КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2014 р. Справа№ 910/9615/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання -
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Шевченко О.О. -
представник за дов. № 61 від 12.05.2014;

від відповідача: Гуськова О.А. -
представник за дов. б/н від 16.06.2014;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аквамарін-Глоу"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 04.08.2014

у справі № 910/9615/14 (суддя: Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Аквамарін-Глоу"

до Товариства з обмеженого
відповідальністю "Інформаційне
мереживо"

про визнання договору недійсним,

В судовому засіданні 25.09.2014 р. оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Аквамарін-Глоу" (далі
- ТОВ "Аквамарін-Глоу", позивач)
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженого відповідальністю
"Інформаційне мереживо" (далі - ТОВ
"Інформаційне мереживо", відповідач)
про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір поставки обладнання №KOV1012-02P
від 23.01.2013 р. повинен бути визнаний
недійсним, оскільки сторонами не
погоджено всіх істотних умов договору,
а його положення не відповідають
нормам чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 04.08.2014 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, в неповному
обсязі з'ясував обставин справи,
зокрема, не встановив, що в умовах
договору містяться суперечності, які
свідчать про неузгодженість основних
положень договору сторонами, а відтак
про неукладеність договору. Також
позивач зазначив, що судом порушені
його право бути присутнім у судовому
засіданні та надавати відповідні
пояснення, оскільки рішення було
ухвалене за відсутністю представника
позивача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.09.2014,
апеляційну скаргу ТОВ "Аквамарін-Глоу"
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 25.09.2014.

25.09.2014 через загальний відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду відповідач надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
зазначив, що вважає рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим,
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 25.09.2014 представник
позивача підтримав апеляційну скаргу,
просив скасувати рішення місцевого
суду у даній справі та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 25.09.2014 заперечував проти
доводів апеляційної скарги з підстав,
викладених у відзиві, зазначив, що
вважає рішення суду першої інстанції
законним та обґрунтованим, просив
залишити його без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги
та відзиву на неї, оглянувши оригінали
документів, заслухавши пояснення
представників сторін, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 23.01.2013 р. між ТОВ "Аквамарін-Глоу"
(покупець за умовами договору) та ТОВ
"Інформаційне мереживо" (постачальник
за умовами договору) було укладено
договір поставки обладнання №KOV1012-02P
(далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується поставити
та передати у власність покупця, а
покупець - прийняти та оплатити
обладнання за номенклатурою, кількістю
та цінами, що визначено у специфікації
обладнання (додаток №1 до договору),
який є невід'ємною частиною цього
договору.

Згідно з п. 2.1 договору загальна
вартість договору з урахуванням ПДВ
становить 56826 981,32 грн.

За змістом п. 2.4 договору загальна
вартість обладнання визнається
сторонами як змінна, тобто її кінцева
величина, що підлягає сплаті покупцем,
ставиться в залежність від зміни курсу
гривні до долара США на
міжбанківському валютному ринку
України.

Відповідно до п. 11.1 договору умови
цього договору можуть бути змінені або
доповнені за згодою сторін з
обов'язковим укладанням додаткової
угоди до договору, яка підписується
уповноваженими представниками обох
сторін і повинна обов'язково містити
номер та дату її укладання.

Місцевий господарський суд дійшов
правомірного висновку про те, що
додатком №1 до договору сторони
погодили специфікацію обладнання, яке
має бути поставлене відповідачем
позивачу, а додатковими угодами №1 від
14.03.2013 р., №2 від 29.05.2013 р., №3 від 29.05.2013 р.
та №4 від 29.05.2013 р. сторонами було
узгоджено перелік обладнання, етапи та
строки його поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції обґрунтовано зазначив, що
заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Як в місцевому господарському суді, так
і в суді апеляційної інстанції позивач
наполягав на тому, що підставами для
недійсності договору є: по-перше,
непогодження сторонами усіх його
істотних умов, по-друге, його
невідповідність приписам чинного
законодавства в частині суперечності
умов додатку №1 до договору положенням
самого договору.

Разом з цим, відмовляючи в задоволенні
позову, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність законних
підстав для визнання договору
недійсним, а також про те, що договір
відповідає вимогам чинного
законодавства України.

В цій частині суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
місцевого господарського суду з огляду
на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

За змістом ч. 3 ст. 180 Господарського
кодексу України при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

Правомірним є висновок місцевого суду
про те, що предметом господарського
договору є господарські зобов'язання,
за якими боржник зобов'язаний вчинити
на користь кредитора певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Умови про
предмет договору повинні включати
визначення матеріального об'єкта
договірного зобов'язання, а саме:

- найменування (номенклатуру,
асортимент) товару, сутність та перелік
послуг, результат робіт;

- кількісні показники поставки
продукції, виконання робіт, надання
послуг;

- вимоги до їх якості, які визначаються
посиланням на відповідні державні
стандарти або на технічні умови, або
вимоги, яким має відповідати товар
(встановлюються у технічній
документації, зразках, еталонах). В
усякому разі товар, результати робіт,
послуг мають бути придатними для
використання у цілях, для яких вони
призначені.

Разом з цим, із матеріалів справи
вбачається, що умовами договору
сторонами було повністю погоджено
предмет договору, а також найменування
товару, яке визначено сторонами як
обладнання, та його кількість, що
підтверджується додатком №1 до
договору.

