ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2014 р.
Справа № 23/096-11

Господарський суд Київської області у
складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Щур О.
Д.

за участю представників учасників
процесу:

від прокурора: Біньковська А. В.
(посвідчення № 009568 від 15.10.2012 р.);

від позивача: Цуцкірідзе І. Л.
(довіреність № 516 від 20.12.2013 р.);

від відповідача-1: Мендрик О. С.
(довіреність № 30-06/07 від 30.06.2014 р.);

від відповідача-2: не з'явились;

від відповідача-3: Ясенова Н. П.
(довіреність № 10/36 від 15.01.2014 р.);

від третьої особи-1: не з'явились;

від третьої особи-2: не з'явились;

від третьої особи-3: Хоменко Ю. В.
(довіреність № 11/01-42/2049 від 25.12.2013 р.);

розглянувши матеріали справи

за позовом Прокурора міста Ірпеня
Київської області, м. Ірпінь

в інтересах держави в особі Фонду
державного майна України, м. Київ

до:

1) Приватного акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", м. Київ;

2) Виконавчого комітету Ірпінської
міської ради, м. Ірпінь;

3) Національного університету
„Києво-Могилянська академія", м. Київ;

за участю третіх осіб, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів:

1) Комунального підприємства
Київської обласної ради „Ірпінське
бюро технічної інвентаризації", м.
Ірпінь;

2) Дочірнього підприємства
„Санаторій „Зірка" Закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", смт Ворзель;

3) Федерації професійних спілок
України, м. Київ

про визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності та витребування майна із
чужого незаконного володіння

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор міста Ірпеня Київської
області в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України
звернувся в господарський суд
Київської області із позовом до ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради,
Національного університету
„Києво-Могилянська академія" про
визнання незаконним та скасування
рішення № 207/3 від 25.07.2000 р. „Про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради;
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 04.11.2002 р.,
укладеного між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія"; визнання права власності
держави в особі Фонду державного майна
України на цілий об'єкт, вартістю 6 030 800
грн, який складається з будівель і
споруд, а саме: спальний корпус „А",
спальний корпус „Б",
склад-овочесховище „Ж", спальний
корпус „Л", спальний корпус „М", клуб
„Н", котельня „Т", спальний корпус „У",
спальний корпус „Р", вбиральня „П",
навіси „И" та „І", ТП „Й", свердловина
„С", сараї „Х" та „Я", сарай „Ю" (КНС),
альтанки „С 1", „С 2" та „С 3", огорожа
„1-6", замощення „І", свинарник „К", що
знаходяться за адресою: вул. В. Жовтня,
54, смт Ворзель, Київська область;
витребування майна із чужого
незаконного володіння ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" спірного цілого
об'єкту, загальною вартістю 5 431 260 грн,
який складається з: склад-овочесховище
„Ж", спальний корпус „Л", спальний
корпус „М", клуб „Н", котельня „Т",
спальний корпус „У", спальний корпус
„Р", вбиральня „П", навіси „И" та „І", ТП
„Й", свердловина „С", сараї „Х" та „Я",
сарай „Ю" (КНС), альтанки „С 1", „С 2"та
„С 3", огорожа „1-6", замощення „І",
свинарник „К", що знаходиться за
адресою: вул. В. Жовтня, 54, смт Ворзель,
Київська область, та повернути його у
власність держави в особі Фонду
державного майна України; витребування
із чужого незаконного володіння
Національного університету
„Києво-Могилянська академія" спірного
нерухомого майна, вартістю 599 540 грн, а
саме: спальний корпус № 2, спальний
корпус № 5, павільйон лікувальної
фізкультури, що знаходяться за адресою:
вул. В. Жовтня, 54, смт Ворзель, Київська
область, та повернути їх у власність
держави в особі Фонду державного майна
України.

Позовні вимоги обґрунтовані
прокурором в інтересах позивача тим, що
рішення № 207/3 від 25.07.2000 р. „Про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради було
прийнято, а на його підставі договір
купівлі-продажу від 04.11.2002 р. між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія" був укладений всупереч
положенням Цивільного кодексу
Української РСР, Цивільного кодексу
України, Закону України „Про
власність", іншим нормативно-правовим
актам - за відсутності відповідних
підстав та без наявності відповідних
повноважень.

Рішенням господарського суду
Київської області від 06.09.2011 р. (суддя
Заєць Д. Г.) у справі № 23/096-11 за позовом
Прокурора міста Ірпеня Київської
області інтересах держави в особі ФДМУ
до ПРАТ лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради,
Національного університету
„Києво-Могилянська академія" за участю
третіх осіб, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів, КП КОР
„Ірпінське бюро технічної
інвентаризації", ДП „Санаторій „Зірка"
ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" про визнання
незаконним та скасування рішення,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності та витребування майна із
чужого незаконного володіння позов
задоволено у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 08.11.2011 р.
рішення господарського суду Київської
області від 06.09.2011 р. у справі № 23/096-11
скасовано частково в частині
задоволення вимог про витребування із
чужого незаконного володіння
Національного університету
„Києво-Могилянська академія"
нерухомого майна, вартістю 599540 грн., а
саме: спальний корпус № 2, спальний
корпус № 5, павільйон лікувальної
фізкультури, що знаходяться за адресою:
Київська область, смт Ворзель, вул. В.
Жовтня, 54, та повернення їх у власність
держави в особі Фонду державного майна
України та припинити провадження у
справі в цій частині, а в іншій частині
рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.04.2014 р. скасовано
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 08.11.2011 р. в
частині задоволення позовних вимог та
рішення господарського суду Київської
області від 06.09.2011 р. у справі № 23/096-11, а
справу направлено на новий розгляд до
господарського суду Київської області,
і в іншій частині постанову Київського
апеляційного господарського суду від
08.11.2011 р. у справі № 23/096-11 залишено без
змін.

При цьому, скасовуючи частково рішення
господарського суду Київської області
від 06.09.2011 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
08.11.2011 р. у справі № 23/096-11, Вищий
господарський суд України у своїй
постанові від 09.04.2014 р. зазначив, що
висновок судів попередніх інстанцій
про незаконність рішення Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради за №
207/3 від 25.07.2000 р. „Про визнання права
власності на об'єкти нерухомого майна
Дочірнього підприємства санаторію
„Зірка" за Закритим акціонерним
товариством „Укрпрофоздоровниця" у
зв'язку з належністю спірного
нерухомого майна до власності держави
в особі Фонду державного майна України,
що, в свою чергу, потягнуло за собою
визнання недійсним укладеного між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія" договору купівлі-продажу від
04.11.2002 р. та, зокрема, витребування
спірного нерухомого майна з чужого
незаконного володіння ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", є передчасним та
суперечливим у зв'язку з відсутністю
встановлення та дослідження обставин з
наданням цим обставинам належної
правової оцінки.

