КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2014 р. Справа№ 910/5626/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання:
Білецькому Л.І.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явились;

від відповідача - ОСОБА_1 (дов. №053206 від
04.12.2012 року);

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року

у справі №910/5626/14 (суддя П.І. Паламар)

за позовом комунального підприємства
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району", м. Київ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.
Київ

про стягнення боргу, сум за
прострочення виконання боржником
грошового зобов`язання, ціна позову 118
512, 18 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року комунальне
підприємство "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району" м.
Києва (надалі - КП "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району" м.
Києва) звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі - ФОП
ОСОБА_3) про стягнення боргу у сумі 172
866,88 грн., інфляційні втрати у сумі 1 117,32
грн., 3% річних у сумі 5 884,39 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року позовні вимоги КП
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району" задоволено
частково. Присуджено до стягнення з ФОП
ОСОБА_3 на користь комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району" м.
Києва 119 331, 98 грн. боргу, 311, 75 грн.
збитків внаслідок інфляції за час
прострочення, 3 839, 48 грн. 3% річних з
простроченої суми та 2 469, 66 грн. витрат
по оплаті судового збору. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що позивачем доведено,
а відповідачем не спростовано
неналежне внесення оплат за одержані
послуги в частині стягнення основного
боргу в сумі 119 331,98 грн. Судом
відмовлено у позові в частині
стягнення 18 143,40 грн. боргу по оплаті
комунальних послуг за період з вересня
2010 року по лютий 2014 року відповідно до
вимог ст. 267 Цивільного кодексу України,
враховуючи заяву відповідача про
застосування строків позовної
давності. Також, судом відмовлено в
частині стягнення з відповідача 35 087,29
грн., оскільки позивачем безпідставно
не враховано проведені відповідачем
згідно з банківськими виписками
оплати.

Крім того, оскільки судом першої
інстанції встановлено факт порушення
відповідачем грошового зобов'язання, у
зв'язку з цим суд дійшов висновку про
обгрунтованість позовних вимог в
частині стягнення штрафних санкцій та
часткове їх задоволення, з урахуванням
зробленого розрахунку.

Не погодившись із вказаним рішенням, КП
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району" м. Києва подало
до Київського апеляційного
господарського суду скаргу, в якій
просить скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року по справі №910/5626/14 в частині
задоволених позовних вимог. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

В обгрунтування вимог апеляційної
скарги скаржник вказує на те, що судом
прийнято до розгляду та розглянуто
спір, який не є господарським. Також,
апелянт посилається на
недостовірність розрахунку
заборгованості та документів, що
надані в його обгрунтування.

До апеляційної скарги комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району" м.
Києва додано клопотання про поновлення
пропущеного процесуального строку на
подання апеляційної скарги на рішення
Господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року у справі №910/5626/14.

Колегія суддів, дослідивши матеріали
справи та подане клопотання, дійшла
висновку про те, що клопотання
скаржника про відновлення пропущеного
процесуального строку для подання
апеляційної скарги на рішення
Господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року у справі №910/5626/14 не
приймається до розгляду, оскільки
скаржником не пропущено процесуальний
строк для подання апеляційної скарги, а
матеріали апеляційної скарги є
достатніми для прийняття її до
провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.07.2014 року у
справі №910/5626/4 апеляційну скаргу ФОП
ОСОБА_3 прийнято до провадження у
складі колегії суддів: головуюча суддя
Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г.,
Рудченко С.Г. та призначено її розгляд
на 03.09.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.07.2014 року
виправлено описку в ухвалі Київського
апеляційного господарського суду від
14.07.2014 року про прийняття справи до
провадження та призначення слухання
справи №910/5626/14, та зазначено, читати по
тексту ухвали скаржника (відповідача) у
справі в наступній редакції: фізична
особа-підприємець ОСОБА_3.

В судовому засіданні 03.09.2014 року
представник позивача надав усні
заперечення по суті апеляційної
скарги, просив колегію суддів рішення
суду першої інстанції залишити без
змін, а скаргу без задоволення.
Представник відповідача надав усні
пояснення по суті апеляційної скарги,
просив задовольнити апеляційну скаргу
у повному обсязі.