Крім того, матеріалами справи
підтверджується та сторонами не
заперечується той факт, що з боку обох
сторін договір та відповідні додаткові
угоди до нього підписані повноваженими
представниками без зауважень.

В свою чергу, ст. 241 ЦК України
встановлює, що правочин вважається
схваленим зокрема у разі, якщо особа,
яку він представляє, вчинила дії, що
свідчать про прийняття його до
виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

З наявних в матеріалах справи доказів
(зокрема, накладних, довіреностей на
отримання матеріальних цінностей,
тощо) вбачається, що вищезазначений
правочин був безпосередньо схвалений
позивачем прийняттям поставленого
обладнання в повному обсязі. Також
сторонами не заперечується той факт, що
позивач здійснив часткову оплату за
договором, що також є доказом схвалення
даного правочину.

Крім того, доводами позивача не
спростовується той факт, що сторонами
було погоджено всі істотні умови,
необхідні для даного виду договору,
непогодженість яких могла би свідчити
про неукладеність такого договору в
розумінні ст. ст. 180, 181 Господарського
кодексу України.

В цій частині суд апеляційної
інстанції приймає доводи відповідача
про те, що позивач жодного разу не
звертався до постачальника з приводу
різного розуміння умов договору
сторонами і не посилався на це, як на
підставу для несвоєчасного виконання
договірних зобов'язань.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Пункт 2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 встановлює, що вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
господарського суду про те, що сторони
при укладенні спірного договору були
вільні у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, на свій
розсуд приймали даний правочин на
певних встановлених умовах, узгодили
ці умови і підписали договір, крім того,
вчинили дії, які свідчать про його
схвалення, а тому відсутні підстави
вважати, що при укладенні договору,
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі.

Крім того, місцевий господарський суд
обґрунтовано зазначив, що сторони,
керуючись принципом волі сторін на
укладення договору, правомірно
встановили порядок оплати вартості
обладнання за договором, шляхом
укладення додатку №1 до договору, а
також додаткових угод №№1-4, а відтак
доводи апелянта про те, що положення
п.п. 1.3 та 1.5 додатку №1 до договору в
частині здійснення оплати товару
частинами суперечить розділу 2
договору є недоведеними, зважаючи на
принцип вільності в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору, а також
право, яке надано сторонам ст. 6 ЦК
України щодо відступлення від положень
актів цивільного законодавства і
врегулювання своїх відносини на
власний розсуд при укладенні
відповідного договору.

З огляду на викладене, позивачем не
доведені обставини, з якими положення
статей 203, 215 Цивільного кодексу України
пов'язують можливість визнання
договору недійсним, а відтак, суд
першої інстанції дійшов правомірного
та обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову ТОВ "Аквамарін-Глоу".

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт також зазначав, що суд
першої інстанції порушив процесуальні
права позивача, оскільки розглянув
справу та прийняв оскаржуване рішення
за відсутності представника ТОВ
"Аквамарін-Глоу".

Київський апеляційний господарський
суд не приймає зазначені доводи
позивача (як підставу для скасування
рішення суду першої інстанції), з
урахуванням наступного.

Згідно частини 3 пункт 3.12 Постанови
Пленуму неявка у судове засідання
сторін або однієї з сторін, за умови, що
їх належним чином повідомлено про час і
місце цього засідання, не перешкоджає
такому переходові до розгляду позовних
вимог, якщо у господарського суду
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи, передбачені частиною
першою статті 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно статті 77 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановленихстаттею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні. Такою
обставиною, зокрема є нез'явлення в
засідання представників сторін, інших
учасників судового процесу.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є виключно правом, а не
обов'язком суду.

Матеріалами справи (зокрема,
протоколом судового засідання від
28.07.2014) підтверджується, що представник
позивача брав участь у судовому
засіданні 28.07.14, в якому було оголошено
перерву до 04.08.2014.

Враховуючи наведене, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
позивач був належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання, на якому було ухвалене
оспорюване рішення про що, зокрема,
свідчить розписка уповноваженого
представника позивача від 28.07.2014 про те,
що його повідомили про час та місце
наступного судового засідання (04.08.2014).

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму,
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87
Господарського процесуального кодексу
України.

Крім того, статтею 28 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що представниками сторін
у справі можуть бути як керівники
підприємств та організацій так і інші
особи, повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, тобто коло осіб, які
можуть здійснювати представництво в
суді, чинним законодавством не
обмежується.

В силу вимог частини 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
частини 1 статті 6 даної Конвенції
(пункт 69 рішення Європейського суду з
прав людини від 08 листопада 2005 року у
справі „Смірнова проти України").

Таким чином, судом апеляційної
інстанції встановлено, що розгляд
судом першої інстанції даної справи, а
також прийняття рішення відбувалися
без порушення процесуальних прав
сторін, зокрема позивача, який був
належним чином повідомлений про час та
місце розгляду справи та мав
можливість безперешкодно направити
необмежену кількість повноважних
представників у судове засідання.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
перегляду рішення в суді апеляційної
інстанції, апелянт не подав жодних
належних доказів на спростування
висновків суду першої інстанції, які
могли б бути прийняті та дослідженні
судом апеляційної інстанції в
розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції по даній справі в
розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної
скарги покладаються на апелянта в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Аквамарін-Глоу" на рішення
Господарського суду міста Києва від
04.08.2014 у справі № 910/9615/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 04.08.2014 у справі № 910/9615/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/9615/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 26.09.2014 р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич