ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" вересня 2014 р.Справа № 916/1842/14

За позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю „ПРОТЕК СОЛЮШНЗ
УКРАЇНА"

до відповідача: публічного
акціонерного товариства „Одеський
нафтопереробний завод"

про стягнення 153 816,97 грн.

та за зустрічним позовом: публічного
акціонерного товариства "ОДЕСЬКИЙ
НАФТОПЕРЕРОБНИЙ ЗАВОД"

до відповідача: товариства з обмеженою
відповідальністю „ПРОТЕК СОЛЮШНЗ
УКРАЇНА"

про визнання недійсним договору

Суддя Цісельський О.В.

Представники:

від позивача (за первісним позовом):
Кудинський М.О. за довіреністю № 1906/01
від 19.06.2014 року

від відповідача (за первісним позовом):
Строчковський О.М. за довіреністю №963
від 26.11.2013 року;

Відповідно до ст.77 ГПК України в
судовому засіданні оголошувалась
перерва з 07.08.2014р. до 09 год. 40 хв. 04.09.2014р.,
з 11.09.2014р. до 10 год. 00 хв. 29.09.2014р.

СУТЬ СПОРУ: Позивач, товариство з
обмеженою відповідальністю „ПРОТЕК
СОЛЮШНЗ УКРАЇНА", звернувся до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою про стягнення з
публічного акціонерного товариства
"ОДЕСЬКИЙ НАФТОПЕРЕРОБНИЙ ЗАВОД" 153 816,97
грн., де 143 001,00 грн. - основний борг, 4 118,43
грн. - пеня, 1 692,50 грн. - три процента
річних, 5 005,04 грн. - індекс інфляції.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 21.05.2014р. позовну заяву
(вх.№1842/14) прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі,
присвоєно №916/1842/14 та
справу призначено до розгляду в
судовому засіданні.

14.07.2014р. на адресу господарського суду
Одеської області надійшла зустрічна
позовна заява (вх.№2827/14) публічного
акціонерного товариства "ОДЕСЬКИЙ
НАФТОПЕРЕРОБНИЙ ЗАВОД" до товариства з
обмеженою відповідальністю „ПРОТЕК
СОЛЮШНЗ УКРАЇНА" про визнання
недійсним договору.

Приймаючи до уваги перебування судді
господарського суду Одеської області
Лічмана Л.В. у відпустці з 01.07.2014р. по
17.07.2014р. з метою недопущення порушення
строку розгляду зустрічної позовної
заяви, згідно розпорядження заступника
керівника апарату суду №382 від 15.07.2014р.
справу №916/1842/14 призначено до
повторного автоматичного розподілу.

На підставі повторного автоматичного
розподілу справи №916/1842/14, зазначену
справу було передано на розгляд судді
господарського суду Одеської області
Цісельського О.В.

Ухвалами господарського суду Одеської
області від 16.07.2014р. суддею Цісельським
О.В. прийнято справу №916/1842/14 до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні, зустрічну
позовну заяву публічного акціонерного
товариства „Одеський нафтопереробний
завод" прийнято до спільного розгляду з
первісним позовом по справі №916/1842/14 та
об'єднано зустрічний позов в одне
провадження із первісним позовом.

Клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи (вх.№18707/14
від 17.07.2014р.) судом задоволено.

07.08.2014р. публічне акціонерне товариство
„Одеський нафтопереробний завод"
звернувся до суду із доповненнями до
зустрічної позовної заяви (вх.№20499/14),
які судом прийняті до розгляду.

Письмове клопотання позивача про
продовження строку розгляду справи
(вх.№2-3729/14 від 04.09.2014р.) судом
задоволено, у зв'язку з чим строк
розгляду справи було продовжено до
30.09.2014р.

10.09.2014р. позивач звернувся до суду із
заявою про уточнення заявлених
позовних вимог (вх.№23437/14), відповідно
до якої просить суд стягнути з
відповідача 153 816,97 грн., де 143 001,00 грн. -
основний борг, 4 118,43 грн. - пеня, 1 692,50 грн.
- три процента річних, 5 005,04
грн. - індекс інфляції, яка судом
прийнята до розгляду.