В судовому засіданні 03.09.2014 року
оголошено перерву до 10.09.2014 року о 14:45 на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Згідно розпорядження Секретаря
судової палати Київського
апеляційного господарського суду від
10.09.2014 року, у зв'язку із перебуванням
судді Рудченка С.Г. у відпустці, склад
колегії суддів у справі №910/5626/14
змінено на наступний: головуюча суддя
Агрикова О.В., судді Суховий В.Г.,
Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.09.2014 року у
справі №910/5626/14 апеляційну скаргу ФОП
ОСОБА_3 прийнято до провадження у
складі колегії суддів: головуючий
суддя Агрикова О.В., судді Суховий В.Г.,
Чорногуз М.Г.

В судовому засіданні 10.09.2014 року
представник відповідача не
заперечував проти розгляду справи за
відсутності представника позивача,
підтримав вимоги апеляційної скарги та
просив їх задовольнити у повному
обсязі.

Представник позивача в судове
засідання 10.09.2014 року не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив, заяв
та клопотань не подавав, хоча належним
чином був повідомлений про дату та час
судового засідання.

Оскільки позивач належним чином був
повідомлений про дату та час судового
засідання, колегія суддів вирішила
розглядати справу за наявними
матеріалами.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідачу на праві
власності належить нежиле приміщення
площею 447,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 447,1 кв.м.

Вказані обставини підтверджуються
наявною у матеріалах справи копією
свідоцтва про право власності НП №
010008164 від 27.01.2004 року (а.с. 14).

У період з квітня 2007 року по жовтень 2010
року облік, нарахування та збір
платежів від власників (орендарів)
нежитлових приміщень від імені
Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Шевченківської районної у м. Києві ради
здійснювали КП «ЖЕКи», що діяли на
підставі договорів доручення.

Відповідно до Окремого доручення
Першого заступника голови
Шевченківської районної в м. Києві
державної адміністрації Пахальчук Г.Д.
від 13.09.2010 року №905 з метою підвищення
контролю за рівнем платіжної
дисципліни і недопущенням
безоплатного використання теплової
енергії та водопостачання КП «Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району» було
зобов'язано заключити прямі договори з
орендарями та власниками нежитлових
примішень Шевченківського району.

КП «ЖЕКи» було зобов'язано передати КП
«Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району» всю первинну
документацію, провести звірку з
орендарями та власниками нежитлових
приміщень Шевченківського району,
скласти акти звіряння станом на 01.10.2010
року.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання данного Окремого доручення
КП «ЖЕК «Центральна» було складено акт
звіряння по споживачу комунальних
послуг ФОП ОСОБА_3 та передано до КП
«Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району»
заборгованість по даному споживачу за
комунальні послуги в сумі 5 324,53 грн.
станом на 30.09.2010 року.

З наявних в матеріалах справи
облікових карток (табуляграм)
споживання теплової енергії,
поставленої ПАТ "Київенерго",
розшифровок рахунків абонента з
водопостачання та водовідведення ВАТ
"АК "Київводоканал" за вересень 2010-лютий
2014 років підтверджується факт
постачання у цей період позивачем
відповідачу комунальних послуг
опалення, гарячого та холодного
водопостачання загальною вартістю 301
462,17 грн., у т.ч. за період вересня 2010 -
лютого 2011 років - 21536,70 грн., березня
2011-лютого 2014 років - 279925,47 грн.

У відповідності до ст. 1 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги» від
24.06.2004 року, споживач - фізична чи
юридична особа, яка отримує або має
намір отримати житлово-комунальну
послугу.

Статями 20, 21 вказаного закону
передбачено, що обов'язком споживача є
укладення договору на надання
комунальних послуг, а також оплата
житлово-комунальних послуг у строки,
встановлені договором або законом, а
обов'язком виконавця - надання послуг
вчасно та відповідної якості згідно із
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення зі
споживачем договору на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем було підготовлено договір на
постачання комунальних послуг,
відповідно до затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 21.07.2005 року №630 Типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення, проте,
відповідачем вказаний договір
підписано не було, акти-претензії чи
письмові відмови від споживання
комунальних послуг на адресу позивача
надіслано не було.

