ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ
Незалежності, 1 тел. 71-81-84, факс 71-81-98
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" жовтня 2014 р.Справа № 924/1085/14

Господарський суд Хмельницької
області у складі:

Суддя Магера В.В., розглянувши
матеріали

За позовом Приватного підприємства
„Альстар", м. Одеса

до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Агрофірма „Онікс",
с. Завалійки, Волочиський район,
Хмельницька область

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_1, м.
Новоукраїнка, Кіровоградська область

про - визнання оплатним договору
зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу
від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар"
та ТОВ „Агрофірма „Онікс";

- стягнення вартості послуг зі
зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу в
розмірі 492 292,00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - адвокат за
договором №22-09/14-01 від 22.09.2014р.(ордер
№112504 від 22.09.2014р.);

від відповідача: Дем’янов І.Ю. - за
довіреністю №170 від 08.08.2014р.;

за участю третьої особи - не прибув.

В засіданні суду 06.10.2014р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення згідно ст. 85 ГПК
України.

Суть спору: Позивач звернувся до суду
із позовом про визнання оплатним
договору зберігання 215,390 тонн пшениці
4-го класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП
„Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс" та
стягнення вартості послуг зі
зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу в
розмірі 492 292,00 грн.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що 209.10.2007р. між ПП
„Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс"
було укладено договір, за яким позивач,
як господарське підприємство, що надає
послуги зі зберігання
сільськогосподарської продукції та
має для цих цілей відповідні умови та
спеціальне обладнання (елеватор),
приймає на зберігання 215,390 тон пшениці
4-го класу.

Факт передання предмету договору
(пшениці) посвідчено з обох сторін
накладною №29-10/07 від 29.10.2007р., в якій
зазначена підстава прийняття предмету
договору - „на зберігання". Проте, під
час укладання договору в документах не
було зазначено сума послуги зі
зберігання, а згодом в цій частині
виконання умов договору зберігання
виникли суперечки.

Вказує, що ТОВ „Агрофірма
„Онікс", а згодом ОСОБА_1, діючий на
підставі договору відступлення -
набуття права вимоги від 14.10.2009 року,
наполягали на поверненні предмету
договору без оплати наданої ПП
„Альстар" послуги зі зберігання, що
суперечить як приписам чинного
законодавства, так і Статуту позивача.
Вказує на виникнення спору щодо умов
надання послуги зі зберігання майна і,
в свою чергу, вказує на невизнання
відповідачем та третьою особою умови
договору, за якою відповідач повинен
сплатити певну суму коштів за надання
цієї послуги.

Так, у відповідності до ст.174
Господарського кодексу України
господарські зобов'язання можуть
виникати: безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акту, то
регулює господарську діяльність; з
акту управління господарською
діяльністю; з господарського договору
та інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать;
внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок іншої особи без достатніх на
те підстав; у результаті створення
об'єктів інтелектуальної власності та
інших дій суб'єктів, а також внаслідок
подій, за якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

Посилається на те, що згідно п.7
ст.179 Господарського кодексу України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів. В
даному випадку таким
нормативно-правовим актом є Закон
України „Про зерно та ринок зерна в
Україні". До цього ж, згідно правил ч.1
ст.937 Цивільного кодексу України
договір зберігання укладається у
письмовій формі у випадках,
встановлених ст.208 цього Кодексу.
Письмова форма договору вважається
дотриманою, якщо прийняття речі на
зберігання посвідчене розпискою,
квитанцією або іншим документом,
підписаним зберігачем.

Позивач посилається на те, що
згідно вимог ч.3 ст.26 Закону України
„Про зерно та ринок зерна в Україні" та
п.3 ч.1, ч.3 ст.937 Цивільного кодексу
України, ТОВ „Агрофірма „Онікс",
передавши на зберігання зерно пшениці,
а ПП „Альстар", прийнявши його, уклали
договір зберігання, на підтвердження
чого обидві сторони підписали накладну
№29-10/07 від 29.10.2007р.

Згідно умов статті 3 Закону
України „Про зерно та ринок зерна в
Україні" суб'єктами зберігання зерна є:
зернові склади (елеватори, хлібні бази,
хлібоприймальні, борошномельні і
комбікормові підприємства), суб'єкти
виробництва зерна, які зберігають його
у власних або орендованих
зерносховищах, та інші суб'єкти
господарювання, які беруть участь у
процесі зберігання зерна.

Відповідно до п.2.2.4 Статуту ПП
„Альстар" (в редакції станом на 2007 рік),
згідно якого предметом діяльності
підприємства є, на ряду з іншими,
закупка у населення за готівковий
рахунок, заготівля, зберігання,
переробка та виробництво
сільськогосподарської продукції.
Згідно п. 2.1.2 Статуту ПП „Альстар" (у
новій редакції від 25.02.2010 р.) одним з
предметом діяльності підприємства є
складське господарство.

