ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р.Справа № 922/4067/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства банк "Меркурій", м. Харків
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ульріка", м. Харків
про стягнення коштів та розірвання
договору за участю представників:

позивача - Рябініна С.В. (дов. № 55 від
16.06.2014 р.)

відповідача - Савви Л.Є. (дов. № б/н від
26.09.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне
товариство банк "Меркурій", звернувся
до господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ульріка" (надалі -
Відповідач) суми завданих збитківі у
розмірі 3 299 218,00 грн. та просить визнати
недійсним договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень, укладений 29.05.2013
р. між Позивачем та Відповідачем,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 (реєстраційний № 1192).
Також просить суд покласти на
Відповідача судовий збір.

Від Позивача заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні позовні
вимоги підтримує та просить суд
задовольнити їх у повному обсязі.

Від Відповідача заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні та у
наданому відзиви на позовну заяву,
проти позовних вимог заперечує у
повному обсязі.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Публічному акціонерному товариству
банк "Меркурій" належали нежитлові
приміщення №№ 20, 38-:-43 загальною площею
251,3 кв.м. в літ. «А-1», що знаходяться за
адресою м. Харків, проспект Косіора,
буд. 114. Зазначені нежитлові приміщення
належали позивачу на праві власності
на підставі іпотечного договору №
16-03-283, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, 16.12.2010 р.
за реєстровим номером № 4584. Витяг про
державну реєстрацію прав № 29769891,
виданий Комунальним підприємством
«Харківське бюро технічної
інвентаризації» 22.04.2011 р., реєстровий
номер 20458865, номер запису 1470 в книзі 1.

27.12.2012 р., відповідно до укладеного
позивачем договору на проведення робіт
по оцінці майна з суб'єктом оціночної
діяльності ФОП ОСОБА_4, було проведено
оцінку зазначених нежитлових
приміщень. Оціночна вартість
нежитлових приміщень №№ 20, 38-:-43 в літ.
«А-1», загальною площею 251,3 кв.м., які
розташовані за адресою м. Харків,
проспект Косіора, буд. 114 згідно виновку
складала 400000,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до рішення Правління АТ
БАНКУ «МЕРКУРІЙ» за № 2 від 11.01.2013 р.
Спостережної раді банку було надано
інформацію стосовно правочинів, у
вчиненні яких є заінтересованість, у
т.ч. на відчуження нежитлових приміщень
№№ 20, 38-:-43 в літ. «А-1», загальною площею
251,3 кв.м., які розташовані за адресою м.
Харків, проспект Косіора, буд. 114 особі,
яка має заінтересованість у вчиненні
правочину - ТОВ «УЛЬРІКА» за ціною 560000,00
грн.

14.01.2013 р. ухвалено Рішення Спостережної
ради АТ БАНКУ «МЕРКУРІЙ» про вчинення
позивачем правочину у вчиненні якого є
заінтересованість, а саме відчуження
нежитлових приміщень №№ 20, 38-:-43 в літ.
«А-1», загальною площею 251,3 кв.м., які
розташовані за адресою м. Харків,
проспект Косіора, буд. 114 особі, яка має
заінтересованість у вчиненні
правочину - ТОВ «УЛЬРІКА» за ціною 560000,00
грн.

11.04.2012 р., відповідно до укладеного
Позивачем договору на проведення робіт
по оцінці майна з суб'єктом оціночної
діяльності ФОП ОСОБА_4 за № 906/13 від
11.04.2013 р., було проведено оцінку
зазначених нежитлових приміщень з
метою визначення оцінки для відчуження
та оподаткування. Оціночна вартість
нежитлових приміщень №№ 20, 38-:-43 в літ.
«А-1», загальною площею 251,3 кв.м., які
розташовані за адресою м. Харків,
проспект Косіора, буд. 114 згідно
висновку експерта, станом на 11.04.2013 р.
складала 400000,00 грн. без ПДВ.

