ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2014 року
Справа № 915/1265/14

Господарський суд Миколаївської
області у складі судді Олейняш Е.М. при
секретарі судового засідання Костенко
Ю.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, АДРЕСА_2, 55200

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, 55200

про стягнення заборгованості за
договором оренди торгівельного місця
НОМЕР_3 від 01.03.2012 року в сумі 22 839, 24 грн.,
в тому числі: 8 000, 00 грн. - основної
заборгованості; 1 044, 77 грн. - пені; 204, 46
грн. - 3% річних; 788, 80 грн. - індексу
інфляції; 535, 61 грн. - суми відсотків за
користування чужими грошовими коштами;
4 265, 60 грн. - суми заподіяних збитків; 8 000,
00 грн. - неустойки.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4, довіреність № 27
від 14.01.2013 року;

від відповідача: представник не
з'явився.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернулась до господарського суду
Миколаївської області з позовними
вимогами до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором оренди
торгівельного місця НОМЕР_3 від 01.03.2012
року в сумі 22 839, 24 грн., в тому числі: 8 000,
00 грн. - основної заборгованості; 1 044, 77
грн. - пені; 204, 46 грн. - 3% річних; 788, 80 грн. -
індексу інфляції; 535, 61 грн. - суми
відсотків за користування чужими
грошовими коштами; 4 265, 60 грн. - суми
заподіяних збитків; 8 000, 00 грн. -
неустойки.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 13.08.2014 року
прийнято позовну заяву до розгляду та
порушено провадження у справі. Розгляд
справи призначено на 02.09.2014 року.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 02.09.2014 року
відкладено розгляд справи на 16.09.14 року
у зв'язку з неявкою сторін та/або їх
повноважних представників.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 16.09.2014 року
відкладено розгляд справи на 30.09.14 року.

Представник позивача в судовому
засіданні 30.09.2014 року позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
суд позов задовольнити. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог представником позивача
зазначено наступне.

01.03.2012 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар)
було укладено Договір торгівельного
місця НОМЕР_3 від 01.03.12 року
пролонгованого до 01.03.14 року.

Відповідач всупереч умовам договору та
вимогам чинного законодавства орендні
платежі не сплачував, починаючи з
червня 2013 року по квітень 2014 року,
внаслідок чого виникла заборгованість
в розмірі 8 000 грн.

У зв'язку з простроченням оплати на
підставі умов договору та ст. 258, 530, 536,
610, 625, 1048 ЦК України позивачем
нараховано відповідачу пеню, 3 % річних,
індекс інфляції та проценти за
користування чужими грошовими коштами.

Із посиланням на ст. 623 ЦК України
позивачем нараховано відповідачу
збитки в розмірі 4 265, 60 грн., які, як
вказує представник позивача, заподіяні
орендодавцю у зв'язку з неповерненням
майна після закінчення строку дії
договору. Вказані збитки є упущеною
вигодою.

Із посиланням на ст. 785 ЦК України
позивачем нараховано відповідачу 8 000
грн. - неустойки у зв'язку з
неповерненням об'єкта оренди.

Відповідач явку повноважного
представника у судове засідання 30.09.2014
року не забезпечив.

При цьому, судом враховано наступне.

Явка повноважного представника
відповідача не визнавалась судом
обов'язковою.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод від 04.11.1950 року кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Судом здійснено усі заходи щодо
повідомлення належним чином
відповідача про дату, час та місце
судового засідання.

Відповідно до п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 з
останніми змінами від 10.07.2014 року в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом; у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Судом враховано, що ухвала про
порушення провадження у справі від
13.08.14 року, направлена на адресу
відповідача, повернута до суду
поштовою установою із відміткою
причини повернення "за закінченням
строку зберігання" (арк. справи 28-30).

Процесуальні документи направлялись
на правильну адресу відповідача, яка
вказана у позовній заяві та у Витязі з
ЄДРЮОФОП станом на 03.04.14 року (арк.
справи 25), а саме: АДРЕСА_1, 55200.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про вчинення усіх необхідних
дій щодо повідомлення відповідача про
розгляд справи та про достатність у
матеріалах справи документальних
доказів для вирішення спору по суті за
відсутності відповідача та/або його
повноважного представника.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши та оцінивши усі
подані у справу докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд встановив
наступне.

01.03.2012 року між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар)
було укладено Договір торгівельного
місця НОМЕР_3, відповідно до умов якого
орендодавець передає орендареві в
оренду торгове місце НОМЕР_3 площею 4, 6
кв. м., згідно схеми установки торгових
місць, що знаходиться у володінні
орендодавця (п. 1.1 Договору) (арк. справи
12-13).