Вказує, що у зв'язку із прийняттям
02.12.2009р. Постанови Кабінету Міністрів
України №1294 „Про затвердження порядку
видачі сертифіката відповідності
послуг зі зберігання зерна та
продуктів його переробки", ПП „Альстар"
на виконання вимог діючого
законодавства та для впровадження у
подальшому своєї діяльності в частині
зберігання сільськогосподарської
продукції, 18.06.2010 р. отримала сертифікат
№3474 відповідності послуг із
зберігання зерна та продуктів його
пробки, а також свідоцтво про атестацію
№РО-378/2010, 19.08.2011 року ПП „Альстар"
отримало повторно сертифікат № 4634
відповідності послуг із зберігання
зерна та продуктів його пробки.

Отже вказане підтверджує, що
позивач є юридичною особою, яка, на
момент виникнення спірних
правовідносин, на засадах
підприємницької діяльності надавало
послуги, пов'язані зі складським
зберіганням, а згодом і як
сертифіковане підприємство по
зберіганню зерна.

Таким чином, стверджує, що на час
виникнення спірних правовідносин ПП
„Альстар" отримало від ТОВ „Агрофірма
„Онікс" предмет зберігання, а саме: 215,390
тон пшениці 4-го класу, на засадах
складського зберігання, а після
отримання сертифікату - на засадах
зернового складу (елеватору).

Згідно ст.946 ЦК України, плата за
зберігання та строки її внесення
встановлюються договором зберігання.
Якщо зберігання припинилось
достроково через обставини, за які
зберігач не відповідає, він має право
на пропорційну частину плати. Якщо
поклажодавець після закінчення строку
договору зберігання не забрав річ, він
зобов'язаний внести плату за весь
фактичний час її зберігання.
Установчим документом юридичної особи
або договором може бути передбачено
безоплатне зберігання речі.

Наведена норма закону доводить до
висновку, що відплатність договору
презюмується, тобто договір зберігання
має вважатись відплатним, якщо інше не
визначено установчими документами
юридичної особи або договором.

Так, а ні Статутом ПП „Альстар", а
ні укладеним між ПП „Альстар" та ТОВ
„Агрофірма „Онікс" договором
зберігання не визначено і не
передбачено безоплатність послуги зі
зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу,
отриманої відповідно до накладної
№29-10/07 від 29.10.2007р.

При цьому, слід відмітити, що факт
укладання договору зберігання 215,390 тон
пшениці 4-го класу на підставі
накладної № 29-10/07 від 29.10.2007р., згідно
якої ТОВ „Агрофірма „Онікс" передало
на зберігання, а ПП „Альстар" прийняло
на зберігання, сторонами договору не
заперечується, а відтак в силу ч.1 ст.61
ЦК України є підставою для звільнення
від доказування цієї обставини. Дане
ствердження також підтверджується
договором відступлення набуття права
вимоги від 14.10.2009р. між ТОВ „Агрофірма
„Онікс" та ОСОБА_1, за яким ТОВ
„Агрофірма „Онікс" відступила на
користь ОСОБА_1 право замість першого
вимагати від позивача одержання в
товарному або грошовому вигляді
наданих на зберігання останньому 215,390
тон пшениці 4-го класу згідно товарної
накладної № 29-10/07 від 29.10.2007р.

Вважає, наявним факт
господарських взаєморозрахункових
відносин між ПП „Альстар" та ТОВ
„Агрофірма „Онікс", які з порушенням
приписів чинного законодавства
відступлені ТОВ „Агрофірмою „Онікс"
ОСОБА_1, тобто без згоди ПП „Альстар" як
сторони договору, яка має зворотнє
право вимоги оплатності послуги зі
зберігання від власника збереженого
майна.

Положеннями ст.193 ГК України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом. Частиною 2
цієї ж статті Кодексу визначено, що
кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язань, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загально-господарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно ч.1 ст.957 ЦК України за
договором складського зберігання
товарний склад зобов'язується за плату
зберігати товар, переданий йому
поклажодавцем, і повернути цей товар у
схоронності. У відповідності до частин
1-4 статті 632 ЦК України, ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
Якщо ціна у договорі не встановлена і
не може бути визначена виходячи з його
умов, вона визначається виходячи із
звичайних цін, що склались на
аналогічні товари, роботи або послуги
на момент укладення договору.

Отже, плата за зберігання за
договором між ПП „Альстар" та ТОВ
„Агрофірма „Онікс" може бути
визначена виходячи із звичайних цін, що
склалися на послуги зі зберігання
зерна на момент укладання цього
договору.

Так, згідно звичайних цін, які
склались на підприємствах зі
зберігання зерна, розташованих в
Роздільнянському районі Одеської
області, до 01.04.2008 року середня вартість
зберігання 1 тони пшениці на добу
складала 0,50 грн., а з 01.04.2008 року
вартість вказаної послуги була
переглянута в сторону збільшення і
стала складати 1 грн. за 1 тону на добу.

