ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2014 р.
Справа № 922/2421/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Могилєвкін Ю.О.,

суддя Пушай В.І. , суддя Барбашова С.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Гендеровська Ю.О.

відповідача - Смуригін О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№2636Х3-9)
на рішення господарського суду
Харківської області від 26.08.14 у справі
№ 922/2421/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства банку "Банк "Меркурій",
м.Харків

до Приватного підприємства "Ера",
м.Харків

про стягнення 5 942 512,85 грн.

за зустрічним позовом Приватного
підприємства "Ера", м.Харків

до Публічного акціонерного
товариства банку "Банк "Меркурій",
м.Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014р. позивач звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором № 02/1-25К-41
невідновлюваної кредитної лінії в
національній валюті України від 06.06.2012
року у розмірі 5942512,85 грн. грн., яка
виникла станом на 19.05.2014 р., у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
взятих на себе зобов'язань за договором
в частині повернення кредитних коштів
та сплати відсотків.

03 липня 2014 р. позивач надав заяву про
забезпечення позову, в якій викладено
прохання накласти арешт в межах суми
боргу, а саме 5942512,85 грн., на нерухоме і
рухоме майно, яке належить ПП "Ера" на
праві власності, в тому числі на
грошові кошти на усіх рахунках,
належних йому у всіх банках України;
заборонити ПП "Ера" у термін, починаючи
з дати винесення ухвали про
забезпечення позову до розгляду його
по суті та набрання судовим рішенням
законної сили, розпоряджатись
безпосередньо або через своїх
представників на будь-яких підставах, у
будь-якій формі належним йому на праві
власності майном.

Приватне підприємство "Ера" 15.07.2014 року
звернулось до господарського суду із
зустрічним позовом до ПАТ банк
"Меркурій" про визнання недійсним
договору № 02/1-25К-41 від 06.06.2012 року,
укладеного між ПАТ банк "Меркурій" та ПП
"Ера".

26 серпня 2014 р. представник ПП "Ера"
надав заяву про розстрочення виконання
рішення по справі № 922/2421/14 надавши
можливість відповідачу сплачувати
зазначену заборгованість частинами
щомісячно на протязі 12 місяців з дати
прийняття рішення суду.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 26.08.2014 р. по
справі № 922/2421/14 (суддя Шатерніков М.І.)
первісний позов задоволено повністю;
стягнуто з Приватного підприємства
"Ера" (61068, м.Харків, Комінтернівський
район, пр. Московський,118,
ідентифікаційний код 25464456) на користь
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
БАНК "МЕРКУРІЙ" (61002, м.Харків, вул.
Петровського, 23, ідентифікаційний код
14360386) заборгованість за Договором
№ 02/1-25К-41 на невідновлювальну
кредитну лінію в іноземній валюті від
06.06.2012р. у розмірі 5942512,85 грн.
Розстрочено виконання рішення
господарського суду Харківської
області від 26 серпня 2014 року по справі
№ 922/2421/14 шляхом сплати суми боргу
наступним чином: у період з вересня 2014
року по липень 2015 року - щомісячно по
495210,00 грн.; серпні 2015 року - 495202,85 грн;
стягнуто з відповідача на користь
державного бюджету України 73080,00 грн.
судового збору.У задоволенні заяви ПАТ
банк "Меркурій" про забезпечення позову
відмовлено.У зустрічному позові
відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду
частково не погоджується, надав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати частково в частині
надання розстрочки виконання рішення.

У апеляційній скарзі зазначив, що до
12.06.2015р. повинна бути закінчена
ліквідація банку та надання рострочки
до серпня 2015р. порушує вимоги норм
діючого законодавства.відповідач не
довів можливості покращення його
фінансового положення в період
розстрочки та не зазначив джерел
погашення щомісячних платежів.

Відповідач вважає рішення суду
законним та обґрунтованим, прийнятим
відповідно до норм чинного
законодавства, надав відзив на
апеляційну скаргу, в якому просить
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

У відзиві зазначив, що ліквідаційна
процедура може бути продовжена ще на
один рік,.всі кошти, що отримуються від
господарської діяльності відповідача
направляються на сплату
податків.зборів та виплату заробітної
плати працівникам, що є підставою для
розстрочення виконання рішення
суду.так як оплата заборгованості в
повному обсязі призведе до
неможливості виконання податкових
зобов'язань перед бюджетом України.