У відповідності до ст. 2-1
Господарського процесуального кодексу
України справу № 23/096-11 передано
для розгляду судді Бацуці В. М.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 15.05.2014 р. прийнято до
провадження судді Бацуци В. М. справу №
23/096-11 за позовом Прокурора міста Ірпеня
Київської області інтересах держави в
особі ФДМУ до ПРАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради,
Національного університету
„Києво-Могилянська академія" за участю
третіх осіб, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів, КП КОР
„Ірпінське бюро технічної
інвентаризації", ДП „Санаторій „Зірка"
ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця", Федерації
професійних спілок України про
визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності та витребування майна із
чужого незаконного володіння і
призначено її розгляд у судовому
засіданні за участю представників
учасників процесу на 04.06.2014 р.

03.06.2014 р. до канцелярії суду від третьої
особи-3 надійшли пояснення б/н від 03.06.2014
р., у яких він просить суд відмовити
позивачу у задоволенні позову
повністю, у тому числі, у зв'язку із
пропущенням строку позовної давності.

04.06.2014 р. перед судовим засіданням до
канцелярії суду від позивача надійшли
пояснення № 10-25-6954 від 03.06.2014 р. по
справі, у яких він просить суд
задовольнити позов прокурора, поданий
в його інтересах, у повному обсязі.

04.06.2014 р. перед судовим засіданням до
канцелярії суду від відповідача-1
надійшли пояснення б/н від 04.06.2014 р. по
справі, у яких він просить суд
відмовити позивачу у задоволенні
позову повністю, у тому числі, у зв'язку
із пропущенням строку позовної
давності.

04.06.2014 р. у судовому засіданні
представник відповідача-3 надав
пояснення б/н від 04.06.2014 р, у яких він
просить суд відмовити позивачу у
задоволенні позову повністю.

04.06.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 26.06.2014 р.

26.06.2014 р. перед судовим засіданням до
канцелярії суду від відповідача-2
надійшов відзив № 01-20 від 26.06.2014 р. на
позовну заяву, у якому він проти
задоволення позовних вимог прокурора
не заперечує.

26.06.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 16.07.2014 р.

11.07.2014 р. до канцелярії суду від третьої
особи-1 надійшов лист № 12 від 08.07.2014 р. із
доданими до нього документами на
виконання вимог суду, що долучені судом
до матеріалів справи.

16.07.2014 р. у судовому засіданні
представник відповідача-1 заявив
клопотання б/н від 26.06.2014 р. про
колегіальний розгляд справи у складі
трьох суддів, обґрунтовуючи його
особливою складністю справи, що за
наслідками розгляду вищевказаного
клопотання відповідача-1 про
колегіальний розгляд справи у складі
трьох суддів після вирішення судом
даного питання у нарадчій кімнаті
судом було відмовлено в його
задоволенні за безпідставністю і
необґрунтованістю, про що було
винесено відповідну ухвалу
господарського суду Київської області
від 16.07.2014 р.

Крім того, представник третьої особи-3 у
судовому засіданні заявив клопотання
б/н від 16.07.2014 р. про застосування
наслідків недійсності правочину, у
якому він просить суд застосувати
наслідки недійсності правочину -
договору купівлі-продажу від 04.11.2002 р.
та стягнути з ПРАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" на користь
Національного університету
„Києво-Могилянська академія" 599 540, 00
грн, а також надав усні пояснення по
суті спору.

16.07.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 30.07.2014 р.

30.07.2014 р. перед судовим засіданням до
канцелярії суду від відповідача-1
надійшло клопотання б/н від 26.06.2014 р., у
якому він просить суд призначити у
справі судову будівельно-технічну та
економічні експертизи із відповідними
питаннями.

30.07.2014 р. за наслідками судового
засідання судом винесено ухвалу, якою
відкладено розгляд справи на 20.08.2014 р.

06.08.2014 р. до канцелярії суду від
прокурора надійшли пояснення № 74-4907вих
від 30.07.2014 р., у яких він просить суд
позов задовольнити у повному обсязі.

15.08.2014 р. до канцелярії суду від
відповідача-3 надійшли пояснення б/н
від 15.08.2014 р. щодо призначення
експертизи, що долучені судом до
матеріалів справи.

19.08.2014 р. до канцелярії суду від
відповідача-2 надійшов лист № 01-20/2352 від
15.08.2014 р., у якому він просить суд
провести судове засідання за його
відсутності та за доказами, наявними у
справі.

20.08.2014 р. перед судовим засіданням до
канцелярії суду від позивача надійшли
додаткові пояснення № 10-25-11078 від 20.08.2014
р., що долучені судом до матеріалів
справи.

20.08.2014 р. у судовому засіданні за
наслідками розгляду вищевказаного
клопотання відповідача-1 про
призначення у справі судової
будівельно-технічної та економічної
експертиз і відповідно про зупинення
провадження у справі судом було
відмовлено в його задоволенні за
безпідставністю і необґрунтованістю,
оскільки при вирішенні спору у даній
справі відсутні будь-які питання, що
потребують роз'яснень шляхом
призначення та проведення судових
експертиз.

Крім того, у судовому засіданні
прокурор надав усні пояснення щодо
позовних вимог, заявлених в інтересах
позивача, позовні вимоги підтримав,
вважає їх обґрунтованими і
правомірними та такими, що підлягають
задоволенню з підстав, зазначених в
позовній заяві.

Представник позивача у судовому
засіданні надав усні пояснення щодо
позовних вимог, заявлених в його
інтересах прокурором, позовні вимоги
підтримав, вважає їх обґрунтованими і
правомірними та такими, що підлягають
задоволенню з підстав, зазначених в
позовній заяві.

Представник відповідача-1 у судовому
засіданні надав усні пояснення щодо
своїх заперечень проти позову, просив
суд відмовити в задоволенні позову
повністю з підстав, зазначених у
відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача-3 у судовому
засіданні надав усні пояснення щодо
своїх заперечень проти позову, просив
суд відмовити в задоволенні позову
повністю з підстав, зазначених у
відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи-3 у судовому
засіданні надав усні пояснення щодо
своїх заперечень проти позову, просив
суд відмовити в задоволенні позову
повністю з підстав, зазначених у
відзиві на позовну заяву.