Таким чином, згідно розрахунку,
заборгованість за зберігання 215,390 тон
пшениці 4-го класу за період з 01.01.2008
року до 01.06.2014 рік складає 492 292,00 грн.
Весь проміжок часу, який зберігається
зерно на складі ПП „Альстар", ТОВ
„Агрофірма „Онікс" зволікає у
виконанні свого обов'язку по оплаті
вартості послуги за зберігання, не
визнаючи це своїм обов'язком.

Проте, в жовтні 2009 року фізична
особа ОСОБА_1 від імені ТОВ „Агрофірма
„Онікс" звернувся до ПП „Альстар" з
вимогою про повернення йому зерна, при
цьому в той час останнім не було
пред'явлено будь якого документу на
підтвердження своїх повноважень щодо
витребування предмету зберігання і
лише усно було зазначено, що згідно
договору від 14.10.2009р. ТОВ „Агрофірма
„Онікс" відступила йому своє право
вимоги предмету зберігання, проте
обов'язок сплати послуги за зберігання
цим договором не визначено. Не
погоджуючись тільки усними
поясненнями, керівництвом ПП „Альстар"
було витребувано від ОСОБА_1 зазначений
ним договір.

Вказує, що 20.07.2010 року від ОСОБА_1
на адресу ПП „Альстар" було надано
зазначений договір відступлення. Після
отримання вказаного договору, листом
від 10.08.2010 року ПП „Альстар" на ім'я
ОСОБА_1 було виставлено претензію щодо
сплати послуги за зберігання зерна за
період з жовтня 2007 року по липень 2010 рік
в розмірі 199 899,50 грн. При цьому, в даному
листі було зазначено, що лише після
сплати вказаної суми заборгованості,
законному представнику ТОВ „Агрофірма
„Онікс" буде повернуто зерно пшениці.
Проте, не маючи намір сплатити надану
послугу, гр. ОСОБА_1 розпочав судову
процедуру з витребування в
натуральному або грошовому вимірі 215,390
тон пшениці 4-го класу. Судовий спір
станом на день подання цього позову не
розв'язано.

Позивач вказує, що на даний час з боку
ПП „Альстар" продовжується надаватись
послуга зі зберігання 215,390 тон пшениці
4-го класу, яка належить ТОВ „Агрофірма
„Онікс", а остання зволікає нормами
чинного законодавства, якими
передбачено відплатність вказаної
послуги, вартість якої на день подання
позову складає 492 292,00 грн., надання
послуги зі зберігання цієї пшениці
відображається кожного звітного
місяця у Декларації на додану вартість.

Із врахуванням вищенаведеного, позивач
наполягає на задоволенні позовних
вимог із підстав, викладених у позові.

Відповідач у письмовому відзиві від
14.08.2014р. позовні вимоги не визнає,
вважає, що позов подано не до тієї
особи, яка повинна відповідати за
вказаним позовом. При цьому, відповідач
зазначає, що 14.10.2009р. між ТОВ „Агрофірма
„Онікс" (відповідач) та фізичною особою
ОСОБА_1 (третя особа) було укладено
договір відступлення-набуття права
вимоги на підставі ст.ст.512-519 ЦК
України. Відтак, відповідач вважає, що
належним відповідачем у даній справі є
фізична особа ОСОБА_1.

Крім того, 22.09.2014р. на адресу суду від
відповідача надійшло доповнення до
відзиву на позовну заяву відповідно до
яких повідомив суду наступне. Так,
27.10.2007 року ТОВ „Агрофірма „Онікс"
передала на зберігання 215,39 тон пшениці
4-го класу, з боку ПП „Альстар" в
підтвердження того, що 215,39 тон пшениці
4-го класу було передано на зберігання
видало накладну №29-10/07, вказаним
документом сторонами було узгоджено
господарські відносини. Оплата послуг
за зберігання в договорі не
встановлювалась.

Відповідач зазначає, що накладна №29-10/07
від 27.10.2007р., яка була підписана
повноважними представниками позивача
та відповідача є свідченням того, що
сторони дійшли згоди щодо порядку
зберігання зерна, яке належало ТОВ
„Агрофірма „Онікс" та стали
учасниками господарських відносин
відповідно до яких ТОВ „Агрофірма
„Онікс" мало право вимоги до ПП
„Альстар", а позивач в свою чергу був
боржником по відношенню до
відповідача, оскільки плата за
договором зберігання не була
встановлено договором, не вимагалась
та відплатність за договором жодним
чином не була встановлена сторонами.