Договір підписано сторонами.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між
сторонами на підставі Договору виникли
зобов'язальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. При цьому, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк. Аналогічного
змісту норма закріплена в ст. 283 ГК
України.

Умовами Договору сторони передбачили
наступне.

Відповідно до п. 1.2 Договору торгове
місце надається в оренду строком на 1
рік з метою установки на ньому об'єктів
типу "контейнер", торгових павільйонів,
торгових наметів.

Відповідно до п. 1.4 Договору
місцезнаходження торгового місця - на
території торгового комплексу СПД
ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до п. 2.1 Договору оредна
плата за користування торгового місця
за даною угодою встановлюється у
розмірі 800 грн. в місяць.

Відповідно до п. 2.2 Договору орендна
плата вноситься орендарем не пізніше 7
числа кожного минулого місяця. Форма
розрахунку - готівкою в касу
бухгалтерії 2 поверх магазину
"ІНФОРМАЦІЯ_1" СПД ОСОБА_2

Відповідно до п. 3.4 Договору орендар
зобов'язаний незалежно від результатів
господарської діяльності своєчасно
сплачувати орендну плату за торгове
місце у встановлений термін.

Відповідно до п. 5.1 Договору договір
набуває чинності з моменту підписання
і діє до 01.03.13 року.

В подальшому сторони на самому тексті
договору зробили письмову відмітку про
те, що Угода пролонгована до 01.03.14 року
за згодою сторін.

Щодо вимоги про стягнення 8 000 грн. -
заборгованості за договором оренди
торгівельного місця (орендної плати),
то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1-2, ч. 5 ст. 762 ЦК України
за користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Якщо
розмір плати не встановлений
договором, він визначається з
урахуванням споживчої якості речі та
інших обставин, які мають істотне
значення.

Плата за користування майном може
вноситися за вибором сторін у грошовій
або натуральній формі. Форма плати за
користування майном встановлюється
договором найму.

Плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 286 ГК України
орендна плата - це фіксований платіж,
який орендар сплачує орендодавцю
незалежно від наслідків своєї
господарської діяльності. Розмір
орендної плати може бути змінений за
погодженням сторін, а також в інших
випадках, передбачених законодавством.
Строки внесення орендної плати
визначаються в договорі.

На виконання умов Договору
орендодавець передав, а орендар
прийняв торгове місце НОМЕР_3 площею 4.6
кв. м. за адресою: АДРЕСА_3.

Факт часткової оплати відповідачем за
оренду торгового місця свідчить про
використання ним об'єкта оренди.
Зокрема, за період з березня 2012 року по
квітень 2013 року включно відповідачем
оплачено 11 200 грн. за оренду приміщення
(14 місяців х 800 грн.), що підтверджується
наявними в матеріалах справи копіями
прибуткових касових ордерів за
вищевказаний період (арк. справи 15-18).

Однак, в порушення умов Договору
відповідачем не проведено оплату за
оренду торгового місця за період з
травня 2013 року по лютий 2014 року включно,
що становить 8 000 грн. (10 місяців х 800
грн.).

Відтак, станом на день розгляду справи
у відповідача перед позивачем існує
заборгованість з орендної плати за
період з травня 2013 року по лютий 2014 року
включно, що становить 8 000 грн.

Відповідно до ст. ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем не спростовано та не
подано жодних документальних доказів,
які б спростовували доводи позивача
щодо неналежного виконання зобов'язань
по Договору, як і не подано суду доказів
оплати суми заборгованості.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення
основної заборгованості з орендної
плати в сумі 8 000 грн. є обґрунтованими,
підставними та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача пені в сумі 1 044, 77 грн., то
слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом та якщо внаслідок прострочення
боржника виконання зобов'язання
втратило інтерес для кредитора, він
може відмовитися від прийняття
виконання і вимагати відшкодування
збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України
законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п. 2.7 Договору за
прострочення сплати за оренду
торгового місця орендар несе
відповідальність у вигляді пені, у
розмірі двох ставок Національного
Банку за кожен день такого
прострочення.