Представники інших учасників процесу у
судове засідання не з'явились, хоча про
судове засідання були повідомлені
належним чином, про причини своєї
неявки у судове засідання суд не
повідомили, документи, витребувані
судом, надали.

За наслідками судового засідання судом
оголошено вступну і резолютивну
частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників
учасників процесу, дослідивши наявні у
матеріалах справи докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням № 207/3 від 25.07.2000 р. „Про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради
вирішено визнати право власності на
об'єкти нерухомого майна, крім
житлового фонду, який підлягає
передачі в комунальну власність
Ворзельської територіальної громади,
Дочірнього підприємства санаторію
„Зірка", яке знаходиться в смт Ворзель,
вул. В. Жовтня, 54, за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця".

26.09.2000 р. на підставі вищевказаного
рішення Виконавчим комітетом
Ірпінської міської ради було видано
ЗАТ „Укрпрофоздоровниця" свідоцтво
про право власності на будівлі та
споруди Санаторію „Зірка", що
знаходяться за адресою: вул. В. Жовтня,
54, смт Ворзель, Київська область.

26.09.2000 р. КП „Ірпінське бюро технічної
інвентаризації" було зареєстровано
право власності ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" на будівлі та
споруди Санаторію „Зірка", що
знаходяться за адресою: вул. В. Жовтня,
54, смт Ворзель, Київська область, згідно
свідоцтва про право власності,
виданого Виконавчим комітетом
Ірпінської міської ради, про що у
реєстрову книгу № 1-94 здійснено запис №
184.

Рішенням № Р1-8.8. від 28.05.2002 р. „Про
відчуження майна ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Ради ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" погоджено продаж
спального корпусу № 2, спального
корпусу № 5, павільону лікувальної
фізкультури, які знаходяться за
адресою: Україна. Київська обл.. смт
Ворзель. вул. В. Жовтня, 54, та
перебувають на балансі ДП „Санаторій
„Зірка" ЗАТ „Укрпрофоздоровниця".

Рішенням № 2/2.2 від 20.06.2002 р., оформленим
протоколом № 2, Загальних зборів ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" вирішено
дозволити продаж спального корпусу № 2,
спального корпусу № 5, павільону
лікувальної фізкультури, які
знаходяться за адресою: Україна.
Київська обл., смт Ворзель. вул. В.
Жовтня, 54, та перебувають на балансі ДП
„Санаторій „Зірка" ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця".

04.11.2002 р. між ЗАТ лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія" було укладено договір
купівлі-продажу, згідно умов п. 1.1. якого
продавець зобов'язується передати у
власність покупцеві таке нерухоме
майно: спальний корпус № 2, спальний
корпус № 5, павільон лікувальної
фізкультури, які знаходяться за
адресою: Україна. Київська обл.. смт
Ворзель. вул. В. Жовтня, 54, а покупець
зобов'язується прийняти об'єкт і
сплатити за нього ціну відповідно до
умов, що визначені в цьому договорі.

Згідно з п. 1.2. договору об'єкт
складається з будівель спального
корпусу № 2 (площею 829, 8 кв.м), спального
корпусу № 5 (площею 1 942, 2 кв.м.) та
павільону лікувальної фізкультури
(площею 47 кв.м.) відповідно до
Інвентарної справи БТІ (додаток № 3 до
договору)

Відповідно до п. 1.3. договору продаж
вказаного об'єкту здійснюється на
підставі рішення Зборів Закритого
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" № 2/2.2 від 20
червня 2002 року „Про відчуження майна
ЗАТ „Укрпрофоздоровниця" (протокол № 2
від 20 червня 2002 р.) (додаток № 1 до
договору).

Пунктом 2.2. договору передбачено, що
продаж вищевказаного об'єкту
здійснюється за ціною 599 540, 00 грн.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що
право власності на об'єкт, що
відчужується від продавця до покупця з
моменту повного перерахування коштів
на р/р продавця.

На виконання умов договору 06.11.2002 р.
відповідачем-3 було виконано свій
обов'язок по оплаті вартості приміщень
за договором та перераховано
відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 599
540, 00 грн, що підтверджується платіжним
дорученням № 1196 від 05.11.2002 р., наявним у
матеріалах справи.

15.11.2002 р. між ЗАТ лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія" було підписано акт
приймання-передачі будівель, згідно
якого продавець передав, а покупець
прийняв у власність нерухоме майно:
спальний корпус № 2, спальний корпус №
5, павільон лікувальної фізкультури,
які знаходяться за адресою: Україна.
Київська обл.. смт Ворзель. вул. В.
Жовтня, 54, загальною вартістю 599 540
гривень.

Прокурор у позовній заяві, поданій в
інтересах позивача, крім інших вимог,
просить суд визнати незаконним та
скасувати рішення № 207/3 від 25.07.2000 р.
„Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради з тих
підстав, що станом на момент його
прийняття нерухоме майно, що є
предметом оспорюваного рішення,
відносилось до державної власності і
не було власністю ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця".

З приводу вказаної позовної вимоги
прокурора в інтересах позивача суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання Постанови Ради Міністрів
Української РСР від 23.04.1960 р. № 606 „Про
передачу профспілкам санаторіїв і
будинків відпочинку Міністерства
охорони здоров'я УРСР", з метою
подальшого поліпшення організації
відпочинку і санаторно-курортного
обслуговування трудящих і підвищення
ролі профспілок, усі діючі
госпрозрахункові санаторії, будинки
відпочинку та пансіонати Міністерство
охорони здоров'я зобов'язано було
передати у строк до 01.05.1960 р.
Українській республіканській раді
профспілок.

Відповідно до частини 2 Постанови Ради
Міністрів Української РСР передачу
курортних установ, санаторіїв,
будинків відпочинку та інших
підприємств і організацій було
приписано здійснити у відання
профспілкових органів безоплатно, з
усім обладнанням, транспортом,
допоміжними підприємствами і
підсобними господарствами, спорудами,
жилими будинками, земельними
ділянками, парками станом на 01.01.1960 р., а
також асигнуваннями на їх утримання,
планами з праці, фондами персональних
надбавок, капіталовкладеннями, фондами
на всі види матеріалів і лімітами на
проектування за планом на 1960 рік,
невикористаними централізованими
коштами курортного збору і
амортизаційного фонду та іншими
коштами по балансу на 01.01.1960 р.

