ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р.
Справа №922/2043/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Барбашова С.В., суддя Горбачова Л.П.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Козирєва С.С., дов. б/н від
23.05.2014

відповідача - Судавцов Г.М., дов. б/н від
03.02.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Радій,
ЛТД", м. Мерефа Харківського району
Харківської області (вх.№ 2118 Х/3-10)

на рішення господарського суду
Харківської області від 14.07.2014 року по
справі №922/2043/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтелла", м. Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Радій ЛТД", м. Мерефа
Харківського району Харківської
області

про стягнення 231218,71 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року позивач звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Радій ЛТД"
заборгованості у розмірі 231218,71 грн., з
яких 219372,60 грн. - сума основного боргу,
3992,58 грн. пені, 7239,29 грн. інфляційних
втрат та 614,24 грн. - 3% річних за
користування чужими грошовими коштами,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором
поставки №И-8 від 01.04.2013, укладеного між
сторонами. Також просив покласти на
відповідача витрати по сплаті судового
збору.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 14.07.2014 року по
справі №922/2043/14 (суддя Светлічний Ю.В.)
позов задоволено повністю. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Радій, ЛТД" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтелла"
заборгованість у розмірі 231218,71 грн., яка
складається з суми основного боргу у
розмірі 219372,60 грн., пені у розмірі
3992,58грн., інфляційних втрат у розмірі
7239,29 грн., 3% річних у розмірі 614,24 грн. та
судовий збір у розмірі 4624,37 грн.

Відповідач з даним рішенням
господарського суду не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 14.07.2014 року у
справі №922/2043/14 скасувати та припинити
провадження у справі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі заявник
заперечує проти висновку суду про
наявність заборгованості та зауважує
на тому, що умовами договору №И-8 від
01.04.2013 здійснення оплати отриманого
відповідачем товару передбачена після
реалізації товару третім особам, отже
обов'язковою умовою здійснення оплати
є подальша його реалізація. При цьому,
як стверджував скаржник, позивач
доказів реалізації на надав, отже
строки здійснення розрахунків не
настали, у зв'язку з чим вважає
неправомірним висновок суду першої
інстанції про наявність підстав для
задоволення позову. До того ж, скаржник
звертає увагу суду апеляційної
інстанції на те, що акт звірки взаємних
розрахунків, наданий позивачем на
підтвердження своїх вимог, підписаний
не уповноваженою на його підписання
особою, отже не може бути прийнятий в
якості належного доказу по справі.

Позивач через канцелярію Харківського
апеляційного господарського суду
надав заперечення на апеляційну скаргу
(вх.7076 від 28.08.2014 року), в якому проти
доводів, викладених скаржником в
апеляційні скарзі заперечує, вважає, що
оскаржуване рішення суду першої
інстанції прийняте з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та всебічним
дослідженням обставин справи, у зв'язку
з чим, просить оскаржуване рішення
залишити без змін, а апеляційну скаргу
залишити без задоволення.

Перевіривши повноту встановлення
господарським судом обставин справи та
докази по справі на їх підтвердження,
їх юридичну оцінку та доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
заслухавши уповноважених
представників позивача та відповідача,
колегія суддів приходить до висновку
про залишення апеляційної скарги без
задоволення виходячи з наступних
підстав.

Як свідчать матеріали справи, 01.04.2013
року між позивачем та відповідачем був
укладений договір поставки № И-8,
відповідно до умов якого, позивач
зобов'язувався, в порядку та на умовах
визначених цим договором поставляти та
передавати у власність відповідача
визначений договором товар, а
відповідач приймати цей товар та
своєчасно здійснювати його оплату.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що
поставка товару здійснюється
позивачем на підставі зробленої заявки
покупця (відповідача по справі),
(направленої по факсу чи електронною
поштою) протягом 5 календарних днів з
моменту її отримання.

За умовами п. п. 4.2., 4.3 договору, ціна
товару, яка входить у партію поставки,
підтверджується у заявці покупця та
вказується у видатково - прибуткових
накладних; сума договору складається з
вартості партій товарів, поставлених
позивачем протягом строку дії
договору.

Відповідно до п. 5.1 договору, оплата за
кожну поставлену партію товару
здійснюється покупцем по мірі
реалізації, один раз в 14 днів після
реалізації поставленого товару третім
особам.

До того ж, пунктом 5.4 договору сторони
встановили, що покупець надає
постачальнику звіт про реалізований
товар кожні 30 днів після чого він
направляється постачальнику.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач належним чином виконував свої
обов'язки за договором та протягом часу
дії договору здійснював поставки
замовленого товару відповідачу, що
підтверджується копіями видаткових
накладних, що містяться в матеріалах
справи. (а.с. 29-63)

Аналіз встановлених по справі обставин
свідчить, що станом на 31.03.2014 року,
позивач передав у власність
відповідача товар на загальну суму в
розмірі 312372,60 грн., а відповідач
частково сплатив за отриманий товар
кошти в розмірі 93000,00 грн., що
підтверджується випискою з реєстру
накладних, що міститься в матеріалах
справи.