Перевіривши розрахунок розміру пені,
судом встановлено, що позивачем
здійснено нарахування пені за період,
що становить більше, ніж 6 місяців (арк.
справи 9). Судом здійснено перерахунок
розміру пені, виходячи з подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який сплачується пеня, від суми
простроченого платежу (по кожному
окремому місяцю) за кожний день
прострочення та в межах шестимісячного
строку. Період нарахування визначено
судом, виходячи з положень п. 2.2
Договору. Детальний розрахунок пені
здійснений судом за допомогою Бази
"Законодавство" та наявний в матеріалах
справи (арк. справи 42-46). Отже, вимога про
стягнення пені, нарахована за
прострочення виконання зобов'язань,
які виникли з травня 2013 року по лютий 2014
року, за сукупний період становить 550, 77
грн. Відтак, в цій частині позовна
вимога про стягнення пені в сумі 550, 77
грн. є обґрунтованою, підставною та
підлягає задоволенню. В решті пені в
сумі 494 грн. слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 3 % річних в сумі 204, 46 грн.
та 788, 80 грн. - індексу інфляції, то слід
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові (постанова Верховного Суду
України від 23.01.12 року по справі № 37/64).

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.13 року
з наступними змінами розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений названою Державною службою,
за період прострочення починаючи з
місяця, наступного за місяцем, у якому
мав бути здійснений платіж, і за
будь-який місяць (місяці), у якому (яких)
мала місце інфляція. При цьому в
розрахунок мають включатися й періоди
часу, в які індекс інфляції становив
менше одиниці (тобто мала місце
дефляція).

Перевіривши розрахунок розміру 3 %
річних, судом встановлено, що позивачем
здійснено нарахування 3 % річних в сумі
204, 46 грн. за період з 07.07.2013 року по 07.07.2014
року на суму заборгованості з орендної
плати, яка щомісячно збільшувалась.
Детальний розрахунок 3 % річних,
здійснений позивачем, наявний в
матеріалах справи (арк. справи 9). Судом
перевірено та встановлено, що
позивачем при розрахунку допущено
арифметичну помилку, а саме: здійснюючи
розрахунок 3 % річних в останньому
періоді починаючи з лютого 2014 року за
період з 07.02.14 року по 07.07.14 року (150 днів)
помилково нараховано як 182 дні. Судом
здійснено перерахунок розміру 3 %
річних за допомогою Бази
"Законодавство", виходячи з суми
заборгованості з орендної плати, яка
щомісячно збільшувалась, та умов п. 2.2
Договору. Детальний розрахунок розміру
3 % річних, здійснений судом, наявний в
матеріалах справи (арк. справи 47-50).
Отже, розмір 3 % річних становить 183, 46
грн. За таких обставин, позовна вимога в
частині стягнення з відповідача 3 %
річних в сумі 183, 46 грн. є обґрунтованою,
підставною та підлягає задоволенню. В
решті 3 % річних в сумі 21 грн. слід
відмовити.

Перевіривши розрахунок розміру
інфляційних втрат, судом встановлено,
що позивачем здійснено нарахування
інфляційних втрат без врахування
індексу дефляції. При цьому, як
вбачається з розрахунку позивача ним
помилково взято індекс інфляції за
березень 2014 року в розмірі 100, 2, хоча в
березні 2014 року індекс інфляції
становив 102, 2. Детальний розрахунок
індексу інфляції, здійсненого
позивачем, наявний в матеріалах справи
(арк. справи 9). Судом здійснено
перерахунок розміру індексу інфляції
за допомогою Бази "Законодавство",
виходячи з суми заборгованості з
орендної плати, яка щомісячно
збільшувалась, з урахуванням дефляції
та з правильним індексом інфляції в
березні 2014 року. Згідно розрахунку,
здійсненого судом, індекс інфляції за
спірний період, починаючи з липня 2013
року по червень 2014 року складає 924 грн.
Відтак, не виходячи за межі позовних
вимог без відповідного клопотання
сторони (п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України), суд
дійшов висновку про наявність правових
підстав для задоволення позовної
вимоги про стягнення індексу інфляції
в розмірі, заявленому до стягнення
позивачем, тобто 788, 80 грн. Отже, позовна
вимога в частині стягнення з
відповідача індексу інфляції в сумі 788,
80 грн. є обґрунтованою, підставною та
підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача 535, 61 грн. - суми відсотків
за користування чужими грошовими
коштами, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.13 року
з наступними змінами підставами для
застосування до правовідносин сторін
статті 536 ЦК України є, по-перше, факт
користування чужими коштами, по-друге -
встановлення розміру відповідних
процентів договором або чинним
законодавством (наприклад, статтями 1048,
1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих
процентів є те, що вони нараховуються
саме у зв'язку з користуванням чужими
коштами.

Умовами укладеного між сторонами
договору оренди не передбачено як
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами, так і їх
розмір.