У жовтні 1990 року відбувся XV з'їзд
профспілок України, який за рішенням
делегатів був перетворений в І
Установчий з'їзд незалежних профспілок
України та на якому було прийнято
Декларацію про утворення Федерації
незалежних профспілок України та
проголошено незалежність профспілок
України від державних і господарських
органів республіки та СРСР, відмову від
діяльності відповідно до Статуту
профспілок СРСР. На з'їзді також було
прийнято Положення про Федерацію
незалежних профспілок України,
затверджене рішенням З'їзду від 06.10.1990
р., яким було визначено її правовий
статус, організаційну структуру, права
та обов'язки, у тому числі і майнові, та,
зокрема, передбачено, що Рада Федерації
незалежних профспілок України є
правонаступником Укрпрофради, а
основні фонди, майно, які належали
Укрпрофраді і необхідне для виконання
цілей та завдань Федерації незалежних
профспілок України, становлять її
власність і охороняються законом.

Крім майна, що належало профспілкам та
їх об'єднанням, на території України
знаходилось майно, що було у власності
Всесоюзної центральної ради
професійних спілок. Президія Ради
Загальної конфедерації професійних
спілок СРСР 18.11.1990 р. прийняла постанову
„Про затвердження Договору про
закріплення прав з володіння,
користування та розпорядження
профспілковим майном", якою було
затверджено Договір про закріплення
прав з володіння, користування та
розпорядження профспілковим майном,
згідно з яким Федерації незалежних
профспілок України були передані права
по володінню, користуванню і
розпорядженню майном, що належало
Всесоюзній центральній раді
професійних спілок і її
правонаступнику - Загальній
конфедерації праці на території
України.

22.11.1991 р. Президією ради Федерації
незалежних професійних спілок України,
з метою радикальної перебудови
управління курортами профспілок,
поліпшення санаторно-курортного
лікування та відпочинку трудящих
України, прискорення формування нових
економічних основ
лікувально-оздоровчого процесу,
ефективного використання матеріальної
бази, будівництва та реконструкції
діючих санаторіїв, пансіонатів та
будинків відпочинку, було прийнято
постанову № 11-1-1 „Про створення
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих установ
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця".

04.12.1991 р. Федерація незалежних
профспілок України (правонаступником
якої є Федерація професійних спілок
України) та Фонд соціального
страхування України уклали установчий
договір про створення акціонерного
товариства „Укрпрофоздоровниця",
внеском Федерації професійних спілок
України стали майнові комплекси
санаторно-курортних закладів.

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної Ради міста Києва №
971 від 23.12.1991 р. було зареєстровано
Закрите акціонерне товариство
„Укрпрофоздоровниця", яке було
створено на майні засновників -
Федерації професійних спілок України
та Фонду соціального страхування
України з тимчасової втрати
працездатності. При цьому, вкладом
Федерації професійних спілок України
були основні фонди та оборотні кошти
санаторно-курортних закладів,
підприємств і організацій профспілок
загальною вартістю 751 234 350 грн, що
становить 92, 92 % розміру статутного
фонду.

До статутного капіталу ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" було передано і
спірний майновий комплекс санаторію
„Зірка" згідно вищевказаної постанови
Президії ради Федерації незалежних
профспілок України № 11-1-1 від 22.11.1991 р.

Правомірність створення Закритого
акціонерного товариства
„Укрпрофоздоровниця" пізніше була
підтверджена рішенням Вищого
арбітражного суду України від 20.01.1997 р.
у справі № 137/7, яке набрало законної
сили, про відмову у задоволенні позову
Фонду державного майна України до
Федерації профспілок України, Фонду
соціального страхування України, AT
„Укрпрофоздоровниця" про визнання
недійсними установчих документів.

Як було зазначено вище, в подальшому
рішенням Виконавчого комітету
Ірпінської міської ради від 25.07.2000 р. за
№ 207/3 „Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна Дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за
Закритим акціонерним товариством
„Укрпрофоздоровниця" вирішено визнати
право власності на об'єкти нерухомого
майна, крім житлового фонду, який
підлягає передачі в комунальну
власність Ворзельської територіальної
громади, Дочірнього підприємства
санаторію „Зірка", яке знаходиться в
смт Ворзель Київської області, вул. В.
Жовтня, 54, за ЗАТ „Укрпрофоздоровниця".

Статтею 10 Конституції (Основний Закон)
України 1978 року в Україні було
закріплено, що основу економічної
системи Української РСР становить
соціалістична власність на засоби
виробництва у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.
Соціалістичною власністю є також майно
профспілкових та інших громадських
організацій, необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

Згідно статті 87 Цивільного кодексу
УРСР 1963 року соціалістичною власністю
є: державна (загальнодержавна)
власність; власність колгоспів, інших
кооперативних організацій, їх
об'єднань, власність профспілкових та
інших громадських організацій.

Таким чином, вбачається, що державна та
соціалістична власність не є тотожними
формами власності, а до складу
соціалістичної власності було
віднесено і майно профспілкових та
інших громадських організацій.

У Цивільному кодексі УРСР містилася
окрема Глава 9 „Власність
профспілкових та інших громадських
організацій", де останні розглядалися
як самостійні суб'єкти права власності.

За статтею 97 Цивільного кодексу УРСР (у
відповідній редакції), профспілкові та
інші громадські організації володіють,
користуються і розпоряджаються майном,
що належить їм на праві власності,
відповідно до їх статутів (положень).
Право розпорядження майном, що є
власністю профспілкових та інших
громадських організацій, належить
виключно профспілковим та іншим
громадським організаціям.

Статтею 98 Цивільного кодексу УРСР (у
відповідній редакції) було
встановлено, що власністю
профспілкових та інших громадських
організацій є майно необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
СРСР „Про професійні спілки, права та
гарантії їхньої діяльності" від 10.12.1990
р. № 1818-1, профспілки та їхні органи
відповідно до законодавства є
юридичними особами.

Стаття 3 зазначеного Закону
встановлювала, що профспілки є
незалежними у своїй діяльності від
органів державного управління,
господарських органів, політичних та
інших громадських організацій, вони їм
не підзвітні і не підконтрольні.
Забороняється будь-яке втручання,
спроможне обмежити права профспілок
або перешкодити їх здійсненню, якщо
інше не передбачено законом.