08.05.2013 р. Правлінням АТ БАНКУ «МЕРКУРІЙ»
було ухвалено рішення: здійснити
продаж нежитлових приміщення №№ 20,
38-:-43 загальною площею 251,3 кв.м. в літ.
«А-1», що знаходяться за адресою м.
Харків, проспект Косіора, буд. 114
виходячи з договірної вартості 560000,00
гривень без ПДВ

28.05.2013 р. в.о. голови правління АТ БАНКУ
«МЕРКУРІЙ» О.В. Куценко, прийнято
розпорядження № 96 від 28.05.2013 р.,
відповідно якого на виконання Плану
заходів щодо реалізації нерухомого
майна, що знаходиться у власності АТ
БАНК «МЕРКУРІЙ» на підставі звернення
стягнення на заставне майно здійснити
29.05.2013 р. продаж наступного майна:
нежитлові приміщення №№ 20, 38-:-43
загальною площею 251,3 кв.м. в літ. «А-1», що
знаходяться за адресою м. Харків,
проспект Косіора, буд. 114 виходячи з
договірної вартості 560000,00 (п'ятсот
шістдесят тисяч) гривень без ПДВ. Форма
оплати безготівкова.

29.05.2013 року між Позивачем та
Відповідачем, було укладено договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень
№№ 20, 38-:-43 в літ. «А-1», загальною площею
251,3 кв.м., які розташовані за адресою м.
Харків, проспект Косіора, буд. 114, надалі
договір купівлі-продажу. Договір
посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, реєстровий номер 1192.

Відповідно до п.п.2.1.договору
купівлі-продажу, продаж нежитлових
приміщень здійснено за ціною 560000,00
(п'ятсот шістдесят тисяч) гривень без
ПДВ. Балансова вартість майна на момент
укладення договору купівлі продажу за
даними Позивача становила 3299218,00 грн.

Виконавча дирекція Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб 14.03.2014 р. було
прийняте рішення № 15 про введення в АТ
БАНКУ «МЕРКУРІЙ» тимчасової
адміністрації строком на 3 місяці з
14.03.2014 по 13.06.2014.

10.06.2014 р. була прийнята Постанова
Правління Національного банку України
за № 340 «Про відкликання банківської
ліцензій і ліквідації БАНКА «МЕРКУРІЙ»

Виконавча дирекція Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб на підставі
зазначеної Постанови Правління НБУ
прийняла рішення № 47 від 12.06.2014 р. про
початок здійснення процедури
ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
БАНКУ «МЕРКУРІЙ» та призначенні
уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб з
ліквідації АТ БАНК «МЕРКУРІЙ» -
провідного професіонала з питань
врегулювання неплатоспроможності
банків відділу запровадження
процедури тимчасової дміністрації та
ліквідації департаменту врегулювання
неплатоспроможності банків Куліша В.М.
на період з 12.06.2014 по 11.06.2015 включно.

Спірний договір укладено між АТ БАНК
«МЕРКУРІЙ» і ТОВ «УЛЬРІКА» менш ніж за
рік до дня запровадження тимчасової
адміністрації банку.

Суд критично оцінює доводи Позивача
про те, що зазначена угода є недійсною,
оскільки внаслідок ії укладення
останньому заподіяні збитки.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши присутніх представників
сторін, повністю, всесторонньо, за
своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
Позивача слід відмовити в повному
обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»,
визначено вичерпний перелік критеріїв
нікчемності правочинів, укладених
банком протягом одного року до дня
запровадження тимчасової
адміністрації банку, на предмет
виявлення договорів (правочинів),
виконання яких спричинило або може
спричинити погіршення фінансового
стану банку.

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», протягом дії тимчасової
адміністрації уповноважена особа
Фонду зобов'язана забезпечити
перевірку правочинів (у тому числі
договорів), вчинених (укладених) банком
протягом одного року до дня
запровадження тимчасової
адміністрації банку, на предмет
виявлення правочинів (у тому числі
договорів), що є нікчемними з підстав,
визначених частиною третьою цієї
статті.