Відповідач вказує, що з моменту
прийняття на зберігання пшениці, яка
належала ТОВ „Агрофірма „Онікс" та до
моменту подачі позову про стягнення
заборгованості з боку ПП „Альстар"
жодного разу не було ніяких звернень
щодо зміни або розірвання договору
зберігання, який було укладено 27.10.2007р.,
а також і не було грошових вимог до ТОВ
„Агрофірма „Онікс".

Отже, оскільки сторонами за час
господарських відносин, не
порушувалось питання щодо внесення
змін до договору зберігання та з боку
ПП „Альстар" не було заявлено жодних
грошових вимог до ТОВ „Агрофірма
„Онікс" відповідач вважає, що ТОВ
„Агрофірма „Онікс" була кредитором по
відношенню до ПП „Альстар" так як у
позивача знаходилось майно, яке на
праві власності належало відповідачу.

Керуючись правами наданими власнику
ТОВ „Агрофірма „Онікс" на підставі
ст.ст.512-519 ЦК України 14.10.2009р. уклало із
фізичною особою ОСОБА_1 договір
відступлення-набуття права вимоги. На
виконання умов договору
відступлення-набуття права вимоги,
новим кредитором ОСОБА_1, 22.10.2009р. на
адресу ПП „АЛЬСТАР" було направлено
повідомлення про відступлення
права-набуття, тобто ПП „АЛЬСТАР" було
обізнано про заміну сторони у
зобов'язанні, однак з боку ТОВ
„АЛЬСТАР" жодних заперечень
висловлено не було.

Також, відповідач зазначає, що новим
кредитором 22.10.2009р. на адресу ПП
„АЛЬСТАР" було направлено вимогу про
повернення продукції яка знаходиться
на зберіганні, в свою чергу ПП
„АЛЬСТАР", лише 05.08.2010р. направляло на
адресу нового кредитора повідомлення
про наявність боргу та вимогу про
сплату наданих послуги. Однак, рахунок
на оплату послуг з боку ПП „АЛЬСТАР" до
платника ОСОБА_1 було виставлено лише
07.09.2010р., жодних вимог до ТОВ „Агрофірма
„Онікс" не пред'являлось. Отже,
відповідач вважає, що ПП „АЛЬСТАР" було
прийнято заміну сторони в договірних
відносинах, та жодних заперечень до
договору відступлення-набуття права
від 14.10.2009 року з боку позивача не було.

Таким, чином станом на сьогоднішній
день ТОВ „Агрофірма „Онікс" не має
будь-яких зобов'язань та договірних
відносин з ПП „АЛЬСТАР", а тому на думку
відповідача, ТОВ „Агрофірма „Онікс" не
є суб'єктом господарсько-процесуальних
відносин та не може бути відповідачем у
справі №924/1085/14.

З огляду на викладене, відповідач
просить суд прийняти рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ПП
„Альстар" до ТОВ „Агрофірма „Онікс"
відмовити.

Представник позивача в засідання
суду 06.10.2014р. прибув, надав суду
клопотання про зупинення провадження у
даній справі до вирішення Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ касаційної скарги на рішення
Апеляційного суду Одеської області від
10.09.2014 року, яким стягнуто із ПП
„Альстар" на користь ОСОБА_1 504 012,00
гривень в якості оплати вартості
прийнятої на зберігання пшениці.

В обґрунтування заявленого
клопотання позивач посилається на те,
що згідно ч.1 ст.79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом, а також, у разі звернення
господарського суду із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави.

Посилається на п.п.3.16. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України „Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011р. №18,
згідно якого пов'язаною з даною справою
є така інша справа, у якій інший суд
встановлює обставини, що впливають чи
можуть вплинути на подання і оцінку
доказів у даній справі; в тому числі
йдеться про факти, які мають
приюдиційне значення (ч.3 і четверта
ст.35 ГПК). Вказаним рішенням
встановлені деякі обставини, які
входять у предмет доведення по даній
господарській справі, зокрема факт
укладення договору зберігання від
29.10.2007 року.

Позивач посилається на те, що в
цивільному процесі розглядалася
справа про стягнення на користь ТОВ
„Агрофірма „Онікс" вартості пшениці,
плату за зберігання якої позивач
просить стягнути в даному процесі,
оскільки відособлене встановлення
обставин (без урахування судових
рішень у цивільній справі) є
неможливим.

Із врахуванням вищевикладеного,
позивач просить зупинити провадження у
даній справі №924/1085/14 до закінчення
касаційного перегляду Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ рішення апеляційного суду
Одеської області від "10" вересня 2014 року
(провадження №22-ц/785/3213/14).