Оскільки приватної власності не
існувало, а була лише особиста
власність фізичних осіб, майно, яке
надавалося державою громадським
організаціям, а саме профспілкам, що
мали статус юридичної особи, могло
надаватися лише у відання, але не на
праві оперативного правління, що
передбачалось виключно для державних
підприємств, а на праві повного
господарського відання з врахуванням
того, що профспілка не є державним
підприємством, а має правовий статус
громадської організації, тобто з
правовими підставами володіння,
користування та розпорядження даним
майном в рамках статутних завдань
профспілок. Тому і до права повного
господарського відання застосовуються
правила про право власності, якщо інше
не встановлено законодавчими актами
України.

07.02.1991 р. був прийнятий спеціальний
закон, що визначав відносини власності
- Закон УРСР „Про власність".
Відповідно до статті 20 цього Закону
професійні спілки були визнані
суб'єктами права колективної
власності.

Статтею 28 Закону УРСР „Про власність"
визначалося, що об'єктами права
власності громадських об'єднань, у тому
числі професійних спілок, благодійних
та інших громадських фондів, є майно
культурно-освітнього та оздоровчого
призначення, грошові кошти, акції, інші
цінні папери, жилі будинки, споруди
виробничого і невиробничого
призначення, обладнання, устаткування,
транспортні засоби та інше майно,
необхідне для забезпечення діяльності,
передбаченої їх статутами
(положеннями) на праві колективної
власності.

Також законодавець зазначав, що
громадські об'єднання можуть мати у
власності підприємства відповідно до
цілей, зазначених в їх статутах, і в
порядку, передбаченому законодавчими
актами України. Відповідно до статті 30
Закону колективний власник самостійно
володіє, користується і
розпоряджається об'єктами власності,
які йому належать.

З набранням чинності новим Цивільним
кодексом України, було введено
наступні форми власності: власність
народу України, право приватної
власності, право державної власності,
право комунальної власності.

Таким чином, відповідно до статті 325
Цивільного кодексу України, власність
всіх юридичних осіб приватного права (в
тому числі профспілок) була визнана
приватною.

Вищевказана правова позиція викладена
у постанові Вищого господарського суду
України від 09.04.2014 р. у даній справі.

Згідно з ст. 111-12 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Постанова касаційної інстанції не може
містити вказівок про достовірність чи
недостовірність того чи іншого доказу,
про переваги одних доказів над іншими,
про те, яка норма матеріального права
повинна бути застосована і яке рішення
має бути прийнято за результатами
нового розгляду справи.

При цьому, скасовуючи частково рішення
господарського суду Київської області
від 06.09.2011 р. та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
08.11.2011 р. у справі № 23/096-11, Вищий
господарський суд України у своїй
постанові від 09.04.2014 р. також зазначив,
що:

- враховуючи положення вищевикладених
нормативних актів, встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи,
та беручи до уваги правомірність
набуття Федерацією профспілок України
майна в порядку правонаступництва від
колишньої Ради профспілок України та
Загальної Конфедерації Профспілок
СРСР, в тому числі майна, набутого за
рахунок власних коштів, відрахувань
внесків членськими організаціями,
пожертвувань громадян та на інших не
заборонених законом підставах,
вбачається, що спірний майновий
комплекс санаторію „Зірка" належав до
профспілкового майна, яке до державної
власності не відносилось, та був
внесений до статутного фонду Закритого
акціонерного товариства
„Укрпрофоздоровниця" на законних
підставах, а враховуючи зміни, які
відбулись в законодавстві України, є
підстави вважати, що в силу цих змін
право власності на спірне нерухоме
майно Дочірнього підприємства
„Санаторій „Зірка" було визнано за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" за наявності
достатніх правових підстав;

- поряд з цим, слід зазначити, що
положення Постанови Верховної Ради
Української РСР „Про захист
суверенних прав власності Української
РСР" від 29.11.1990 р. № 506, Закону України
„Про підприємства, установи та
організації союзного підпорядкування,
розташовані на території України" від
10.09.1991 р. №1540-XI, Постанови Верховної
Ради України „Про майно
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР" від
04.02.1994 р. № 3943-ХІІ, Закону України „Про
власність", на підставі яких суди
попередніх інстанцій дійшли висновку,
що саме Фонд державного майна України,
який тимчасово був уповноважений
державою здійснювати функції щодо
управління майном громадських
організацій колишнього Союзу РСР, що
розташоване на території України, мав
розпоряджатись спірним нерухомим
майном як загальнодержавним, не
поширювались на профспілкові
організації Федерації профспілок
України, оскільки вони, як було
зазначено вище, ще у жовтні 1990 року
вийшли зі складу загальносоюзної
громадської організації - Всесоюзної
центральної ради професійних спілок та
не являлись органами державної влади
та управління.

Таким чином, у процесі розгляду справи
судом встановлено, що у Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради були
всі правові підстави та необхідні
повноваження для прийняття рішення №
207/3 від 25.07.2000 р. „Про визнання права
власності на об'єкти нерухомого майна
дочірнього підприємства санаторію
„Зірка" за ЗАТ „Укрпрофоздоровниця", і
відповідно оспорюване рішення було
прийнято Виконавчим комітетом
Ірпінської міської ради в інтересах
відповідача-1 - ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" із дотриманням
положень Цивільного кодексу
Української РСР, Цивільного кодексу
України, Закону України „Про
власність", іншим нормативно-правовим
актам.

Отже, враховуючи вищевикладене та те,
що, як було встановлено судом у процесі
розгляду справи, рішення № 207/3 від
25.07.2000 р. „Про визнання права власності
на об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради не
суперечить положенням Цивільного
кодексу Української РСР, Цивільного
кодексу України, Закону України „Про
власність" та інших
нормативно-правових актів України,
оскільки було прийнято за наявності
всіх правових підстав та повноважень,
то позовна вимога прокурора, заявлена в
інтересах позивача, про визнання його
незаконним та скасування, є такою, що не
ґрунтується на нормах законодавства
України, а тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову в цій частині.

Крім того, прокурор у позовній заяві,
поданій в інтересах позивача, просить
суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 04.11.2002 р., укладений
між ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія".

Що стосується вказаної позовної вимоги
прокурора в інтересах позивача суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ст. 224 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції чинній на
момент виникнення спірних відносин) за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 225 цього ж кодексу (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних відносин) право продажу майна,
крім випадків примусового продажу,
належить власникові. Якщо продавець
майна не є його власником, покупець
набуває права власності лише в тих
випадках, коли згідно з статтею 145 цього
Кодексу власник не вправі витребувати
від нього майно.