Проте, відповідач в порушення умов
договору не здійснив повної остаточної
оплати вартості за отриманий товар,
внаслідок чого за відповідачем
утворився борг в сумі 219372,60 грн.

Позивачем до матеріалів справи
наданий акт звірки за договором №И-8
від 01.04.2013, підписаний та скріплений
печатками підприємств, відповідно до
якого сторони підтвердили, що станом на
31.03.2014 заборгованість відповідача
складає 219372,60 грн. (а.с. 64)

Невиконання відповідачем своїх
зобов'язань в частині повної оплати за
отриманий товар й стало підставою для
звернення позивача до суду.

Беручи до уваги викладені обставини,
враховуючи, що відповідачем сума боргу
належним чином не спростована, доказів
остаточного погашення суми боргу
останній не надав, а також враховуючи,
що згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, з урахуванням приписів 692
Цк України, суд першої інстанції визнав
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 219372,60 грн. основного боргу
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам, колегія суддів зазначає, що
згідно ч. 2 статті 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК
України та ст. 193 ГК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином, в установлений строк,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, одностороння відмова
від виконання зобов'язання не
допускається, крім передбачених
законом випадків.

Встановлені по справі обставини
свідчать про те, що позивач належним
чином виконував свої обов'язки за
договором та протягом часу дії
договору здійснював поставки
замовленого товару відповідачу, що
підтверджується копіями видаткових
накладних, що містяться в матеріалах
справи. До того ж, 15.09.14 позивачем до
суду апеляційної інстанції були надані
копії видаткових накладних, які
складені належним чином, підписані
уповноваженими особами позивача та
відповідача та скріплені печатками
підприємств.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від
17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права", підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України.

Таким чином, факт поставки товару
відповідачу товару за договором є
доведеним та підтвердженим належними
доказами, а тому у відповідача в
будь-якому випадку виникло
зобов'язання по оплаті отриманого
товару.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до п. 5.1 договору, оплата за
кожну поставлену партію товару
здійснюється покупцем по мірі
реалізації, один раз в 14 днів після
реалізації поставленого товару третім
особам.

До того ж, пунктом 5.4 договору сторони
встановили, що покупець надає
постачальнику звіт про реалізований
товар кожні 30 днів після чого він
направляється постачальнику.

Дослідженням обставин по справі
встановлено, що відповідач в порушення
умов укладеного договору №И-8 від 01.04.2013
звіти про реалізований товар, який
зобов'язаний був надавати кожні 30 днів,
позивачу не надавав.

Оскільки сторонами не було чітко
узгоджено або встановлено строків
реалізації товару, позивач 08.04.2014
звернувся до відповідача із претензією
про сплату заборгованості за договором
№И-8 від 01.04.2013 та вимагав в 5-денний
термін із дня отримання такої вимоги
оплатити суму заборгованості у розмірі
219372,60 грн., що утворилась внаслідок
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором.

Проте, заборгованість за отриманий
товар у розмірі 219372,60 грн. відповідачем
сплачена не була.

Крім того, 18.04.2014 позивач повторно
звернувся до позивача з вимогою про
надання не пізніше 2-ох календарних
днів позачергового звіту про
реалізований товар на дату отримання
листа. Відповідно до поштового
повідомлення, вказана вимога була
отримана відповідачем 24.04.2014 року, отже,
відповідач був зобов'язаний надати
звіт позивачу у строк до 26.04.2014 року,
проте залишив зазначену вимогу без
відповіді та не надав на вимогу
позивача звіту про реалізований товар
на дату отримання листа.

В апеляційній скарзі заявник зауважує
на тому, що строк оплати товару за
спірним договором не настав з тих
підстав, що строк оплати товару у
відповідності з п. 5.1. Договору
ставиться в залежність від його
реалізації третім особам та відповідач
повинен здійснювати оплату товару саме
після його реалізації. При цьому,
скаржник наполягає на тому, що доказів
на підтвердження подальшої реалізації
товару третім особам позивачем до суду
не надано у зв'язку з чим вважає, що
строк оплати, визначений умовами
договору поставки №И-8 від 01.04.2013 ще не
настав.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Однак, відповідач не надав жодних
доказів наявності у нього залишків
нереалізованого товару на суму 219372,60
грн., наявність якого безпосередньо
пов'язана з можливістю повернення
цього товару. До того ж, звітів про
реалізацію товару або доказів на
підтвердження того, що отриманий товар
є нереалізованим відповідачем ані до
суду першої, ані апеляційної інстанції
не надано. При цьому, наявність
залишків спірного товару відповідачем
також належними доказами не
підтверджена. Крім того, не містять
матеріали справи і доказів того, що
відповідач звертався з пропозицією до
позивача повернути нереалізований
товар та ніяким чином не повідомляв
позивача про наявність у нього
нереалізованого товару.