З метою досудового врегулювання спору
позивачем було направлено на адресу
відповідача претензію б/н від 25.03.2014
року (а.с.55), в якій зазначено, що за
адресою АДРЕСА_1, літ. А комунальні
послуги надаються в повному обсязі.
Однак, за відповідачем існує
заборгованість у сумі 172 866,88 грн., яку
позивач просив сплатити.

Проте, як слідує з матеріалів справи,
відповідач відповіді на вказану
претензію не надав та не надіслав.

Основні засади господарських відносин,
що виникають у сфері надання та
споживання житлово-комунальних послуг
регулюються Законом України "Про
житлово-комунальні послуги".

Статтею 13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» визначено,
що до житлово-комунальних послуги
віднесені зокрема: комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо).

Положеннями статті 1 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
визначено, що утримання будинків і
прибудинкових територій - господарська
діяльність, спрямована на задоволення
потреби фізичної чи юридичної особи
щодо забезпечення експлуатації та/або
ремонту жилих та нежилих приміщень,
будинків і споруд, комплексів будинків
і споруд, а також утримання прилеглої
до них (прибудинкової) території
відповідно до вимог нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил згідно із
законодавством;

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» порядок надання
житлово-комунальних послуг, їх якісні
та кількісні показники мають
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства.

У відповідності до норм статті 20 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги" споживач має право одержувати
вчасно та відповідної якості
житлово-комунальні послуги згідно із
законодавством та умовами договору на
надання житлово-комунальних послуг та
зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Нормами частини 1-3 статті 32 "Про
житлово-комунальні послуги" плата за
житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України. Розмір
плати за комунальні послуги
розраховується виходячи з розміру
затверджених цін/тарифів та показань
засобів обліку або за нормами,
затвердженими в установленому порядку.
Розмір плати за утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій
встановлюється залежно від
капітальності, рівня облаштування та
благоустрою.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 256 Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 Цивільного
кодексу України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідачем було надано суду заяву
про застосування строків позовної
давності (а.с. 63-67) до позовних вимог про
стягнення заборгованості за період до
27.03.2011 року.

Матеріали справи свідчать про те, що
позивач звернувся до суду з позовом
№4384 від 27.03.2014 року (а.с. 2-3) 31.03.2014 року,
тобто з пропуском встановленого ст. 257
Цивільного кодексу України трирічного
строку позовної давності щодо вимог
про оплату комунальних послуг, наданих
протягом вересня 2010-лютого 2011 років,
про застосування якого заявив
відповідач. Доказів поважності причин
пропуску указаного строку суду не
надано.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу
України передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що у задоволенні
позовних вимог в частині стягнення 18
143,40 грн. боргу по оплаті комунальних
послуг за період з вересня 2010 року до
лютого 2011 року відповідно до вимог 267
Цивільного кодексу України слід
відмовити.

З позовної заяви №4384 від 27.03.2014 року
вбачається, що розмір проведених
відповідачем платежів за одержані у
період березня 2011-лютого 2014 років
послуги опалення, гарячого та
холодного водопостачання становить 125
506,20 грн.

При цьому, місцевий господарський суд
правомірно зазначив, що позивачем
безпідставно не враховано в рахунок
належних за цей період платежів
проведені відповідачем згідно з
банківськими виписками від 03.05.2012 року
(а.с. 77), 11.10.2012 року (а.с. 79), 03.09.2012 року
(а.с. 93), 15.11.2012 року (а.с. 96), 12.07.2013 року
(а.с. 102), квитанції № 7983.894.1 від 31.03.2014
року (а.с. 88) оплати у загальному розмірі
35 087,29 грн.

Таким чином, загальний розмір
проведених відповідачем протягом
спірного періоду в межах строку
позовної давності платежів за
договором (березень 2011-лютий 2014 років)
становить 160 593,49 грн. (125506,20+35087,29).

Колегією суддів встановлено, що
позивачем було надано послуг на
загальну суму 279 925,47 грн.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правомірного висновку про
стягнення з відповідача основного
боргу за одержані житлово-комунальні
послуги у сумі 119 331,98 грн. з розрахунку:
279 925,47 грн. - 160 593,49 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що посилання відповідача про сплату
одержаних послуг у більшому розмірі є
необгрунтованими, оскільки доказами не
підтверджені. При цьому, частина оплат
згідно поданих ним банківських виписок
проведені за експлуатаційні та інші
послуги, які не стосуються предмету
спору, решта ж платежів враховані
позивачем та судом під час визначення
загального розміру оплат.

Доказів належної оплати за одержані
послуги суду не надано.

Згідно з роз'ясненнями пленуму Вищого
господарського суду України, наданими
у п. 2 постанови № 6 від 23 березня 2012 р.
"Про судове рішення", з огляду на вимоги
частини першої статті 4 ГПК
господарський суд у прийнятті судового
рішення керується (та відповідно
зазначає у ньому) не лише тими
законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи, що відносини з оплати
комунальних послуг власниками нежилих
приміщень - суб'єктами підприємницької
діяльності, які використовують їх для
здійснення такої діяльності
врегульовані спеціальними нормами
Закону України "Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій", то
підстави для застосування визначених
позивачем ст.ст. 1, 20 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" відсутні.
При цьому, порушене право позивача на
оплату наданих ним послуг відповідно
до вимог ст. 16 Цивільного кодексу
України підлягає захисту у визначений
ним спосіб.

Судом першої інстанції встановлено, з
чим погоджується колегія суддів, що
відповідач належним чином свого
обов'язку по перерахуванню коштів не
виконав, допустивши прострочення
виконання грошового зобов'язання, тому
є підстави для застосування
встановленої законом
відповідальності.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи, що судом першої інстанції
встановлено факт прострочення
виконання грошового зобов'язання, з чим
погоджується колегія суддів, то вимоги
позивача про стягнення 3% річних у сумі 3
839,48 грн. та інфляційних втрат у сумі 311,75
грн., нарахованих з урахуванням норм
чинного законодавства України є
правомірними та такими, що підлягають
задоволенню. При цьому, судом
апеляційної інстанції перевірено
розрахунок 3% річних та інфляційних
втрат, здійснені позивачем та прийняті
місцевим господарським судом, та
встановлено їх арифметичну
правильність.

Щодо посилань скаржника на те, що судом
першої інстанції прийнято до розгляду
та розглянуто спір, який не є
господарським колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Тобто, до господарського суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 набула статусу фізичної
особи-підприємця 29.09.2005 року, що
підтверджується інформацією з
Інформаційно-ресурсного центру.

Крім того, про статус відповідача як
фізичної особи-підприємця свідчить
також спосіб проведення оплати частини
спожитих у цьому приміщенні
комунальних послуг саме як фізичною
особою-підприємцем, що підтверджується
платіжними дорученнями ПАТ
«Укрсоцбанк» (а.с. 71 - 103).

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що відповідач
в установленому порядку набула статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
належне їй нежиле приміщення
використовувала для здійснення такої
діяльності, що підтверджується її
листами №№ 3935 від 05.12.2011 року, 6321 від
19.12.2013 року, з огляду на що вказаний спір
має розглядатись у порядку
господарського провадження.

Враховуючи, що справи з господарських
спорів за участю фізичних
осіб-підприємців підвідомчі
господарському суду, то доводи
апелянта про те, що вказаний спір не є
господарським є необгрунтованими та
безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
із сторін повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Проте, відповідач, в порушення ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України не надав суду жодних доказів,
які б свідчили про відсутність
заборгованості за останнім або
неправильно оцінку доказів судом.

Таким чином, доводи апелянта щодо
неправильного застосування норм права
не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене вище, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила,
що обставини, на які посилається
скаржник, не можуть бути підставою для
зміни або скасування рішення
Господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року у справі №910/5626/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення
Господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року у справі №910/5626/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року у справі №910/5626/14
залишити без змін.

3. Справу №910/5626/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.В. Агрикова

Судді
М.Г. Чорногуз

В.Г. Суховий