Відповідач просив надати час для
надання нових доказів, зазначена заява
залишена колегієй суддів без
задоволення як необґрунтована.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила, що
06 червня 2012 року між ПАТ Банк "Меркурій"
(позивач за первісним позовом) та ПП
"Ера" (відповідач за первісним позовом;
позичальник) було укладено Договір
№ 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної
лінії в національній валюті України
(надалі по тексту Кредитний договір)
відповідно до умов якого позивач за
первісним позовом відкрив ПП "Ера"
кредитну лінію з максимальним лімітом
10284000,00 грн. на умовах сплати 22 % річних. У
подальшому, з урахуванням додаткових
угод укладених між сторонами, було
здійснено реструктуризацію кредитної
заборгованості позичальника,
здійснено заміну валюти виконання
зобов'язання на долари США та
встановлено ліміт кредитної лінії до
1553186,79 доларів США, зі сплатою 12% річних

Відповідно до п. 1.4 Кредитного
договору, з урахуванням додаткової
угоди № 7 від 02.кінцевий термін
повернення заборгованості за
кредитною лінією встановлено до 27.03.2014
р.

За умовами п. 5.2.5 Кредитного договору
відповідач за первісним позовом взяв
на себе зобов'язання сплачувати
кредитору проценти за користування
кредитом у порядку, встановленому
розділом 3 даного договору.

Постановою Національного Банку
України № 340 від 10.06.2014р. вирішено
відкликати банківську ліцензію та
ліквідувати АТ БАНК "МЕРКУРІЙ", а
12.06.2014р. виконавчою дирекцією фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
прийнято рішення № 47 про початок
ліквідації АТ БАНК "МЕРКУРІЙ" та
призначено уповноважену особу Фонду на
ліквідацію.

Суд першої інстанції обґрунтовано
встановив, що позивач, у відповідності
до умов Кредитного договору, виконав
свій обов'язок щодо надання
позичальнику грошових коштів, що
підтверджується матеріалами справи,
зокрема виписками позивача про рух
коштів між ним і ПП "Ера" та довідкою про
стан заборгованості відповідача за
первісним позовом, та не спростовано
представником відповідача.

Відповідач користуючись грошовими
коштами, свої зобов'язання за договором
№ 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної
лінії від 06.06.2012 р. щодо повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування кредитними коштами
належним чином не виконував, в зв'язку з
чим станом на 19.05.2014 р. у нього перед
позивачем за первісним позовом
утворилась заборгованість у розмірі
5804283,00 грн., з яких: 471537,95 дол. США, що в
перерахунку по курсу НБУ станом на
19.05.2014 р. становить 5541540,87 грн. - залишок
простроченої заборгованості за
кредитом; 19566,67 дол. США, що в
перерахунку по курсу НБУ станом на
19.05.2014 р. становить 229948,62 грн. -
заборгованість за простроченими
процентами; 2790,47 дол. США, що в
перерахунку по курсу НБУ станом на
19.05.2014 р. становить 32793,76 грн. -
заборгованість за нарахованими
процентами.

Суд першої інстанції, надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог, обгрунтовано
виходив з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України однією із підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договір, а в силу вимог ч. 1
ст. 629 цього Кодексу договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України,
статтею 193 ГК України зобов'язання
мають виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, одностороння відмова
від виконання зобов'язання не
допускається.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Суд першої інстанції правомірно
встановив, що станом на момент
прийняття рішення, в матеріалах справи
відсутні докази виконання
відповідачем зобов'язань за договором
№ 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної
лінії від 06.06.2012 р. в повному обсязі, в
той час як факт надання останньому
грошових коштів підтверджується
матеріалами справи, копії яких
міститься в матеріалах справи, а
обов'язок повернути кредит та сплатити
проценти за його користування
встановлений вказаним кредитним
договором.

Суд першої інстанції, перевіривши
надані позивачем розрахунок
заборгованості за договором № 02/1-25К-41
невідновлювальної кредитної лінії від
06.06.2012 р. по кредиту та нарахованим
процентам, які рахуються непогашеними
перед Банком станом на 19.05.2014р., і
залишаються непогашеними на цей час,
дійшов висновку про його
обґрунтованість, арифметичну
правильність, відповідність вимогам
закону та умовам Кредитного договору.

