ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2014 р.Справа № 922/2932/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Кубах
І.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2, м. Харків до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3,
м. Харків про визнання відсутнім права
на одностороннє розірвання договору та
стягнення 6 870,00 грн. за участю
представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_4, довіреність б/н
від 07.08.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
(позивач) звернулася до господарського
суду із позовною заявою до Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3 (відповідача),
в якій просить суд (з урахуванням заяви
про зміну предмету позову, а.с.54-56)
визнати відсутнім права у відповідача
на одностороннє розірвання договору
оренди нежитлового приміщення б/н від
15.01.2014 р., розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, укладеного між позивачем та
відповідачем та стягнення з
відповідача на користь позивача
1 000,00 грн. авансового платежу за
останній місяць оренди та 5 870,00 грн.
збитків. Позивач також просить
стягнути з відповідача судовий збір в
розмірі 1 218,00 грн. та судові витрати,
пов'язані з оплатою послуг адвоката в
розмірі 4 500,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідач
відмовився прийняти від позивача
орендну плату в розмірі 4 000,00 грн.
готівкою за договором оренди
нежитлового приміщення б/н від 15.01.2014 р.,
після чого 20.05.2014 р. приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 внесла в депозит
зазначену грошову суму на ім'я
відповідача в рахунок погашення
заборгованості за даним договором.
Таким чином, позивач вважає, що
відповідач безпідставно розірвав в
односторонньому порядку даний договір.

Крім того, позивач просить суд стягнути
з відповідача на користь позивача
1 000,00 грн. авансового платежу за
останній місяць оренди, а також збитки
в розмірі 5 870,00 грн., які позивач поніс
через термінове перевезення майна із
орендованого приміщення.

Ухвалою суду від 12.09.2014 р. задоволено
клопотання представника позивача про
продовження строку вирішення спору
поза межами 2-х місячного терміну
вирішення спорів, встановленого ч. 3 ст.
69 ГПК України та відкладення розгляду
справи у зв'язку з його відпусткою. При
цьому розгляд справи було відкладено
на 25.09.2014 р. на 12:00 год.

Представник позивача у дане судове
засідання не з'явився, про причину
неявки суд не повідомив. У минулому
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнає,
просить суд в позові відмовити, а також
просить суд стягнути з позивача на
користь відповідача 5 000,00 грн. витрат за
надання юридичних послуг.

Відповідач у відзиві на позов
стверджує, що він надіслав позивачеві
листа від 12.04.2014 р., в якому повідомив
про зміну розміру орендної плати до 20
000,00 грн. в місяць у відповідності до
умов Додаткової угоди №1 до договору
оренди, про виконання позивачем
договірних зобов'язань щодо оплати
орендної плати та про розірвання
відповідачем в односторонньому
порядку договору оренди у разі
несплати відповідачем орендної плати у
відповідності до п.3.2.2. договору. Однак
позивач не сплатив відповідачеві
орендну плату в розмірі 80 000,00 грн., у
зв'язку з чим відповідач у
відповідності до п.3.2.2. договору оренди
розірвав в односторонньому порядку
даний договір, про що повідомив
позивача листом від 28.04.2014 р. Даний
договір розірваний 07.05.2014 р. При цьому
відповідач стверджує, що він не був
повідомлений про внесення 20.05.2014 р. в
депозит приватного нотаріуса орендної
плати в розмірі 4 000,00 грн.

Відповідач також не визнає позовні
вимоги про повернення позивачеві
авансового платежу в розмірі 1 000,00 грн.,
оскільки жодних коштів за договором
оренди відповідач від позивача не
отримав, а також заперечує проти вимог
позивача про стягнення збитків в
розмірі 5 870,00 грн. у зв'язку з тим, що
квитанція від 14.05.2014 р., на підставі якої
позивач просить суд стягнути збитки,
складена після розірвання договору
оренди, а також з її змісту не
вбачається жодного посилання на
спірний договір оренди.

У судовому засіданні 28.08.2014 р. було
оголошено перерву до 12.09.2014 р.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та
дослідивши надані сторонами докази,
суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.05.2003 р. ОСОБА_3 на підставі договору
дарування від 21.05.2003 р., посвідченого
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за № 1225,
набула права власності на нежитлову
будівлю літ. "А-1", розташовану за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80-81).

15.01.2014 р. між ФОП ОСОБА_3 (орендодавцем)
та ФОП ОСОБА_2 (орендарем)
укладено договір оренди нежитлового
приміщення б/н, за умовами якого
орендодавець зобов'язався передати, а
орендатор прийняти у тимчасове
використання (оренду) за оплату
нежитлове приміщення літ. "А-1",
загальною площею 200 кв.м., розташоване
за адресою: АДРЕСА_1 (надалі -
приміщення) (а.с. 11-12).

Згідно ст. 759 ЦК України за договором
найму (оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Факт передачі орендованого приміщення
позивачеві підтверджується актом
приймання-передачі нежитлових
приміщень від 15.01.2014 р. (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму.

За умовами п. 2.1. договору оренди розмір
орендної плати за оренду приміщення
становить 1 000 грн. в місяць. При цьому
орендна плата може змінюватись
Додатковою угодою.

15.01.2014 р. між позивачем та відповідачем
було укладено Додаткову угоду №1 до
договору оренди, згідно з якою сторони
дійшли згоди викласти п.2.1. договору у
наступній редакції: "Розмір щомісячної
орендної плати за оренду приміщення
може змінюватись орендодавцем
самостійно в односторонньому порядку в
розмірі, що не перевищує 20 000 гривень за
місяць".

Відповідач стверджує, що листом б/н від
12.04.2014 р. (а.с. 43) повідомив позивача про
зміну відповідачем розміру орендної
плати до 20 000,00 грн. в місяць у
відповідності до умов Додаткової угоди
№1 до договору оренди. При цьому в
матеріалах справи відсутні належні
докази надсилання даного листа
відповідачеві та його отримання
відповідачем.

Згідно з п. 2.2. договору оренди орендна
плата за лютий, березень, квітень 2014
року та грудень 2016 р. вноситься
орендатором до 15 квітня 2014 р. При цьому
у подальшому орендна плата за поточний
місяць вноситься орендатором до 15
числа поточного місяця. Форма
розрахунків готівкова - шляхом видачі
грошових коштів з каси орендатора
орендна плата сплачується незалежно
від результатів господарської
діяльності орендатора.

Відповідно до п.2.6. договору позивач
зобов'язався внести орендну плату з
15.02.2014 р.

При цьому в п. 3.2.2. договору оренди
сторони домовились про те, що
орендодавець має право в
односторонньому порядку розірвати
договір, якщо орендатор не сплачує
орендну плату впродовж 7 (семи) днів з
моменту настання строку платежу, якщо
орендар передав приміщення в
користування третій особі без
письмової згоди орендодавця, або якщо
орендар своїми діями створив загрозу
знищення приміщення.

Таким чином, за умовами договору оренди
позивач повинен був з 15.02.2014 р. до 15.04.2014
р., але не пізніше 7 (семи) днів з моменту
настання строку платежу (п.3.2.2.
договору), тобто до 22.04.2014 р., передати
відповідачеві готівкою орендну плату
за лютий, березень, квітень 2014 р. та
грудень 2016 р. в розмірі 4 000,00 грн.

Відповідно до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
через відмову відповідача від
отримання орендної плати позивач
звернувся до приватного нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 з заявою про передачу
заяви позивача відповідачеві про
прийняття відповідачем орендної плати
в розмірі 4 000,00 грн. за договором оренди
нежитлового приміщення б/н від 15.01.2014 р.
від позивача.

Главою 20 Порядку вчинення нотаріальних
дій, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 22.02.2012
р. за №206/5, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22 лютого
2012 р. за № 282/20595 передбачено
нотаріальну дію - передача заяв
фізичних та юридичних осіб іншим
фізичним та юридичним особам на
підставі усного звернення
заінтересованих осіб, якщо вони не
суперечать закону і не містять
відомостей, що порочать честь і
гідність людини.

Приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
передала відповідачеві заяву позивача
від 17.04.2014 р. про те, що у разі відмови
від прийняття від позивача в 10-ти
денний строк з дня отримання цієї заяви
грошової суми в розмірі 4 000,00 грн. за
договором оренди нежитлового
приміщення б/н від 15.01.2014 р. або у разі
відмови від отримання поштового
повідомлення, дана грошова сума буде
перерахована в депозит нотаріуса
ОСОБА_5, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2 та згідно ст. 537 ЦК України
позивачем будуть виконані зобов'язання
за даним договором (а.с. 14).

Проте, відповідач на дану заяву
відповіді не надав, орендну плату в
розмірі 4 000,00 грн. за договором
оренди від позивача не прийняв.

Згідно з положеннями п.п. 1-3 ч. 1 ст. 537 ЦК
України боржник має право виконати
свій обов'язок шляхом внесення
належних з нього кредиторові грошей
або цінних паперів у депозит нотаріуса,
нотаріальної контори в разі:

1) відсутності кредитора або
уповноваженої ним особи у місці
виконання зобов'язання;

2) ухилення кредитора або уповноваженої
ним особи від прийняття виконання або в
разі іншого прострочення з їхнього
боку;

3) відсутності представника
недієздатного кредитора.

Згідно з ч. 2 цієї статті нотаріус
повідомляє кредитора у порядку,
встановленому законом, про внесення
боргу у депозит.

Відповідно до ст. 85 Закону України "Про
нотаріат" нотаріус у передбачених
законодавством України випадках
приймає від боржника в депозит грошові
суми і цінні папери для передачі їх
кредитору. Про надходження грошових
сум і цінних паперів нотаріус
повідомляє кредитора і на його вимогу
видає йому грошові суми і цінні папери.
Прийняття нотаріусом грошових сум і
цінних паперів провадиться за місцем
виконання зобов'язання.

Прийняття в депозит грошових сум і
цінних паперів є нотаріальною дією, яка
підтверджує внесення в депозит
нотаріусу вказаних сум або цінних
паперів, що означає факт виконання
особою певних зобов'язань перед
кредитором. Слід зазначити, що вчинення
цієї нотаріальної дії можливе лише у
випадках, прямо передбачених чинним
законодавством.

Прийняття в депозит грошових сум
передбачено також главою 20 Порядку
вчинення нотаріальних дій.

Таким чином, закон передбачає
виконання зобов'язання шляхом внесення
відповідної суми на депозит нотаріуса
коли виконання зобов'язання боржником
безпосередньо кредитору є неможливим.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.05.2014 р. приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 прийняла від позивача
грошову суму в розмірі 4 000,00 грн. та
внесла її в депозит на ім'я відповідача
в рахунок погашення заборгованості за
договором оренди нежитлового
приміщення б/н, укладеного між
позивачем та відповідачем 15.01.2014 р., що
підтверджується заявою від 20.05.2014 р.
вх.№/02-23 та квитанцією №06 від 20.05.2014 р.
(а.с. 15-16).

Відповідач стверджує, що він не був
повідомлений про внесення 20.05.2014 р. в
депозит приватного нотаріуса грошової
суми в розмірі 4 000,00 грн. в рахунок
погашення заборгованості за договором
оренди, а також зазначив про те, що
навіть у разі внесення позивачем 20.05.2014
р. в депозит приватного нотаріуса даної
грошової суми, договір оренди станом на
20.05.2014 р. вже був розірваний
відповідачем в односторонньому
порядку у відповідності до п.3.2.2.
договору оренди.

На підставі викладених обставин
позивач у позові просить суд визнати
відсутнім права у відповідача на
одностороннє розірвання договору
оренди нежитлового приміщення б/н від
15.01.2014 р.

Дослідивши вищевикладені обставини
справи, суд дійшов висновку про те, що
правова позиція позивача у даній
справі дійсно має певне правове
підґрунтя, але в той же час позивачем
невірно обрано спосіб захисту
порушеного права. До того ж, суд вважає,
що обраний позивачем спосіб захисту не
є таким, що призведе до поновлення
порушеного права позивача. Даний
висновок суду ґрунтується на
наступному.

Так, згідно з ч. 1 ст. 188 ГК України зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Як вбачається зі змісту п. 3.2.2. договору,
орендодавець має право в
односторонньому порядку розірвати
договір, якщо орендатор не сплачує
орендну плату впродовж 7 (семи) днів з
моменту настання строку платежу, якщо
орендар передав приміщення в
користування третій особі без
письмової згоди орендодавця, або якщо
орендар своїми діями створив загрозу
знищення приміщення. Перелік підстав
для односторонньої відмови
орендодавця від цього договору є
вичерпним. Орендодавець надсилає на
адресу орендатора письмове
повідомлення. яким було надіслано
повідомлення орендодавця про відмову
від даного договору. Договір
вважається розірваним зі спливом 10
календарних днів з дати, вказаної на
бланку опису вкладення до цінного
листа, яким було направлено
повідомлення орендодавця про відмову
від даного договору.