Крім того, позивач просить суд
долучити до матеріалів справи
витребувані судом докази на
підтвердження позовних вимог, а саме: 2
квитанції про відправлення листа від
02.10.2014р., 2 описи вкладення від 02.10.2014р.,
накладні кур'єрської доставки від
02.10.2010р. №003609 та №003610 - по одному
оригіналу, 2 описи вкладення до
накладних кур'єрської доставки від
02.10.2014р. - по одному оригіналу; квитанція
про відправлення листа від 19.04.2012р.
№684 - одна копія; опис вкладення до
листа від 19.04.2012р. - одна копія;
рахунок-фактура від 17.04.2012 року №1-2012
року - одна копія; розрахунок
заборгованості станом на 17.04.2012р. - одна
світлокопія; повідомлення про вручення
поштового відправлення від 19.05.2012р. - 1
копія.

Вказані докази судом оглянуті та
долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача в засідання
суду 06.10.2014р. прибув, проти позову
заперечив із підстав, викладених у
відзиві та в доповненні до відзиву.
Проти клопотання позивача про
зупинення провадження у справі
заперечує, вважаючи його
безпідставним.

Третьою особою 09.09.2014р. та 22.09.2014р. на
адресу суду надіслано письмові позиції
на позовну заяву. Відповідно до
вказаних позицій 3-я особа просить суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
ПП „Альстар" у зв'язку із тим, що ТОВ
"Агрофірма „Онікс" є неналежним
відповідачем у справі та просить
розглядати справу за відсутності
представника від третьої особи.

Розглядом матеріалів справи
встановлено таке.

Приватне підприємство „Альстар", м.
Одеса як юридична особа зареєстроване
27.03.2001р., про що видано свідоцтво про
державну реєстрацію №505819 серія А01,
значиться в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців згідно довідки
статистики №576715 від 23.02.2012р.

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Онікс", с. Завалійки,
Волочиський район, Хмельницька область
як юридична особа значиться в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, що
підтверджується Випискою із ЄДР №911472
серія АБ від 17.03.2014р., Витягом із ЄДР
станом на 11.06.2014р. №18813429.

ОСОБА_1, м. Новоукраїнка, Кіровоградська
область як фізична особа-підприємець
значиться в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, що підтверджено
Випискою із ЄДР станом на 04.09.2014р.,
довідкою держреєстратора №19244792 від
04.09.2014р.

Із наявної в матеріалах справи копії
накладної №29-10/07, датованої „29" жовтня
2007р. слідує, що 27.10.2007 року ТОВ
„Агрофірма „Онікс" передала, а ПП
„Альстар" прийняло на зберігання 215,39
тон пшениці 4-го класу згідно
довіреності серія ЯМЗ №646820 від 25.10.2007р.
через ОСОБА_4 Підстава - на зберігання.
Вказана накладна підписана з обох
сторін. Вартість переданої на
зберігання пшениці та оплата послуг за
зберігання не визначена.

14.10.2009р. між фізичною особою
ОСОБА_1 (новий кредитор) та Товариством
з обмеженою відповідальністю
„Агрофірма „Онікс" (первісний
кредитор) підписано договір
відступлення-набуття права вимоги б/н,
згідно якого сторони передбачили, що
первісний кредитор відступає, а новий
кредитор набуває право вимоги, належне
первісному кредитору у відповідності з
договірними відносинами із Приватним
підприємством „Альстар" на підставі
товарної накладної від „29" жовтня 2007р.
№29-10/07 на зберігання 215,390 т. пшениці 4
класу. (п.1 договору).

Згідно п.2,3 вказаного договору
передбачено, новий кредитор одержує
право замість первісного кредитора
вимагати від ПП „Альстар" 215,390 т.
пшениці 4 класу згідно товарної
накладної від „29" жовтня 2007р. №29-10/07. До
нового кредитора переходить право па
стягнення збитків, зокрема неустойки
(пені і штрафу), а також упущеної вигоди
та моральної шкоди за неповернення у
товарному чи грошовому вигляді
Приватним підприємством „Альстар"
наданих на зберігання 215,390 т. пшениці 4
(четвертого) класу згідно товарної
накладної від „29" жовтня 2007 року №29-10/07.

Вказаним договором також сторони
також передбачили, що первісний
кредитор відступає, а новий кредитор
набуває право вимоги за даним
договором безоплатно. Первісний
кредитор передає новому кредитору
документи, що підтверджують правові
вимоги до Приватною підприємства
„Альстар" одночасно з підписом даного
договору. Обов'язок інформування
Приватною підприємства „Альстар" про
заміну кредитора відповідно до даного
договору покладається на нового
кредитора. (п. 4,5,6 договору).

22.10.2009р. ОСОБА_1 на адресу ПП „АЛЬСТАР"
було направлено вимогу про повернення
продукції яка знаходиться на
зберіганні, а саме 215,390 т. пшениці 4
класу, а також на протязі 10 днів
провести розрахунок за отриману
пшеницю в товарному або в грошовому
виразі.

05.08.2010р. ПП „АЛЬСТАР" направило на
адресу ОСОБА_1 (нового кредитора)
письмове повідомлення за вих.№3/К про
наявність боргу та вимогу про сплату
наданих послуг за зберігання в сумі 199
899,50 грн., а 07.09.2010р. ПП „Альстар" було
виставлено рахунок останньому на
оплату послуг зі зберігання.