Статтею 128 цього ж кодексу (в редакції
чинній на момент виникнення спірних
відносин) передбачено, що право
власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Передачею визнається вручення речей
набувачеві, а так само здача
транспортній організації для
відправки набувачеві і здача на пошту
для пересилки набувачеві речей,
відчужених без зобов'язання доставки.
До передачі речей прирівнюється
передача коносаменту або іншого
розпорядчого документа на речі.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 цього ж кодексу зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" передбачено, що
цивільні відносини щодо недійсності
правочинів регулюються Цивільним
кодексом України (далі - ЦК), Земельним
кодексом України, Сімейним кодексом
України, Законом України від 12 травня
1991 року № 1023-XII „Про захист прав
споживачів" (в редакції Закону від 1
грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України
від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV „Про оренду
землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003
року № 1211-IV) та іншими актами
законодавства.

При розгляді справ про визнання
правочинів недійсними суди залежно від
предмета і підстав позову повинні
застосовувати норми матеріального
права, якими регулюються відповідні
відносини, та на підставі цих норм
вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Дослідивши договір купівлі-продажу від
04.11.2002 р., укладений між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія", суд дійшов до висновку, що
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов даного договору, їх зміст та форма
договору не суперечить положенням
Цивільного кодексу Української РСР,
Закону України „Про власність" та
інших нормативно-правових актів
України в редакціях, що діяли на момент
вчинення правочину, а сам договір був
укладений сторонами на підставі
рішення № 207/3 від 25.07.2000 р. „Про
визнання права власності на об'єкти
нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради, що в
свою чергу було прийнято Виконавчим
комітетом Ірпінської міської ради із
дотриманням положень Цивільного
кодексу Української РСР, Цивільного
кодексу України, Закону України „Про
власність", іншим нормативно-правовим
актам - за наявності всіх правових
підстав та повноважень.

Отже, враховуючи вищевикладене та те,
що, як було встановлено судом у процесі
розгляду справи, договір
купівлі-продажу від 04.11.2002 р., укладений
між ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія", не суперечить положенням
Цивільного кодексу Української РСР,
Закону України „Про власність" та
інших нормативно-правових актів
України в редакціях, що діяли на момент
вчинення правочину, а сам договір був
укладений сторонами на

підставі рішення № 207/3 від 25.07.2000 р.
„Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради, що в
свою чергу було прийнято Виконавчим
комітетом Ірпінської міської ради із
дотриманням положень Цивільного
кодексу Української РСР, Цивільного
кодексу України, Закону України „Про
власність", іншим нормативно-правовим
актам - за наявності всіх правових
підстав та повноважень, то позовна
вимога прокурора, заявлена в інтересах
позивача, про визнання його недійсним,
є такою, що не ґрунтується на нормах
законодавства України, а тому суд не
вбачає підстав для задоволення позову
в цій частині.

Крім того, прокурор у позовній заяві,
поданій в інтересах позивачав, просить
суд визнати право власності держави в
особі Фонду державного майна України
на цілий об'єкт, вартістю 6 030 800 грн, який
складається з будівель і споруд, а саме:
спальний корпус „А", спальний корпус
„Б", склад-овочесховище „Ж", спальний
корпус „Л", спальний корпус „М", клуб
„Н", котельня „Т", спальний корпус „У",
спальний корпус „Р", вбиральня „П",
навіси „И" та „І", ТП „Й", свердловина
„С", сараї „Х" та „Я", сарай „Ю" (КНС),
альтанки „С 1", „С 2" та „С 3", огорожа
„1-6", замощення „І", свинарник „К", що
знаходяться за адресою: вул. В. Жовтня,
54, смт Ворзель, Київська область.

Що стосується вказаної позовної вимоги
прокурора в інтересах позивача суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 386 цього ж кодексу
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Статтею 392 цього ж кодексу передбачено,
що власник майна може пред'явити позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Пунктом 6.1. Листа Вищого арбітражного
суду України № 01-8/98 від 31.01.2001 р. „Про
деякі приписи законодавства, яке
регулює питання, пов'язані із
здійсненням права власності та його
захистом" передбачено, що згідно зі
статтею 50 Закону (697-12) і статтею 145
Цивільного кодексу (1540-06) власник
вправі вимагати повернення
(віндикації) свого майна з чужого
незаконного володіння, а також
належного йому майна, придбаного
володільцем від особи, яка не мала
права його відчужувати.

Позивачем за таким позовом може бути
власник майна, який на момент подання
позову не володіє цим майном, і
юридична особа, за якою майно
закріплене на праві повного
господарського відання або
оперативного управління.

Відповідачем у справі виступає особа,
що на момент подання позову фактично
володіє майном без підстав,
передбачених законом або
адміністративним актом чи договором,
які відповідають вимогам закону.

Власник вправі витребувати своє майно
від особи, у якої воно фактично
знаходиться у незаконному володінні.
Позов про витребування майна, поданий
до особи, у незаконному володінні якої
це майно раніше перебувало, але у якої
воно на момент розгляду справи в
арбітражному суді відсутнє, не може
бути задоволений, що, однак, не виключає
можливості стягнення з цієї особи
шкоди, заподіяної нею майну під час
перебування останнього у її
незаконному володінні.

Об'єктом віндикаційного позову може
бути індивідуально визначене майно,
яке існує в натурі на момент подання
позову. Витребуване майно може
належати і до категорії речей, що
визначаються родовими ознаками (мірою,
вагою тощо), але в такому разі має бути
якимось чином індивідуалізоване
(наприклад, цукор у мішках за певними
цифровими або іншими характерними
позначками). У разі загибелі
індивідуально визначеного майна
власник (законний володілець) може
звернутися лише з вимогою про
відшкодування збитків.

Пунктом 7. цього ж листа передбачено, що
відповідно до пунктів 2 і 5 статті 48
Закону власник може звернутися з
позовом про усунення будь-яких
порушень свого права, не пов'язаних з
неправомірним позбавленням володіння
(негаторний позов). Для подання такого
позову не вимагається, щоб перешкоди до
здійснення права користування й
розпорядження були результатом винних
дій відповідача чи спричиняли збитки.
Достатньо, щоб такі дії (бездіяльність)
об'єктивно порушували права власника і
були протиправними. Позовна давність
до відповідних вимог не
застосовується, оскільки
правопорушення триває у часі. Якщо ж на
момент подання позову воно
припинилося, то підстав для
задоволення позову немає.