Отже, суд вважає, що право на
одностороннє розірвання договору
оренди як таке у відповідача існує,
оскільки воно чітко передбачено
умовами договору оренди, які визначено
на підставі вільного волевиявлення
сторін. Спірним в даному випадку може
бути лише питання щодо правомірності
реалізації відповідачем цього права
станом на конкретну дату.

З огляду на викладене, суд вважає, що
позовні вимоги позивача про визнання
відсутнім у відповідача права на
одностороннє розірвання договору
оренди нежитлового приміщення б/н від
15.01.2014 р. (в загальному розумінні) є
такими, що суперечать умовам п.3.2.2.
договору оренди та не спрямовані на
відновлення порушеного права позивача.
За таких обставин, дані позовні вимоги
є неправомірними, необґрунтованими і
не підлягають задоволенню.

З приводу решти позовних вимог суд
зазначає наступне.

Позивач у позовній заяві також просить
суд стягнути з відповідача на користь
позивача авансовий платіж в розмірі 1
000,00 грн. за останній місяць оренди. При
цьому позивач не конкретизує свої
вимоги і не вказує, який саме місяць
оренди він вважає останнім.

Розглянувши дані вимоги, суд вважає за
необхідне відмовити в їх задоволенні з
огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі
припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено у договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 795 ЦК України
повернення наймачем предмета договору
найму оформляється відповідним
документом (актом), який підписується
сторонами договору. З цього моменту
договір найму припиняється.

В пункті 3.1.2. договору оренди
передбачено, що зі спливом строку
договору, розірвання або припинення
договору, орендодавець зобов'язаний
прийняти приміщення на підставі акта
приймання-передачі.

Крім того, в п.4.1.8. договору оренди
передбачено, що зі спливом договору
(його розірвання, припинення) орендар
зобов'язаний повернути орендодавцеві
приміщення у стані з урахуванням
нормального зносу.

Таким чином, договір оренди
припиняється після повернення
позивачем відповідачеві орендованого
приміщення на підставі акта
приймання-передачі.

В матеріалах даної справи відсутній
будь-який акт про повернення позивачем
відповідачеві орендованого
приміщення, у зв'язку з чим суд не має
можливості самостійно встановити, який
саме місяць оренди нежитлового
приміщення був останнім.

До того ж, слід зазначити, що заявляючи
вимоги про повернення авансового
платежу, позивач не обґрунтовує ці
вимоги ані умовами договору оренди, ані
нормами закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому кожна суттєва для справи
обставина повинна підтверджуватися
належними і допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладені обставини та
приписи закону, суд дійшов висновку про
те, що позовні вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача
авансового платежу в розмірі 1 000,00 грн.
за останній місяць оренди є
безпідставними та необґрунтованими, у
зв'язку з чим в їх задоволенні слід
відмовити.

Позивач також просить стягнути з
відповідача збитки в розмірі
5 870,00 грн., які він поніс через
термінове перевезення
автотранспортним засобом майна із
орендованого приміщення.

Проаналізувавши дані вимоги, суд
вважає за необхідне відмовити в їх
задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК
України особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Необхідними умовами для відшкодування
збитків є доведення факту спричинення
збитків саме тією особою, до якої
висунуто вимогу про їх відшкодування.
Крім того, заявлені до стягнення збитки
мають бути завданими внаслідок
порушення відповідачем цивільного
права позивача у справі, а розмір
збитків має перебувати у необхідному і
безпосередньому причинному зв'язку із
вчиненням відповідачем
правопорушення.

Стаття 224 ГК України передбачає
відшкодування збитків стороною, що
припустилася неналежного виконання
зобов'язання.

Слід також зауважити, що відшкодування
збитків можливо лише за наявності
складу правопорушення, до якого
входять наступні елементи: протиправна
поведінка, наявність збитків,
причинно-наслідковий зв'язок між
протиправною поведінкою та
спричиненням збитків, наявність вини.