Оскільки товар в добровільному порядку
не було повернуто, а вартість послуг не
відшкодована, ОСОБА_1 в 2010р. звернувся
до Малиновського районного суду м.
Одеси із позовом, в якому просив
стягнути із відповідача матеріальні та
моральні збитки, завдані невиконанням
договору, та за зустрічним позовом ПП
„Альстар" до ОСОБА_1 та ТОВ „Агрофірма
„Онікс" про визнання недійсним
договору від 14.10.2009р. про відступлення
права вимоги.

11.12.2013р. рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси по справі
№521/673/13-ц у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 та вимог ПП „Альстар" було
відмовлено в повному обсязі.

10.09.2014р. рішенням Апеляційного суду
Одеської області (провадження
№22-ц/785/3213/14) рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 11.12.2013р.
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення
вартості зерна, переданого на
зберігання Приватного підприємства
„Альстар" було скасовано, та в цій
частині ухвалено нове рішення про
стягнення із Приватного підприємства
„Альстар" на користь ОСОБА_1 504012,60 грн. В
іншій частині рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 11.12.2013р.
залишено без змін. Вказане судове
рішення від 10.09.2014р. Апеляційного суду
Одеської області у встановленому
законом порядку набуло чинності та не
скасоване.

При цьому, рішенням Малиновського
районного суду міста Одеси від 11.12.2013р. ,
в частині, яка залишена без змін
рішенням Апеляційного суду міста Одеси
від 10.09.2014р., встановлено, що 29.10.2007 року
ТОВ „Агрофірма „Онікс" передало на
зберігання ПП „Альстар" через
представника цього підприємства
ОСОБА_4, який діяв на підставі
довіреності, 215390 кг зерна пшениці
м'якої 4 класу, що підтверджується
накладною №2-10-07 від 29.10.2007 року. Зерно
було передане на зберігання без
встановлення плати за його зберігання.

Судом також встановлено, що на час
укладання договору зберігання зерна
пшениці, ПП „Альстар" не мало
сертифіката на відповідність послуг із
зберігання зерна та продуктів його
переробки, з огляду на те, що воно не
було зерновим складом у розумінні
Закону України „Про зерно та ринок
зерна в Україні". Тому приписи нього
Закону на договірні правовідносини,
які виникли між ПП „Альстар" і ТОВ
„Агрофірма „Онікс", не
розповсюджуються. Таким чином, між
сторонами виникли правовідносини з
договору зберігання.

Вважаючи своє право порушеним,
позивач звернувся із позовом, згідно
якого просив суд визнати оплатним
договір зберігання 215,390 тон пшениці 4-го
класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП
„Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс" та
стягнути вартість послуг зі зберігання
215,390 тон пшениці 4-го класу в розмірі 492
292,00 грн.

Суд, оцінивши подані докази та
документи, а також наявні в матеріалах
справи письмові доводи та заперечення
учасників судового розгляду на
відповідність фактичним обставинам та
вимогам чинного законодавства,
приходить до таких висновків:

Згідно ч.3 ст.22 Закону України „Про
судоустрій і статус суддів" місцеві
господарські суди розглядають справи,
що виникають із господарських
правовідносин, а також і інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх
підсудності.

Статтями 1, 4, 12 ГПК України господарські
суди розглядають справи в порядку
позовного провадження, коли склад
учасників спору відповідає приписам
статті 1 цього Кодексу, а
правовідносини, з яких виник спір,
мають господарський характер.

Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує
право;

4) відновлення становища, яке
існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної
(немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Судом враховуються вимоги ст.20
Господарського кодексу України, згідно
якої кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів.

Права та законні інтереси
зазначених суб'єктів захищаються
шляхом: визнання наявності або
відсутності прав; визнання повністю
або частково недійсними актів органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання, припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Спосіб захисту цивільних прав та
інтересів особа обирає при зверненні з
позовною заявою до суду у
відповідності до вимог чинного
законодавства.

Із матеріалів справи вбачається,
що позивач, крім іншого, просить
визнати оплатним договір зберігання
215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007р.
укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ
„Агрофірма „Онікс", який оформлений
накладною №29-10/07 від „29" жовтня 2007р.

Натомість, умова про оплатність
або безоплатність правочину, так само
як інші його умови, визначається
сторонами в кожному конкретному
випадку в момент підписання правочину.

Згідно п.п.3.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" передбачено, що у
господарських відносинах правочин
(договір), як правило, вчиняється шляхом
складання документа (документів), що
визначає (визначають) його зміст і
підписується безпосередньо особою, від
імені якої він вчинений, або іншою
особою, яка діє в силу повноважень,
заснованих, зокрема, на законі,
довіреності, установчих документах.

За таких обставин, суд вважає, що
обраний спосіб захисту порушеного
права має відповідати способам,
встановленим законом. Однак, нормами
чинного законодавства, а саме статтями
20 ГК України та 16 ЦК України, не
передбачено такого способу захисту
порушеного права, як визнання
правочину оплатним. Таким чином,
предмет заявленого позову в цій
частині не відповідає встановленим
законом способам захисту порушених
прав.

Судом також враховуються вимоги
п.п.4.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України „Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011р. №18, згідно якого господарський
суд, дійшовши висновку про те, що
предмет позову не відповідає
встановленим законом або договором
способам захисту прав, повинен
відмовити в позові, а не припиняти
провадження на підставі пункту 1
частини першої статті 80 ГПК України.

Із врахуванням вищевикладеного,
суд вважає вимогу позивача про
визнання оплатним договору зберігання
215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007р.
укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ
„Агрофірма „Онікс" безпідставною та
такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про
стягнення із відповідача вартості
послуг зі зберігання 215,390 тон пшениці
4-го класу в розмірі 492 292,00 грн., судом до
уваги приймається таке.

Пунктом 3 ст.3, ст.627 ЦК України
закріплено принцип свободи договору,
який передбачає, що сторони є вільними
в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 7 ст.179 Господарського кодексу
України передбачено, що господарські
договори укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Із матеріалів справи слідує, що
предметом позовних вимог в цій частині
є вартість послуги зі зберігання 215,390
тон пшениці 4-го класу в розмірі 492 292,00
грн., яку відповідач повинен був
сплатити позивачу на підставі
накладної №29-10/07 від „29" жовтня 2007р.

Натомість, доводи позивача про
оплатність договору, оформленого
накладною №29-10/07 від „29" жовтня 2007р.,
суд оцінює критично та до уваги не
приймає, оскільки остання не може бути
прийнята до уваги у якості
підтвердження укладеного між
сторонами договору зберігання.

Згідно ч.1,2 ст.936 ЦК України
передбачено, що за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.
Договором зберігання, в якому
зберігачем є особа, що здійснює
зберігання на засадах підприємницької
діяльності (професійний зберігач), може
бути встановлений обов'язок зберігача
зберігати річ, яка буде передана
зберігачеві в майбутньому.

Статтею 937 ЦК України передбачено,
що договір зберігання укладається у
письмовій формі у випадках,
встановлених статтею 208 цього Кодексу
(у письмовій формі належить вчиняти, в
тому числі, правочини між юридичними
особами). Договір зберігання, за яким
зберігач зобов'язується прийняти річ
на зберігання в майбутньому, має бути
укладений у письмовій формі, незалежно
від вартості речі, яка буде передана на
зберігання. Письмова форма договору
вважається дотриманою, якщо прийняття
речі на зберігання посвідчене
розпискою, квитанцією або іншим
документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст.946 ЦК України
передбачено, що плата за зберігання та
строки її внесення встановлюються
договором зберігання. Якщо зберігання
припинилося достроково через
обставини, за які зберігач не
відповідає, він має право на
пропорційну частину плати. Якщо
поклажодавець після закінчення строку
договору зберігання не забрав річ, він
зобов'язаний внести плату за весь
фактичний час її зберігання.
Установчим документом юридичної особи
або договором може бути передбачено
безоплатне зберігання речі.

Відтак, відсутність у договорі
умови про плату за зберігання та про
строки її внесення позбавляє зберігача
по договору зберігання вимагати оплати
за послуги зі зберігання. Інших
письмових договорів, в яких сторони б
обумовили вартість послуг зберігання,
суду не було подано та останні в
матеріалах справи відсутні.

Судом також приймається до уваги,
що накладна №29-10/07 від „29" жовтня 2007р.
на зберігання 215,390 тон пшениці 4-го
класу була предметом дослідження по
цивільній справі №521/673/13-ц за позовом
ОСОБА_1 про стягнення вартості зерна,
матеріальних та моральних збитків.

В ході вирішення даної справи
№924/1085/14 судом враховується, що
рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 11.12.2013р., в частині, яка
залишена без змін рішенням
Апеляційного суду міста Одеси від
10.09.2014р., було встановлено, що 29.10.2007 року
ТОВ „Агрофірма „Онікс" передало на
зберігання ПП „Альстар" через
представника цього підприємства
ОСОБА_4, який діяв на підставі
довіреності, 215390 кг зерна пшениці
м'якої 4 класу, що підтверджується
накладною №2-10-07 від 29.10.2007 року. Зерно
було передане на зберігання без
встановлення плати за його зберігання.

Судами також було встановлено, що
наявна в матеріалах справи копія
накладної не скріплена печаткою ПП
„Альстар", в документі не встановлено
строку зберігання, відсутні зазначення
про безстрокове зберігання чи
повернення за вимогою; в документі не
визначено плату за зберігання,
відсутні зазначення про безоплатне
зберігання; в документі відсутні
відомості про місце зберігання тощо.