Відповідач не надав заперечень щодо
здійснених Позивачем нарахувань та
наведених ним сум, а також
контррозрахунку нарахованої
заборгованості по кредиту та
процентам.

Суд першої інстанції обгрунтовано
задовольнив позовні вимоги в частині
стягнення з ПП "Ера" заборгованості за
кредитом та заборгованості за
процентами у загальному розмірі 5804283,00
грн.

Відповідно до частини 1 ст.611 ЦК України
у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Пунктом 6.1 Кредитного договору сторони
передбачили, що у випадку порушення
строків повернення кредиту, сплати
процентів Позичальник сплачує
Кредитору пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ України від суми
простроченої заборгованості.

Суд першої інстанції обгрунтоовано
встановив, що відповідач не виконав
передбачені договором зобов'язання по
своєчасному поверненню кредитних
коштів та сплаті відсотків за
користування кредитом та задовольнив
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача штрафних санкцій у вигляді
пені у розмірі 138229,60 грн.

Відповідач за первісним позовом
звернувся до суду з зустрічним позовом,
в якому просив визнати недійсним
договір № 02/1-25К-41 від 06.06.2012 року,
укладений між ПАТ банк "Меркурій" та ПП
"Ера", посилаючись на те, що при
підписанні спірного кредитного
договору, банком (відповідачем у
справі) були порушені законні права ПП
"Ера" (позивача за зустрічним позовом),
оскільки спірний кредитний договір за
своїм змістом і текстом не відповідає
законодавству України (Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
ЦКУ та ГК), інтересам і волі позивача,
чим порушує його права та законні
інтереси, тому у позивача є всі
підстави для визнання кредитного
договору недійсним за статтями 203 та 215
Цивільного кодексу України, що і стало
підставою для звернення позивача до
господарського суду з відповідним
позовом.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 203 ЦК України
(загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину)
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до статті 3 Цивільного
кодексу України однією із загальних
засад цивільного законодавства є
свобода договору.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Ст. 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст.6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв діловою
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
закріплена презумпція правомірності
правочину, за якою правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або він не
визнаний судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2,
12 Постанови № 3 "Про судову практику
в справах про визнання угод недійсними"
роз'яснив, що угода може бути визнана
недійсною лише на підставі та з
наслідками, передбаченими законом. В
кожній справі про визнання угоди
недійсною суд має встановити ті
обставини, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною, та настання
визначених юридичних наслідків.

Частина 1 статті 638 Цивільного кодексу
України проголошує, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови
про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 180
Господарського кодексу України (надалі
ГК), договір вважається укладеним, якщо
між сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні договору, сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано
встановив, що спірний договір (з
урахуванням усіх умов договору) та
додаткові угоди до нього були укладені
сторонами з дотриманням та у
відповідності до ст.ст. 626, 627, 628, 638
Цивільного кодексу України та
сторонами досягнуто згоди з усіх його
істотних умов.

Суд першої інстанції прравомірно не
взяв до уваги твердження позивача за
зустрічним позовом про відсутність у
ПАТ Банк "Меркурій" станом на час
укладання договору ліцензії на
здійснення валютних операцій, оскільки
банк діяв на підставі Генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій від 24.10.2011 № 165.

Отже, відповідач (позивач за
зустрічним позовом) не надав жодного
доказу на підтвердження та
обґрунтування своїх зустрічних
позовних вимог, документально не довів
свою позицію у справі та не спростував
заявлені первісні позовні вимоги.

Суд першої інстанції зробив
обгрунтований висновок, що зустрічні
позовні вимоги не обґрунтовані, не
підтверджуються наявними у матеріалах
справи доказами тому, не підлягають
задоволенню.

Суд першої інстанції правомірно
відмовив у задоволенні заяви позивача
про вжиття заходів до забезпечення
позову шляхом накладення арешту на
майно та грошові суми, що належать
відповідачеві в межах суми боргу у
розмірі 5942512,85 грн. виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України, за
заявою сторони, прокурора чи його
заступника, який подав позов, або з
своєї ініціативи суд має право вжити
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Згідно ст. 67 Господарського
процесуального кодексу України, позов
забезпечується, зокрема, накладанням
арешту на майно або грошові суми, що
належать відповідачеві, забороною
відповідачеві вчиняти певні дії, що
стосуються предмету спору.