Правочини (у тому числі договори)
неплатоспроможного банку є нікчемними
з таких підстав: (1) банк безоплатно
здійснив відчуження майна, прийняв на
себе зобов'язання без встановлення
обов'язку контрагента щодо вчинення
відповідних майнових дій, відмовився
від власних майнових вимог; (2) банк до
дня визнання банку неплатоспроможним
взяв на себе зобов'язання, внаслідок
чого він став неплатоспроможним або
виконання його грошових зобов'язань
перед іншими кредиторами повністю чи
частково стало неможливим; (3) банк
здійснив відчуження чи передав у
користування або придбав (отримав у
користування) майно, оплатив
результати робіт та/або послуги за
цінами, нижчими або вищими від
звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і
більше відрізняється від вартості
товарів, послуг, іншого майна,
отриманого банком), або зобов'язаний
здійснити такі дії в майбутньому
відповідно до умов договору; (4) банк
оплатив кредитору або прийняв майно в
рахунок виконання грошових вимог у
день, коли сума вимог кредиторів банку
перевищувала вартість майна; (5) банк
прийняв на себе зобов'язання (застава,
порука, гарантія, притримання,
факторинг тощо) щодо забезпечення
виконання грошових вимог у порядку
іншому, ніж здійснення кредитних
операцій відповідно до Закону України
"Про банки і банківську діяльність"; (6)
банк уклав кредитні договори, умови
яких передбачають надання клієнтам
переваг (пільг), прямо не встановлених
для них законодавством чи внутрішніми
документами банку; (7) банк уклав
правочини (у тому числі договори), умови
яких передбачають платіж чи передачу
іншого майна з метою надання окремим
кредиторам переваг (пільг), прямо не
встановлених для них законодавством чи
внутрішніми документами банку; (8) банк
уклав правочин (у тому числі договір) з
пов'язаною особою банку, якщо такий
правочин не відповідає вимогам
законодавства України.

До матеріалів надані дві оцінки
відчужуваного за спірним договором
майна. Так оцінка, яка здійснення ФОП
ОСОБА_4 11.04.2013 р. визначала ринкову
вартість майна у розмірі 400000,00 грн. без
ПДВ. Відчуження майна здійснено
Позивачем за ціною 560000,00 грн. без ПДВ,
тобто ціна продажу є вищою за ринкову.

За вимогою, що міститься в ст. 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства.

Стаття 215 Цивільного кодексу України,
визначає, що підставою недійсності
правочину є недодержання сторонами в
момент його вчинення вимог щодо
відповідності змісту правочину актам
цивільного законодавства.

Аналогічне положення міститься і в
Постанові пленуму Верховного суду
України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", при
цьому для визнання правочину недійсним
не вимагається встановлення інших
підстав недійсності правочину, а
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Згідно зі ст. 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, яке
не відповідає вимогам закону, може бути
за вимогою однієї з сторін визнано
судом недійсним повністю або в частині.

Позивачем належними доказами не
доведено невідповідність укладеного
договору положенням ст. 203, ст. 215
Цивільного кодексу України, які
передбачають такі наслідки як визнання
договору недійсним в разі
невідповідності чи суперечності цим
нормам.

Слід зазначити, що у відповідності до
ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину
недійсним є одним із способів захисту
цивільного права та інтересу у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Аналогічно ст. 20 ГК
України передбачає можливість
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом з
метою захисту прав і законних
інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому
числі спірний договір може бути
визнаний за наявності двох умов: перша
це порушення ним прав та/або
охоронюваних законом інтересів
Позивача; друга це наявність
передбачених законом підстав для
визнання договору недійсним.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 180 Господарського
кодексу України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбаченому законом
порядку та формі досягнуто згоди по
всіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких за вимогою
однієї із сторін повинно бути
досягнуто згоди. При укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому випадку
узгодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
укладаючи спірний договір, сторони
досягли згоди щодо усіх його істотних
умов, а саме, досягли згоди щодо ціни,
строків та порядку розрахунків, тощо.
Вказаний договір підписаний та
скріплений печатками сторін належним
чином. Здійснення розрахунків за
договором підтверджується копіями
платіжних доручень, що містяться в
матеріалах справи.