Оскільки вказана накладна
досліджувалася судами по цивільній
справі №521/673/13-ц, і за насідками такого
розгляду винесено судове рішення, яке
набуло чинності у встановленому
законом порядку, вказані фактичні
обставини не потребують додаткового
дослідження по даній справі та
приймається до уваги судом в силу ст. 35
ГПК України.

Згідно ст.35 ГПК України
передбачені підстави звільнення від
доказування, зокрема зазначено, що
обставини, визнані господарським судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно п.2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 „Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вказується, що не
потребують доказування преюдиціальні
обставини, тобто встановлені рішенням
суду у господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, - при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. При цьому не має значення,
в якому саме процесуальному статусі
виступали відповідні особи у таких
інших справах - позивачів,
відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиційне значення для
господарського суду має й вирок суду в
кримінальному провадженні або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення, які
набрали законної сили, якщо
господарський суд розглядає справу про
правові наслідки дій чи бездіяльність
особи, щодо якої ухвалений вирок або
постанова суду, і лише в питаннях, чи
мало місце діяння та чи вчинене воно
цією особою.

Преюдиціальне значення
процесуальним законом надається саме
обставинам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), а не правовій
оцінці таких обставин, здійсненій
іншим судом.

Відтак, безоплатність відносин
сторін по передачі зерна на зберігання,
що оформлялись накладною №2-10-07 від
29.10.2007 року, судами встановлена і
повторному дослідженню не підлягає.
Натомість, належних та допустимих
доказів на спростування зазначеного,
суду не подано, доводи позивача
матеріалами справи не підтверджуються.

За приписами статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд, у визначеному законом порядку,
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарський суд приймає тільки
ті докази, які мають значення для
справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. (ст. 34 ГПК України).

Виходячи із змісту ст.33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Доказування полягає не
лише в поданні особами доказів, а й у
доведенні їх переконливості. Отже,
обов'язок доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Згідно ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі усіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, подане позивачем
клопотання про зупинення провадження у
даній справі суд вважає за необхідне
відхилити, зважаючи на таке.

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України
господарський суд зупиняє
провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом.

Таким чином, підставою для зупинення
провадження у справі є об'єктивна
неможливість розгляду господарської
справи до вирішення пов'язаної справи
іншим судом. Пов'язаність справ полягає
у тому, що рішення іншого суду, який
розглядає справу, встановлює
обставини, що впливають на збирання та
оцінку доказів у даній справі, зокрема
факти, які мають преюдиціальне
значення для справи, яка підлягає
зупиненню.

Натомість, позивачем в розумінні ст.79
ГПК України не подано належних доказів
існування пов'язаної справи, без якої
дана справа не могла б бути вирішена по
суті з об'єктивних причин.

В обґрунтування клопотання про
зупинення по даній справі позивач
посилається на подану касаційну скаргу
на рішення Апеляційного суду Одеської
області від 10.09.2014р. і просить зупинити
вирішення даної справи до закінчення
касаційного перегляду Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ рішення апеляційного суду
Одеської області від 10 вересня 2014 року
(провадження №22-ц/785/3213/14).

Проте, пов'язаність вказаних
справ оцінюється критично та не
позбавляє суд можливості вирішити
даний спір по суті із врахуванням
наявних у справі доказів, доводів та
заперечень сторін.

Судом також враховується, що
рішення Апеляційного суду Одеської
області від 10.09.2014р. на дату вирішення
даної справи набрало законної сили в
порядку ч.1 ст.223, 319 ЦПК України.

Згідно ч.3 ст.22 ГПК України
передбачено, що сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Враховуючи вищевикладене,
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню, тому у позові необхідно
відмовити.

Згідно ст.ст.44, 49 ГПК України
судові витрати по справі на
відповідача не покладаються у зв'язку
із відмовою в позові.

Керуючись ст.ст.12, 32, 33, 34, 43, 44,
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, СУД -

ВИРІШИВ:

У позові Приватного підприємства
„Альстар", м. Одеса до Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Агрофірма „Онікс", с. Завалійки,
Волочиський район, Хмельницька область
за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - ОСОБА_1, м.
Новоукраїнка, Кіровоградська область
про визнання оплатним договору
зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу
від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар"
та ТОВ „Агрофірма „Онікс", стягнення
вартості послуг зі зберігання 215,390 тон
пшениці 4-го класу в розмірі 492 292,00 грн.,
відмовити.

Повне рішення складено 09.10.2014р.

Суддя
В.В. Магера

Віддрук. 3 прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (вул. Терешкової, 20-А, кв. 2, м.
Одеса, 65080) - згідно заяви;

3 - ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, 27100) - рекоменд. із
повідомл.