Відповідно п. 3 Постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 16
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення
позову, що застосовується
господарським судом, визначається його
відповідністю вимогам, на забезпечення
яких він вживається. Оцінка такої
відповідності здійснюється
господарським судом, зокрема, з
урахуванням співвідношення права
(інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням
такого: розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Суд першої інстанції обґрунтовано
встановив, що заява позивача
ґрунтується на припущеннях, не
обґрунтована жодними доказами та
заявником не доведено, що невжиття
заходів до забезпечення позову може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду,
у зв'язку з чим відмовляє у її
задоволенні, як необґрунтованої.

26 серпня 2014 року до господарського
суду надійшла заява ПП "Ера", в якій
боржник просить суд розстрочити
виконання рішення по даній справі
надавши можливість відповідачу
сплачувати зазначену заборгованість
частинами щомісячно на протязі 12
місяців з дати прийняття рішення суду,
з посиланням на тяжке фінансове
становище ПП "Ера", зокрема зазначає, що
негайне стягнення заборгованості може
мати наслідком припинення
господарської діяльності, на
підтвердження чого надано фінансові
звіти ПП "Ера" на 31 грудня 2013 р., на 31
березня 2014 р. та 30 червня 2014 р.

Суд першої інстанції зробив
необгрунтований висновок, що наведені
відповідачем обставини є такими, що
ускладнюють виконання рішення по даній
справі та носять винятковий характер
та надав розстрочку виконання рішення
на 12 місяців.

Відповідно до ст. 121 ГПК України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, суд у виняткових випадках,
залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити виконання
рішення.

Отже, для вирішення питання про
надання розстрочки виконання рішення,
суд повинен дослідити наявність
зазначених обставин і тільки у
винятковому випадку розстрочити
виконання рішення. Такими обставинами,
зокрема, можуть бути відсутність майна,
яке по рішенню суду може бути передано
стягувачеві, стихійне лихо, інші
надзвичайні події.

При вирішенні питання про відстрочку
чи розстрочку виконання рішення
господарський суд повинен врахувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступень вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи.

Суд першої інстанції не досліджував
зазначених обставин не зазначив в чому
полягає винятковий характер
зазначених відповідачем обставин, не
врахував, що позивач знаходиться в
ліквідаційній процедурі.

Колегія суддів, дослідивши наведені
боржником обставини, вважає, що важке
фінансове становище боржника
утворилось внаслідок його власної
господарської діяльності, а не в силу
якихось особливих обставин, що
унеможливило б виконання рішення суду
та скрутне фінансове становище
відповідача, не може розцінюватися як
винятковий випадок, тобто як підставу
для розстрочки виконання судового
рішення.

Посилання боржника на складний
фінансовий стан підприємства
безпідставне, так як боржник не надав
доказів своєї економічної
неплатоспроможності, відсутності чи
наявності грошових коштів на своїх
рахунках, відсутності майна, а навпаки
фінансові звіти підтверджують
наявність дебіторської заборгованості
та інших джерел можливого погашення
заборгованості, докази підтверджуючі
неможливість виконання рішення суду
відсутні, тобто боржник не довів
наявність виняткових обставин, які б
могли бути підставою для розстрочки
виконання рішення суду.

Отже, відсутні обставини, що
ускладнюють або роблять неможливим
виконання рішення суду, боржник не
надав доказів неможливості виконання
рішення суду, в зв'язку з чим рішення в
частині надання розстрочки виконання
рішення підлягає скасуванню, а заява
про надання розстрочки виконання
рішення суду підлягає залишенню без
задоволення.

Таким чином, висновки викладені в
рішенні господарського суду, частково
не відповідають нормам матеріального
та процесуального права та фактичним
обставинам справи, а мотиви позивача
можуть бути підставою для його
часткового скасування, керуючись ст.ст.
526, 530, 610, 611, 1054 Цивільного кодексу
України, статтями 101- 105, 121
Господарського процесуального кодексу
України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 26.08.2014 р. у
справі №922/2421/14 в частині
надання рострочки виконання рішення
суду скасувати.

В задоволенні заяви від 26.08.2014р. про
розстрочку виконання рішення суду по
справі № 922/2421/14 відмовити.

В іншій частині залишити рішення суду
без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції: Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 03.10.14

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Барбашова С.В.