Посилання позивача як на підставу
вимог щодо стягнення процентів на
приписи ст. 1048 ЦК України "Проценти за
договором позики" є безпідставними,
оскільки правова природа договору
оренди та правова природа договору
позики є різними та не є подібними за
змістом. Отже, в цій частині позову про
стягнення з відповідача 535, 61 грн. - суми
відсотків за користування чужими
грошовими коштами слід відмовити.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача 8 000, 00 грн. - неустойки, то
слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 ГК України
договір оренди припиняється у разі
закінчення строку, на який його було
укладено.

Відповідно до ч. 1 ст. 777 ЦК України
наймач, який належно виконує свої
обов'язки за договором найму, після
спливу строку договору має переважне
право перед іншими особами на
укладення договору найму на новий
строк.

Наймач, який має намір скористатися
переважним правом на укладення
договору найму на новий строк,
зобов'язаний повідомити про це
наймодавця до спливу строку договору
найму у строк, встановлений договором,
а якщо він не встановлений договором, -
в розумний строк.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі
припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо
повернення речі, наймодавець має право
вимагати від наймача сплати неустойки
у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час
прострочення.

Відповідно до п. 5.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна" від 29.05.13 року № 12
застосовуючи приписи статті 785 ЦК
України у розгляді справ зі спорів про
стягнення неустойки за прострочення
виконання зобов'язань з повернення
об'єкта оренди, господарським судам
слід звертати увагу на те, що неустойка,
стягнення якої передбачено частиною
другою статті 785 ЦК України, є
самостійною майновою відповідальністю
у сфері орендних правовідносин і
визначається як подвійна плата за
користування річчю за час
прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з
неустойкою (штрафом, пенею),
передбаченою пунктом 1 частини другої
статті 258 ЦК України, оскільки, на
відміну від приписів статті 549 ЦК
України, її обчислення не здійснюється
у відсотках від суми невиконання або
неналежного виконання зобов'язання
(штраф), а також у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (пеня).

Крім того, слід враховувати, що
передбачені статтею 785 ЦК України
наслідки пов'язані з моментом
припинення договору оренди (найму).
Підстави припинення даного виду
договорів визначені в частині другій
статті 291 ГК України, згідно з якою
договір оренди припиняється, зокрема, у
разі закінчення строку, на який його
було укладено.

Відповідно до п. 5.1 Договору договір
набуває чинності з моменту підписання
і діє до 01.03.13 року.

В подальшому сторони на самому тексті
договору зробили письмову відмітку про
те, що Угода пролонгована до 01.03.14 року
за згодою сторін, що не спростовано
сторонами та підтверджується
частковим проведенням відповідачем
оплат за оренду майна в 2013 році.

Відповідно до п. 3.5 Договору орендар має
першочергове право після закінчення
договору оренди на продовження
договору, переукладення цього
договору.

Доказів звернення відповідача до
позивача, а також і доказів самого
факту продовження (переукладення)
договору сторонами не подано.

Відтак, договір оренди припинив свою
дію 28.02.14 року у зв'язку з закінченням
строку, на який його укладено.

Відповідно до п. 4.5 Договору орендар
зобов'язаний неухильно виконувати
вимоги орендодавця по звільненню
займаного торгового місця в строк,
вказаного в повідомленні.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач двічі направляв на адресу
відповідача претензії з вимогою
погасити суму заборгованості за
договором оренди та у зв'язку із
закінченням строку дії договору
звільнити від контейнера (демонтувати)
торгове місце НОМЕР_3 площею 4, 6 кв. м.,
розташованого по АДРЕСА_3. Копії
претензій від 19.03.14 року та від 08.04.14
року наявні в матеріалах справи (арк.
справи 21, 24), як і докази їх направлення
відповідачу листами з описом вкладення
(арк. справи 19-20, 22-23).

Доказів повернення орендодарем
орендодавцю об'єкта оренди суду не
подано, що є порушенням ч. 1 ст. 785 ЦК
України. Відтак, у позивача в силу
приписів ч. 2 ст. 785 ЦК України виникло
право вимагати від орендаря сплати
неустойки у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час
прострочення.

Відповідно до п. 2.1 Договору орендна
плата за користування об'єктом оренди
становить 800 грн. в місяць.

Час прострочення орендарем становить 5
місяців (з березня 2014 року по липень 2014
року). Отже, розмір неустойки за
користування річчю за час прострочення
становить 8 000 грн. (800 грн. х 2 х 5 місяців),
який є обгрунтованим та підлягає
задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача 4 265, 60 грн. - суми заподіяних
збитків (упущеної вигоди), то слід
зазначити наступне.