У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Позивач не довів, яким чином його права
та/або інтереси порушуються спірним
правочином. Відсутні в матеріалах
справи й інші докази, які б могли б
привести суд до висновку про наявність
таких порушень прав, інтересів
позивача або норм діючого
законодавства.

П. 3, п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» передбачено, що правочин є
нікчемним, якщо відчуження майна
здійснено за ціною нижчою на 20% від
звичайної ціни, а не від балансової
вартості майна або, якщо банк уклав
правочин (у тому числі договір) з
пов'язаною особою банку, якщо такий
правочин не відповідає вимогам
законодавства України

Законодавче визначення поняття
звичайна ціна містіться у п.п. 71 п.14.1 ст.
14 Податкового кодексу України: «14.1.71.
звичайна ціна - ціна товарів (робіт,
послуг), визначена сторонами договору,
якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Якщо не доведено зворотне, вважається,
що така звичайна ціна відповідає рівню
ринкових цін»

Відповідно до п.1 Ст.39 Податкового
кодексу України (в редакції, що діяла на
момент укладення спірного договору),
звичайна ціна на товари (роботи,
послуги) збігається з договірною ціною,
якщо інше не встановлено цим Кодексом і
не доведено зворотне, в тому числі в
результаті неможливості визначення
звичайної ціни із застосуванням
положень пунктів 39.3-39.4 цієї статті.

Звичайна ціна застосовується у разі
здійснення платником податків: (а)
бартерних операцій; (б) операцій з
пов'язаними особами; (в) операцій з
платниками податків, що застосовують
спеціальні режими оподаткування або
інші ставки, ніж основна ставка податку
на прибуток, або не є платником цього
податку, крім фізичних осіб, які не є
суб'єктами підприємницької діяльності;
(г) в інших випадках, визначених цим
Кодексом.

П. 3 ст. 39 Податкового кодексу України,
встановлено, що така ціна може бути
визначена виходячи з результатів
незалежної оцінки майна та майнових
прав, яка проводиться суб'єктом
оціночної діяльності відповідно до
Закону України "Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні" .

Тобто для зазначених в договорі
нежитлових приміщень звичайною ціною є
400000,00 грн., оскільки така ціна визначена
виходячи з результатів незалежної
оцінки майна та майнових прав, яка
здійснена суб'єктом оціночної
діяльності відповідно до Закону
України "Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні", тому посилання позивача на
те, що при вчиненні зазначеного
правочину відбулось відчуження майна
за цінами, нижчими від звичайних цін
здійснення відповідних операцій з
пов'язаною особою банку є
необґрунтованими, оскільки продаж
відбувся за ціною ні нижчі оціночної
(звичайної) і тої факт, що балансова
вартість відчуженого майна становила
більшу суму не має в даному випадку
юридичних наслідків.

Дослідивши спірний договір, судом
встановлено, що його зміст не
суперечить діючому законодавству,
сторони при його укладенні дійшли
згоди стосовно всіх істотних умов
договору, та своїми діями щодо
виконання умов договору підтвердили,
те, що вказаний договір був спрямований
на реальне настання правових
наслідків.

Статтею 632 ЦК України встановлено, що
ціна в договорі встановлюється за
домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом. Зміна ціни в
договорі після його виконання не
допускається. Якщо ціна у договорі не
встановлена і не може бути визначена
виходячи з його умов, вона визначається
виходячи із звичайних цін, що склалися
на аналогічні товари, роботи або
послуги на момент укладення договору.

Щодо предмету договору купівлі-продажу
визначено у статті 656 ЦК України. Так
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому. Предметом
договору купівлі-продажу можуть бути
майнові права. До договору
купівлі-продажу майнових прав
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не випливає
із змісту або характеру цих прав.
Предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, якщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом. До
договору купівлі-продажу на біржах,
конкурсах, аукціонах (публічних
торгах), договору купівлі-продажу
валютних цінностей і цінних паперів
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено законом про ці види
договорів купівлі-продажу або не
випливає з їхньої суті. Особливості
договору купівлі-продажу окремих видів
майна можуть встановлюватися законом.

У статті 657 ЦК України визначено форму
окремих видів договорів
купівлі-продажу, так договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Статтею 658 ЦК України визначено право
продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати його
повернення.