Захист прав і охоронюваних законом
інтересів підприємств і організацій за
негаторним позовом надається
арбітражним судом у формі припинення
дій, що порушують право, або
відновлення становища, яке існувало до
порушення права. Якщо негаторний позов
визнано обгрунтованим, у резолютивній
частині рішення необхідно чітко
визначити дії, які повинен вчинити
відповідач щодо усунення порушень
права власника, і строк виконання цих
дій. У разі невиконання такого рішення
арбітражний суд видає наказ на
примусове виконання рішення.

Пунктом 8. цього ж листа передбачено, що
підприємство чи організація, яка не є
власником майна, але володіє ним на
праві повного господарського відання,
оперативного управління чи з інших
підстав (наприклад, на підставі
адміністративного акта), має такі ж
права на захист свого права, як і сам
власник, а також право на захист свого
володіння від власника (пункт 5 статті 48
Закону). Зокрема, такий володілець
майна може витребувати його з чужого
незаконного володіння з тих же підстав
і в такому ж порядку, як і сам власник. У
певних випадках він вправі витребувати
майно і у власника, який протиправно
позбавив його права володіння, у тому
числі всупереч умовам договору
(наприклад, оренди, застави тощо). Однак
в останньому випадку слід керуватися
не згаданою нормою Закону, а нормами,
які регулюють відносини за відповідним
договором.

Якщо в разі порушення третьою особою
права володіння, користування і
розпорядження майном власник і
володілець цього майна набувають
однорідного права на подання позову, то
у вирішенні питання про те, хто з них
може подати позов про захист права,
слід виходити з обсягу правомочностей
обох названих осіб. Якщо право
володіння належить не власникові, то
позов вправі подавати володілець
майна. Власник може звернутися з таким
позовом лише після припинення у
володільця згаданого права на
володіння.

Тобто, звернутись в суд із
віндикаційним чи негаторним позовом
може лише власник майна або інший
законний його володілець.

Таким чином, у процесі розгляду справи
судом встановлено, що відповідачем-1
було правомірно набуто у власність
спірне нерухоме майно, що належало до
профспілкового майна і до державної
власності не відносилось, шляхом
внесення вказаного майна до статутного
фонду Закритого акціонерного
товариства „Укрпрофоздоровниця", і в
подальшому правомірно набуто у
власність відповідачем-3 на його
частину на підставі договору
купівлі-продажу від 04.11.2002 р.,
укладеного між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія", зміст та форма якого не
суперечить положенням Цивільного
кодексу Української РСР, Закону
України „Про власність" та інших
нормативно-правових актів України в
редакціях, що діяли на момент вчинення
правочину, і відповідно не виникло та
не набула держава в особі Фонду
державного майна України право
власності на спірне нерухоме майно, а
тому відповідно неможливим у такому
випадку є захист права власності
позивача на підставі та у
відповідності до ст. 392 Цивільного
кодексу України.

Отже, враховуючи вищевикладене та те,
що, як було встановлено судом у процесі
розгляду справи, відповідачем-1 було
правомірно набуто у власність спірне
нерухоме майно, що належало до
профспілкового майна і до державної
власності не відносилось, шляхом
внесення вказаного майна до статутного
фонду Закритого акціонерного
товариства „Укрпрофоздоровниця", і в
подальшому правомірно набуто у
власність відповідачем-3 на його
частину на підставі договору
купівлі-продажу від 04.11.2002 р.,
укладеного між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія", зміст та форма якого не
суперечить положенням Цивільного
кодексу Української РСР, Закону
України „Про власність" та інших
нормативно-правових актів України в
редакціях, що діяли на момент вчинення
правочину, і відповідно не виникло та
не набула держава в особі Фонду
державного майна України право
власності на спірне нерухоме майно, то
відповідно неможливим у такому випадку
є захист права власності позивача на
підставі та у відповідності до ст. 392
Цивільного кодексу України, а тому
позовна вимога прокурора, заявлена в
інтересах позивача, до відповідачів
про визнання права власності на спірне
нерухоме майно, є такою, що не
ґрунтується на нормах законодавства
України, а тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову в цій частині.

Крім того, прокурор у позовній заяві,
поданій в інтересах позивача, просить
суд витребувати майна із чужого
незаконного володіння ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" спірного цілого
об'єкту, загальною вартістю 5 431 260 грн,
який складається з: склад-овочесховище
„Ж", спальний корпус „Л", спальний
корпус „М", клуб „Н", котельня „Т",
спальний корпус „У", спальний корпус
„Р", вбиральня „П", навіси „И" та „І", ТП
„Й", свердловина „С", сараї „Х" та „Я",
сарай „Ю" (КНС), альтанки „С 1", „С 2"та
„С 3", огорожа „1-6", замощення „І",
свинарник „К", що знаходиться за
адресою: вул. В. Жовтня, 54, смт Ворзель,
Київська область, та повернути його у
власність держави в особі Фонду
державного майна України.

Що стосується вказаної позовної вимоги
прокурора в інтересах позивача суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 386 цього ж кодексу
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Статтею 387 цього ж кодексу передбачено,
що власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

У процесі розгляду справи судом
встановлено, що вказана позовна вимога
прокурора в інтересах позивача є
похідною від його позовних вимог до
відповідачів про визнання незаконним
та скасування рішення № 207/3 від 25.07.2000 р.
„Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради;
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 04.11.2002 р.,
укладеного між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія"; визнання права власності
держави в особі Фонду державного майна
України на цілий об'єкт, вартістю 6 030 800
грн, який складається з будівель і
споруд, а саме: спальний корпус „А",
спальний корпус „Б",
склад-овочесховище „Ж", спальний
корпус „Л", спальний корпус „М", клуб
„Н", котельня „Т", спальний корпус „У",
спальний корпус „Р", вбиральня „П",
навіси „И" та „І", ТП „Й", свердловина
„С", сараї „Х" та „Я", сарай „Ю" (КНС),
альтанки „С 1", „С 2" та „С 3", огорожа
„1-6", замощення „І", свинарник „К", що
знаходяться за адресою: вул. В. Жовтня,
54, смт Ворзель, Київська область.