Відсутність хоча б одного елемента
складу правопорушення виключає
настання відповідальності у вигляді
відшкодування збитків.

На підтвердження факту понесення
збитків позивач надав до суду копію
квитанції №1 від 14.05.2014 р. (а.с. 91), видану
на ім'я ФОП ОСОБА_2, зі змісту якої
вбачається, що вартість послуги з
перевезення вантажу автотранспортним
транспортом вантажопідйомністю до 10
тон на адресу АДРЕСА_1, становить 5 870,00
грн.

Проте суд вважає, що дана квитанція не є
належним доказом по даній справі у
розумінні ст. ст. 32, 34 ГПК України,
оскільки з її змісту неможливо
встановити ані найменування вантажу,
ані будь-яких інших обставин, які мають
значення для даної справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому кожна суттєва для справи
обставина повинна підтверджуватися
належними і допустимими доказами.

Доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору (ст. 32 ГПК України).

При цьому за умовами ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК
України).

З огляду на викладене суд дійшов
висновку про те, що позивач не надав
суду належних та допустимих доказів на
підтвердження факту понесення ним
збитків від неправомірних дій
відповідача та на доведення їх розміру.

За таких обставин позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
збитків у розмірі 5870,00 грн. є
необґрунтованими, у зв'язку з чим у їх
задоволенні також слід відмовити.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
позивача слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд вважає за необхідне
зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ГПК України
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст. 49 ГПК України,
відповідно до якої судові витрати при
відмові в позові покладаються на
позивача. Отже, суд вважає за необхідне
покласти витрати по сплаті судового
збору в розмірі 3 045,00 грн. та витрати,
пов'язані з оплатою послуг адвоката в
розмірі 4500,00 грн., на позивача.

Водночас, розглянувши клопотання
відповідача про стягнення з позивача
на користь відповідача 5 000,00 грн. витрат
за надання юридичних послуг за
договором про надання юридичних послуг
№07082014/1 від 07.08.2014 р., укладеним між
відповідачем (замовник) та ТОВ "Медикал
Лекс", суд відмовляє в його задоволенні
з таких підстав.

В пункті 6.3. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
визначено, що витрати позивачів та
відповідачів, третіх осіб, пов'язані з
оплатою ними послуг адвокатів,
адвокатських бюро, колегій, фірм,
контор та інших адвокатських об'єднань
з надання правової допомоги щодо
ведення справи в господарському суді,
розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

У разі неподання відповідних
документів у господарського суду
відсутні підстави для покладення на
іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та
частини п'ятої статті 49 ГПК України у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1
та частини першої статті 6 Закону
України "Про адвокатуру та адвокатську
діяльність"), а не будь-якої особи, яка
надавала правову допомогу стороні у
справі. Аналогічну правову позицію
викладено у Рішенні Конституційного
Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у
справі № 1-4/2013.

Отже, у разі неподання до суду
вищезазначених документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення зазначених сум на іншу
сторону .

На підтвердження надання юридичних
послуг на суму 5 000,00 грн. відповідачем
надано лише договір про надання
юридичних послуг №07082014/1 від 07.08.2014 р.,
укладений між відповідачем (замовник)
та ТОВ "Медикал Лекс", в особі директора
Пілатовича М.Б., який діє на підставі
Статуту (виконавець) (а.с. 45-47), за
умовами якого замовник доручає, а
виконавець бере на себе зобов'язання
надати замовнику юридичні послуги, на
умовах та в порядку, визначеному цим
договором. При цьому даний договір не
підписаний з боку ТОВ "Медикал Лекс".

Враховуючи те, що відповідачем не
надано належних доказів на
підтвердження надання послуг саме
адвокатом, а також платіжного
доручення або іншого документа, який
підтверджує фактичну сплату
відповідних послуг на суму 5 000,00 грн.,
суд вважає, що підстави для покладення
на позивача зазначеної суми відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
85 Закону України "Про нотаріат", ст. 17
Закону України "Про оренду землі", ст.
ст. 188, 193, 224 Господарського кодексу, ст.
ст. 6, 11, 22, 526, 530, 537, 626-629, 759, 762, 785, 795
Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4,
12, 32, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
рішенням Конституційного Суду України
від 11.07.2013 р. № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013,
суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 30.09.2014 р.

Суддя О.В. Макаренко