Відповідно п. 2 ст. 530 ЦК України якщо
строк виконання боржником обов`язку не
встановлений або визначається
моментом пред`явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його в будь-який час.
Боржник повинен виконати такий
обов`язок в семиденний термін від дня
пред`явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Позивач скористався своїм правом та
звернувся до відповідача з вимогою про
перерахування суми боргу в розмірі
219372,60 грн. на рахунок позивача.

Але відповідач відповіді на надіслану
позивачем претензію не надав та не
скористався наданим розділом 6
договору правом на повернення
поставленого товару за участю
Поставщика (позивача), що свідчить про
ігнорування відповідачем виконання
своїх зобов'язань за спірним договором
щодо оплати отриманого ним товару та
порушення прав позивача на одержання
грошових коштів за поставлений товар.

Отже, посилання відповідача на не
настання строку розрахунків за
поставлений товар є безпідставним, а у
позивача у відповідності з умовами
договору та нормами чинного
законодавства, зокрема ч. 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, є всі
правові підстави вимагати стягнення з
відповідача 219372,60 грн. грошових коштів
за поставлений товар.

Крім того, в матеріалах справи
знаходиться підписаний між сторонами
акт звірки взаємних розрахунків, який
скріплений підписами та печатками
сторін. Відповідно до вказаного акту
станом на 31.03.2014 р. (а.с. 64) у відповідача
обчислюється заборгованість перед
позивачем в сумі 219372,09 грн.

При цьому, колегія суддів вважає
необхідним зауважити, що дійсно акт
звірки бухгалтерів за своєю правовою
природою носить інформаційний
характер. Між тим, акт звірки має
складатись виключно на підставі даних
бухгалтерського обліку і первинних
документів. Даний акт відповідно до
вимог статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
приймається до уваги колегією суддів
не лише в якості доказу проведення та
відображення сторонами певних
господарських операцій, а й доказом на
підтвердження фактичного виконання
позивачем умов договору №И-8 від 01.04.2013
та доказу наявності у відповідача
заборгованості в сумі 219372,09 грн. Дані,
що відображені в даному акті звірки не
спростовані відповідачем жодними
доказами, контррозрахунку суми
заборгованості до суду також не надано.
Посилання скаржника на те, що складений
акт підписаний не уповноваженою на
його підписання особою не може бути
прийнятий колегією суддів до уваги,
оскільки, матеріали справи свідчать
про те, що зазначений акт скріплений
печаткою підприємства відповідача,
доказів вибуття з володіння печатки
підприємства відповідачем не надано.

Враховуючи факт доведення позивачем та
підтвердження матеріалами справи
заборгованості відповідача, колегія
суддів вважає, що місцевий
господарський суд правомірно визнав
позовні вимоги про стягнення суми
основного боргу в розмірі 219372,60 грн.
обґрунтованими, підтвердженими
належними доказами та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
стягнення неустойки.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у
випадку прострочення оплати товару
позивач має право вимагати, а
відповідач зобов'язаний сплатити пеню
у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє
на момент виконання зобов'язання, від
суми заборгованості за кожний день
прострочення платежу.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

За приписами ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи, що умовами договору
сторони встановили застосування
штрафних санкцій за порушення умов
договору, а факт прострочення
відповідачем строку здійснення оплати
за отриману продукцію підтверджується
наявними матеріалами справи, колегія
суддів вважає правомірним висновок
суду першої інстанції про наявність
правових підстав для нарахування та
стягнення з відповідача 3992,58 грн. пені з
урахуванням вимог п.7.2. договору.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У зв'язку з цим, позивач на підставі ст.
625 ЦК України нарахував та заявив до
стягнення 7239,29 грн. інфляційних втрат
та 3% річних в розмірі 614,24 грн.

Враховуючи, що факт заборгованості
відповідача з оплати поставленого
позивачем товару є доведеним,
відповідачем жодним чином не
спростований, колегія суддів вважає, що
позовна вимога позивача про стягнення
з відповідача 7239,29 грн. інфляційних
втрат та 3% річних в розмірі 614,24 грн.
матеріально та документально
обґрунтована та є такою, що правомірно
задоволена судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів
визнає матеріальну та документальну
обґрунтованість позовних вимог, в свою
чергу відповідач ні під час вирішення
спору у господарському суді
Харківської області, ні під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав належного матеріального доказу
обґрунтованості та правомірності
викладених заперечень. Наведені ним в
апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права нічим не
обґрунтовані та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами, його
позиція не підтверджена належними та
допустимими доказами. Тому вимоги
відповідача, що зазначені в
апеляційній скарзі, не підлягають
задоволенню, а наведені на їх
підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Харківської
області від 14.07.2014 року.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 32-34, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105, 110 Господарсько
процесуального кодексу України
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Радій,
ЛТД", м. Мерефа Харківського району
Харківської області залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 14.07.2014 по
справі № 922/2043/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 26.09.2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Горбачова Л.П.