердження форм державної
статистичної звітності з земельних
ресурсів та Інструкції з заповнення
державної статистичної звітності з
кількісного обліку земель (форми №№
6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)» від 05.11.1998 року
№ 377 належать до:

а) графа « 59» - забудовані землі, у тому
числі землі, які використовуються для
відпочинку, та інші відкриті землі, в
тому числі, відведені під будівництво
(будівництво на яких не розпочато);

б) графа « 71» - відкриті землі без
рослинного покриву або з незначним
рослинним покривом інші;

в) графа « 74» - води, у тому числі
під штучними водотоками (каналами,
колекторами, канавами);

г) графа « 75» - води, у тому числі
під озерами, прибережними замкнутими
водоймами, лиманами.

Передані у користування відповідача-2
на підставі рішення № 774/3349 від 14.07.2005
земельні ділянки на той час не належали
до земель, які відповідно до п. 3 Порядку
№ 486 обов'язково мають бути віднесені
до складу, водоохоронних, на яких
повинно бути виділено смуги відведення
з особливим режимом їх використання,
тому визначення зовнішніх меж
водоохоронних зон за спеціальними
проектами не вимагалося.

При цьому судом враховано, що 03.11.2008
Заступник голови Київської міської
державної адміністрації звернувся до
Державного підприємство «Інститут
Київгенплан» з запитом щодо надання
пояснень про відповідність вимогам
чинного законодавства України проекту
відведення ТОВ «Контактбудсервіс»
земельних ділянок для забудови
об'єктами житлового і
соціально-побутового призначення у ж/м
Осокорки-Центральні (1,2,3,4,5,6
мікрорайони) у Дарницькому районі
міста Києва.

У відповідях на вищевказаний запит ДП
«Інститут Київгенплан» повідомив про
те, що:

«На підставі висновку ДП «Інститут
Київгенплан» (від 22.03.2005р. №599) до
проекту відводу ТОВ
«Контактбудсервіс» було включено
територію акваторій штучних водойм.
Водойми, про які йдеться у висновку,
носять назву озеро Тягле, площа водної
поверхні якого складає 127,5 га, та озеро
Небреж площею 50,64 га. Ці дві водойми
утворилися через злиття кількох
дрібних водних об'єктів на місці
колишніх піщаних і торф'яних кар'єрів.
Погодні умови, особливості ландшафту
даної місцевості та велика кількість
опадів призводить до того, що ці дві
окремі водойми у певні періоди року
зливаються в одну і утворюють єдиний
водний об'єкт.

Озеро Небреж виникло внаслідок
видобутку піску для намиву території
під час забудови території
Осокорків-північних і Харківського
масиву. Новоутворена водойма отримала
спочатку назву Копанка. Пізніше обсяги
піску, які вимивалися з цієї водойми,
збільшувалися, внаслідок чого воно
заповнилося водою і об'єдналося з
озером Тягле. Тому у містобудівній і
кадастровій документації озеро Небреж
проходило під назвою Тягле. Таким
чином, озеро Тягле у його західній
частині слід вважати озером Небреж.
Незаконний видобуток піску з цієї
водойми припинився лише з часу
відведення зазначеної земельної
ділянки ТОВ «Контактбудсервіс».

В межі відведеної ТОВ
«Контактбудсервіс» земельної ділянки
включено саме водойму під назвою озеро
Небреж, хоча при цьому в деяких
висновках на проект відведення дана
водойма ототожнюється з озером Тягле.

Водойма Небреж штучного походження,
розташована в районі, який згідно
Генеральному плану м.Києва
передбачений під житлову забудову з
об'єктами соціально- побутового
призначення. Відповідно до ст.ст. 18,19
Земельного кодексу України територія
району Осокорки-центральні
відноситься до категорії земель
житлової і громадської забудови».

Вищевикладене спростовує доводи
прокуратури щодо порушень вимог ст.ст.
58, 59, 60 Земельного та ст.ст. 87, 88, 89
Водного кодексів України під час
прийняття оскаржуваного рішення.

Не знайшли свого підтвердження під час
судового розгляду і інші доводи
прокуратури.

Статтею 16 ЦК України передбачено
можливість захисту цивільних (майнових
та особистих немайнових) прав та
інтересів, зокрема, визнанням
незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим, органу місцевого самоврядування,
їхніх посадових та службових осіб.

Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії або нормативно-правовий акт,
виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання акта
недійсним (визнання незаконним та
скасування) є невідповідність його
вимогам чинного законодавства та/або
визначеній законом компетенції органу,
який видав цей акт, а також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Відповідно до статті 9 Земельного
кодексу України, з врахуванням пункту 12
перехідних положень даного Кодексу
передбачено, що надання земельних
ділянок у користування на території
міста Києва віднесено до компетенції
Київської міської ради.

Відповідно до пункту 34 частини першої
статті 26 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» вирішення
відповідно до Закону питань
регулювання земельних відносин є
виключною компетенцією пленарних
засідань сільських, селищних, міських
рад.

Згідно п. 2 роз'яснення президії Вищого
арбітражного суду України від 26.01.2000
року № 02-5/35 «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів» підставами для
визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Втім, прокурором під час розгляду
справи не доведено порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
держави або будь-якої іншої особи, у
зв'язку з прийняттям відповідачем-1
оспорюваного рішення, як і не надано
доказів на підтвердження порушення
вимог чинного на момент його прийняття
законодавства.