Оскільки, враховуючи те, що як було
встановлено судом у процесі розгляду
справи, вимога прокурора в інтересах
позивача до відповідача-1 про
витребування майна із чужого
незаконного володіння спірного цілого
об'єкту, загальною вартістю 5 431 260 грн,
який складається з: склад-овочесховище
„Ж", спальний корпус „Л", спальний
корпус „М", клуб „Н", котельня „Т",
спальний корпус „У", спальний корпус
„Р", вбиральня „П", навіси „И" та „І", ТП
„Й", свердловина „С", сараї „Х" та „Я",
сарай „Ю" (КНС), альтанки „С 1", „С 2"та
„С 3", огорожа „1-6", замощення „І",
свинарник „К", що знаходиться за
адресою: вул. В. Жовтня, 54, смт Ворзель,
Київська область, та повернути його у
власність держави в особі Фонду
державного майна України є похідною
від його позовних вимог до
відповідачів про визнання незаконним
та скасування рішення № 207/3 від 25.07.2000 р.
„Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
"Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради;
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 04.11.2002 р.,
укладеного між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія"; визнання права власності
держави в особі Фонду державного майна
України на цілий об'єкт, вартістю 6 030 800
грн, який складається з будівель і
споруд, а саме: спальний корпус „А",
спальний корпус „Б",
склад-овочесховище „Ж", спальний
корпус „Л", спальний корпус „М", клуб
„Н", котельня „Т", спальний корпус „У",
спальний корпус „Р", вбиральня „П",
навіси „И" та „І", ТП „Й", свердловина
„С", сараї „Х" та „Я", сарай „Ю" (КНС),
альтанки „С 1", „С 2" та „С 3", огорожа
„1-6", замощення „І", свинарник „К", що
знаходяться за адресою: вул. В. Жовтня,
54, смт Ворзель, Київська область, що в
свою чергу є безпідставними, а тому суд
не вбачає підстав для задоволення
позову в цій частині.

Як було зазначено вище, відповідач-1 у
своїх поясненнях б/н від 04.06.2014 р. та
третя особа-3 у своїх поясненнях б/н від
03.06.2014 р. просять суд відмовити
прокурору та позивачу у задоволенні
позову повністю, у тому числі, у зв'язку
із пропущенням позовної давності.

З приводу вказаних заяв відповідача-1
та третьої особи-3 суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Статтею 71 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції чинній на
момент виникнення спірних відносин)
передбачено, що загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Частиною 6 Прикінцевих та Перехідних
положень Цивільного кодексу України
передбачено, що правила Цивільного
кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього ж кодексу
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 цього ж кодексу
встановлено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Згідно ст. 264 цього ж кодексу перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 267 цього ж кодексу
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Як вбачається із матеріалів справи, а
саме із постанови Вищого арбітражного
суду України від 17.06.1997 р. у справі № 137/7
за позовом Фонду державного майна
України до Федерації профспілок
України, Фонду соціального страхування
України, АТ Укрпрофздоровниця" про
визнання недійсними установчих
документів, про можливе порушення
своїх прав та інтересів щодо
нерухомого майна, у тому числі щодо
того, що є предметом спору, а саме про
набуття Федерацією профспілок України
майна в порядку правонаступництва від
колишньої Ради профспілок України та
Загальної Конфедерації Профспілок
СРСР, в тому числі майна, набутого за
рахунок власних коштів, відрахувань
внесків членськими організаціями,
пожертвувань громадян та на інших не
заборонених законом підставах, та
внесення такого майна, у тому числі,
спірного нерухомого майна Санаторію
„Зірка" до статутного фонду Закритого
акціонерного товариства
„Укрпрофоздоровниця" позивачу - Фонду
державного майна України ще було
відомо у 1997 р.

Як вбачається із матеріалів справи,
прокурор в інтересах позивача
звернувся в господарський суд
Київської області із позовною заявою №
5845вих від 03.08.2011 р. до відповідачів про
визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності та витребування майна із
чужого незаконного володіння лише
04.08.2011 p., тобто із спливом строків
позовної давності.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

У процесі розгляду справи прокурором
та позивачем у відповідності до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України не було надано суду належних та
допустимих доказів, що б
підтверджували переривання або
зупинення перебігу позовної давності
щодо їх позовних вимог до відповідачів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
обставини, викладені у позовній заяві
прокурора, поданій в інтересах
позивача, не знайшли свого
підтвердження в ході розгляду справи,
його позовні вимоги є такими, що не
ґрунтуються на нормах законодавства
України, а тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову, з урахуванням
постанови Вищого господарського суду
України від 09.04.2014 р. у даній справі.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні
позовних вимог про визнання незаконним
та скасування рішення № 207/3 від 25.07.2000 р.
„Про визнання права власності на
об'єкти нерухомого майна дочірнього
підприємства санаторію „Зірка" за ЗАТ
„Укрпрофоздоровниця" Виконавчого
комітету Ірпінської міської ради;
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 04.11.2002 р.,
укладеного між ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" та Національним
університетом „Києво-Могилянська
академія"; визнання права власності
держави в особі Фонду державного майна
України на цілий об'єкт, вартістю 6 030 800
грн, який складається з будівель і
споруд, а саме: спальний корпус „А",
спальний корпус „Б",
склад-овочесховище „Ж", спальний
корпус „Л", спальний корпус „М", клуб
„Н", котельня „Т", спальний корпус „У",
спальний корпус „Р", вбиральня „П",
навіси „И" та „І", ТП „Й", свердловина
„С", сараї „Х" та „Я", сарай „Ю" (КНС),
альтанки „С 1", „С 2" та „С 3", огорожа
„1-6", замощення „І", свинарник „К", що
знаходяться за адресою: вул. В. Жовтня,
54, смт Ворзель, Київська область;
витребування майна із чужого
незаконного володіння ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
„Укрпрофоздоровниця" спірного цілого
об'єкту, загальною вартістю 5 431 260 грн,
який складається з: склад-овочесховище
„Ж", спальний корпус „Л", спальний
корпус „М", клуб „Н", котельня „Т",
спальний корпус „У", спальний корпус
„Р", вбиральня „П", навіси „И" та „І", ТП
„Й", свердловина „С", сараї „Х" та „Я",
сарай „Ю" (КНС), альтанки „С 1", „С 2"та
„С 3", огорожа „1-6", замощення „І",
свинарник „К", що знаходиться за
адресою: вул. В. Жовтня, 54, смт Ворзель,
Київська область, та повернути його у
власність держави в особі Фонду
державного майна України, повністю.

Суддя
В. М. Бацуца

Повний текст рішення підписаний

19 вересня 2014 р.