В цій частині позовна вимога
мотивована затримкою звільнення
торгового місця від контейнеру, відтак,
позивач міг отримати прибуток від
здачі в оренду торгового місця.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу
збитків, що підлягають відшкодуванню
особою, яка допустила господарське
правопорушення, включаються, зокрема,
неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі
належного виконання зобов'язання
другою стороною.

Згідно з приписами ст. 623 ЦК України
боржник, який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки. Розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання,
доказується кредитором. При визначенні
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
враховуються заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання.

Пред'явлення вимоги про відшкодування
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
покладає на кредитора обов'язок
довести, що ці доходи (вигода) не є
абстрактними, а дійсно були б ним
отримані в разі належного виконання
боржником своїх обов'язків. При
визначенні реальності неодержаних
доходів мають враховуватися конкретні
заходи, своєчасно вжиті кредитором для
їх одержання.

При визначенні розміру втраченої
вигоди повинні враховуватися тільки
точні дані, які безспірно і достовірно
підтверджують існування реальної
можливості отримання грошових сум або
іншого майна, в тому випадку, якби
зобов'язання було виконане боржником
належним чином. Її розмір повинен бути
підтверджений обґрунтованим
розрахунком, а також відповідними
доказами. Тобто, втрачена вигода
розглядається як гарантований,
безумовний і реальний доход.

Тягар доведення наявності і
обґрунтування розміру втраченої
вигоди покладається на позивача, який
повинен довести, що він міг і повинен
був отримати визначені доходи і тільки
неправомірні дії відповідача стали
єдиною і достатньою причиною, яка
позбавила його можливості отримати
прибуток. Таким чином, незважаючи на те,
що неодержаний прибуток - це результат,
який не наступив, вимоги про
відшкодування збитків у вигляді
втраченої вигоди повинні бути належним
чином обґрунтовані, підтверджені
конкретними підрахунками і доказами на
підкріплення реальної можливості
отримання потерпілою стороною
відповідних доходів у разі, якби друга
сторона виконала свої зобов'язання
належним чином.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про безпідставність та
необгрунтованість заявленої позовної
вимоги про стягнення 4 265, 60 грн. збитків,
оскільки позивачем жодними доказами у
справі не доведено суду, що вказана
сума не є абстрактною, а дійсно була б
ним отримана в разі належного
виконання відповідачем своїх
обов'язків. Крім того, судом враховано,
що за час прострочення звільнення
об'єкта оренди (затримки звільнення
торгового місця від контейнеру),
позивачем заявлено до стягнення
подвійну плату за користування річчю в
силу приписів ст. 785 ЦК України, яка
задоволена судом. Враховуючи
вищевикладене, в цій частині позову про
стягнення 4 265, 60 грн. - збитків слід
відмовити.

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Вказаною
нормою обов'язок доказування
покладений на сторони процесу.
Доказування полягає у поданні доказів
сторонами та доведенні їх
переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене,
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК
України слід відшкодувати позивачу з
відповідача пропорційно розміру
задоволених вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

частково задовольнити позов
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
відповідача Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором оренди торгівельного місця
НОМЕР_3 від 01.03.2012 року в сумі 22 839, 24 грн.,
в тому числі: 8 000, 00 грн. - основної
заборгованості; 1 044, 77 грн. - пені; 204, 46
грн. - 3% річних; 788, 80 грн. - індексу
інфляції; 535, 61 грн. - суми відсотків за
користування чужими грошовими коштами;
4 265, 60 грн. - суми заподіяних збитків; 8 000,
00 грн. - неустойки.

Стягнути з відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_1, 55200
(ідент. номер НОМЕР_1) на користь
позивача Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, АДРЕСА_2, 55200 (ідент. номер
НОМЕР_2) заборгованості за договором
оренди торгівельного місця НОМЕР_3 від
01.03.2012 року, а саме:

- 8 000, 00 грн. (вісім тисяч грн. 00 коп.)
- основної заборгованості;

- 550, 77 грн. (п'ятсот п'ятдесят грн. 77
коп.) - пені;

- 183, 46 грн. (сто вісімдесят три грн.
46 коп.) - 3 % річних;

- 788, 80 грн. (сімсот вісімдесят
вісім грн. 80 коп.) - індексу інфляції;

- 8 000, 00 грн. (вісім тисяч грн. 00 коп.)
- неустойки;

- 1 401, 67 грн. (одна тисяча чотириста
одна грн. 67 коп.) - витрат по сплаті
судового збору.

Наказ видати позивачу після
набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається
через місцевий господарський суд, який
розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на
рішення місцевого господарського суду
протягом десяти днів. У разі якщо в
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину
рішення, зазначений строк обчислюється
з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 06.10.2014 року.

Суддя
Е.М. Олейняш