Враховуючи викладені вище обставини
справи та норми законодавства, суд
дійшов висновку, що Київська міська
рада, приймаючи оскаржуване рішення №
774/3349, діяла на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачений
Конституцією України та законами
України, а позовні вимоги прокурора
щодо визнання цього рішення незаконним
та його скасування належить визнати
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню в цій частині.

Крім того, прокурором заявлено позовні
вимоги про визнання недійсними
договорів оренди земельних ділянок від
05.09.2005, укладені між відповідачами та
зареєстровані 08.09.2005 за №№ 63-6- 00282,
63-6-00286, 63-6-00285, 63-6-00284, 63-6-00283;
зобов'язання відповідача-2 повернути на
користь відповідача-1 земельні ділянки
загальною площею 176,06 га, (кадастрові
номери :96:001:0009, :96:001:0008,
:96:001:001, :96:001:0011, :96:001:0013)
вартістю 265 304 717 грн., що розташовані у
ж/м Осокорки-Центральні (1, 2, 3, 4, 5, 6
мікрорайони) у Дарницькому районі м.
Києва, та визнання відсутності у ТОВ
"Контактбудсервіс" права користування
спірними земельними ділянками.

Згідно із роз'ясненнями, наведеними в
п.7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Отже, в кожній справі про визнання
правочину недійсним суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним і настання певних
юридичних наслідків.

Так, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
встановлено ст. 203 ЦК України, згідно з
ч.ч. 1-3, 5-6 якої: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 5)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; 6) правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України), (п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними").

Із наведених положень випливає, що у
випадку визнання правочину недійсним
як такого, зміст якого суперечить актам
цивільного законодавства, суд повинен
у рішенні послатися і на нормативний
акт, вимогам якого не відповідає
правочин.

Однак, дослідивши положення
оспорюваних договорів та заслухавши
пояснення представників сторін та
прокурора, судом не було встановлено,
що зміст договорів суперечить вимогам
чинного законодавства.

За змістом статей 1, 8 Конституції
України Україна є правова держава. В
Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Конституція
України має найвищу юридичну силу.
Закони та інші нормативно-правові акти
приймаються на основі Конституції
України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 р.
ратифіковано Конвенцію про захист прав
людини і основоположних свобод від
04.11.1950 р. (надалі - «Конвенція») та Перший
протокол до Конвенції, а відтак в силу
ст. 9 Конституції України вони є
частиною національного законодавства
України.

Відносини, що виникають у зв'язку з
обов'язком держави виконати рішення
Європейського суду з прав людини у
справах проти України; з необхідністю
усунення причин порушення Україною
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод і протоколів до
неї; з впровадженням в українське
судочинство та адміністративну
практику європейських стандартів прав
людини; зі створенням передумов для
зменшення числа заяв до Європейського
суду з прав людини проти України
регулюється Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Так, згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції передбачено, що кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1
Першого протоколу до Конвенції має
автономне значення, тобто не
обмежується власністю на матеріальні
речі та не залежить від формальної
класифікації у внутрішньому праві:
певні інші права та інтереси, що
становлять активи, також можуть
вважатися «правом власності», а відтак
і «майном». До таких активів може
відноситися право оренди (рішення у
справі «Іатрідіс проти Греції» від
25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Відтак, право оренди земельної ділянки
також є майном в розумінні статті 1
Першого протоколу до Конвенції, мирно
володіння яким з моменту винесення
оспорюваного рішення та укладання
договору оренди земельної ділянки
гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції
України та ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції.

Відтак, враховуючи вищенаведене та
зважаючи, що оспорювані договори
оренди були укладені на підставі
рішення Київської міської ради від
14.07.2005 №774/3349 «Про передачу товариству з
обмеженою відповідальністю
«Контактбудсервіс» земельних ділянок
для забудови об'єктами житлового і
соціально-побутового призначення у ж/м
Осокорки-Центральні (1, 2, 3, 4, 5, 6
мікрорайони) у Дарницькому районі м.
Києва», яке в судовому порядку не
скасовано (не визнано недійсним), суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для визнання недійсними таких
угод з підстав, зазначених прокурором,
а також про зобов'язання відповідача-2
повернути спірні земельні ділянки та
визнання відсутності у ТОВ
«Контактбудсервіс» права користування
спірними земельними ділянками.

При цьому, судом не приймається до
уваги заява відповідача-2 про
застосування строків позовної
давності у зв'язку з необґрунтованістю
позовних вимог (п.2.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" від
29.05.2013 № 10).

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Позаяк, прокурором не доведено
належними та допустимими доказами
обставини незаконності оскаржуваного
рішення Київради та підстави
недійсності оспорюваних договорів
оренди земельних ділянок.

За таких обставин, у задоволенні
позовних вимог Заступника прокурора
міста Києва належить відмовити
повністю з підстав їх недоведеності та
необґрунтованості.

Керуючись ст. ст. 4-3, 32, 33, 43, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Заступника прокурора міста Києва
відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 02.10.2014.

Головуючий суддя:

Т.В.Васильченко

Судді:
М.О.Любченко

А.М.Івченко