Продавець зобов'язаний передати
покупцеві товар, визначений договором
купівлі-продажу. Продавець повинен
одночасно з товаром передати покупцеві
його приналежності та документи
(технічний паспорт, сертифікат якості
тощо), що стосуються товару та
підлягають переданню разом із товаром
відповідно до договору або актів
цивільного законодавства. (Стаття 662 ЦК
України).

Ціна товару визначено статтею 691 ЦК
України. Покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, або, якщо
вона не встановлена у договорі і не
може бути визначена виходячи з його
умов, - за ціною, що визначається
відповідно до статті 632 цього Кодексу, а
також вчинити за свій рахунок дії, які
відповідно до договору, актів
цивільного законодавства або вимог, що
звичайно ставляться, необхідні для
здійснення платежу. Якщо ціну
встановлено залежно від ваги товару,
вона визначається за вагою нетто, якщо
інше не встановлено договором
купівлі-продажу. Якщо договором
купівлі-продажу встановлено, що ціна
товару підлягає зміні залежно від
показників, що зумовлюють ціну товару
(собівартість, затрати тощо), але при
цьому не визначено способу її
перегляду, ціна визначається виходячи
із співвідношення цих показників на
момент укладення договору і на момент
передання товару. Якщо продавець
прострочив виконання обов'язку щодо
передання товару, ціна визначається
виходячи із співвідношення цих
показників на момент укладення
договору і на день передання товару,
встановлений у договорі, а якщо такий
день не встановлений договором, - на
день, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу. Положення цієї
частини про визначення ціни товару
застосовуються, якщо інше не
встановлено актами цивільного
законодавства або не випливає із суті
зобов'язання.

Відповідно до статті 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. У разі
прострочення оплати товару продавець
має право вимагати оплати товару та
сплати процентів за користування
чужими грошовими коштами. Якщо
покупець відмовився прийняти та
оплатити товар, продавець має право за
своїм вибором вимагати оплати товару
або відмовитися від договору
купівлі-продажу. Якщо продавець
зобов'язаний передати покупцеві крім
неоплаченого також інший товар, він має
право зупинити передання цього товару
до повної оплати всього раніше
переданого товару, якщо інше не
встановлено договором або актами
цивільного законодавства.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК
України).

Суд зазначає, виникле зобов'язання між
сторонами є таким, що виконано і
припинено внаслідок належного
виконання, а зміна ціни за договором за
таких умов не є можливою.

Матеріалами справи та Позивачем не
доведено факту завдання Відповідачем
збитків у заявленому розмірі, виходячи
з викладеного вище, оскільки ці вимоги
ґрунтувались на позиці недійсності
укладеного договору.

За таких обставин, суд вважає
нормативно та документально
необґрунтованими позовні вимоги в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень,
укладеного 29.05.2013 року між ПУБЛІЧНИМ
АКЦІОНЕРНИМ БАНКОМ «МЕРКУРИЙ» та
ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УЛЬРІКА»,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, реєстровий номер №1192, у
зв'язку з чим суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України. Мотивувальна
частина рішення повинна містити
встановлені судом обставини, а також
оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це
обґрунтувати. Мотивувальна частина
рішення повинна мати також посилання
на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких
визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України
зазначено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкорюються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією з основних
засад судочинства.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Відповідно до статей 44-49
Господарського процесуального кодексу
України, у разі відмови у задоволенні
позовних вимог, витрати по сплаті
судового збору покладаються на
Позивача, оскільки спір доведено до
суду не з вини Відповідача.

П. 4.5. постанови пленум Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України" визначено, що у випадках коли
позивач звільнений від сплати судового
збору, якщо позов залишено без
задоволення - судовий збір не
стягується.

На підставі ст. 129 Конституції України,
Податкового кодексу України, ст. 38
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»,
ст.ст. 11, 15, 16, 203, 204, 215 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 20, 180, 207
Господарського кодексу України,
керуючись ст.ст. 1, 12, 33, 43, 44-49, 65, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.10.2014 р.

Суддя І.П. Жигалкін