Представник позивача уточнені позовні
вимоги підтримує та просить суд
задовольнити їх в повному обсязі,
заявлені зустрічні позовні вимоги не
визнає та просить відмовити у
задоволенні зустрічної позовної заяви
в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені
позивачем позовні вимоги не визнає та
просить суд відмовити у їх задоволенні,
з підстав, викладених у відзиві на
позов (вх.№20500/14 від 07.08.2014р.), заявлені
зустрічні позовні вимоги підтримує та
просить суд задовольнити їх в повному
обсязі.

В процесі розгляду справи учасниками
процесу були надані додаткові докази,
які оглянуті судом та залучені до
матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому
засіданні матеріали справи, надані
сторонами докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив:

18 жовтня 2013р. між публічним акціонерним
товариством „Одеський
нафтопереробний завод" (Покупець) та
товариством з обмеженою
відповідальністю „ПРОТЕК СОЛЮШНЗ
УКРАЇНА" (Постачальник) було укладено
договір на поставку №13/289, згідно умов
п.1.1. якого, Постачальник зобов'язується
поставити (передати у власність)
Покупцю продукцію
виробничо-технічного призначення, в
подальшому "Товар", партіями в
асортименті та кількості, зазначених в
Специфікаціях до цього Договору, що є
його невід'ємною частиною, а Покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
Товар в порядку, передбаченому цим
Договором. Під партією Товару в цьому
Договорі розуміється кількість Товару,
зазначена одній специфікації до цього
Договору.

Відповідно до п.п.3.1., 3.2., 3.2.1. Договору
загальна сума цього Договору
складається із сум, зазначених в
Додаткових угодах до цього Договору.
Оплата здійснюється Покупцем в
національній валюті України
безрахунковим розрахунком в
наступному порядку: протягом 5 (п'яти)
банківських днів з моменту підписання
Сторонами видаткової накладної на
відповідну партію Товару Покупець на
підставі рахунку Постачальника
перераховує на поточний рахунок
Постачальника вартість поставленої
партії Товару, що прийнята Покупцем
згідно видаткової накладної.

Умовами п.7.1. Договору встановлено, що
за невиконання або неналежне виконання
зобов'язань, передбачених цим
Договором, Сторони несуть майнову
відповідальність, передбачену цим
Договором та діючим Законодавством
України.

Пунктом 7.6. Договору визначено, що у
разі затримки кінцевої оплати проти
строків, зазначених в даному Договорі,
Покупець сплачує Постачальнику пеню в
розмірі 0,02% від суми заборгованості за
кожен день прострочки.

Даний Договір вступає в силу з моменту
його підписання та діє до 31 грудня 2014р.
або до спливу гарантійного строку на
товар в залежності від того, що настане
пізніше. У разі, якщо на момент
закінчення строку дії Договору сторони
не завершили розрахунки між собою,
строк дії Договору в частині виконання
грошових зобов'язань підлягає
автоматичній пролонгації до повного
закінчення розрахунків між Сторонами.

На виконання умов вищенаведеного
договору позивачем відповідачу було
здійснено поставку товару на загальну
суму 143 001,00 грн., що підтверджується
копією видаткової накладної №ЛОО3167
від 22.11.2013р. на суму 143 001,00 грн.

Відповідач, поставлений позивачем
товар отримав без зауважень, про що
свідчить гарантійний лист №4.2-12/391 від
05.02.2014р., яким ПАТ „Одеський
нафтопереробний завод" гарантувало
здійснення оплати товару в сумі 143 001,00
грн. до 28.02.2014р., проте всупереч умовам
договору та гарантійного листа грошові
зобов'язання щодо оплати вартості
отриманого товару не здійснив,
внаслідок чого за ним утворився борг в
сумі 143 001,00 грн.

Неналежне виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором
поставки №13/289 в частині оплати
вартості отриманого товару і стало
підставою для позивача звернутись до
господарського суду Одеської області
із даним позовом за захистом своїх
порушених прав та охоронюваних законом
інтересів.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши норми чинного
законодавства, суд дійшов висновку про
задоволення первісного позову та
відмови у задоволенні зустрічного
позову, з наступних правових підстав:

Щодо первісного позову суд зазначає
наступне:

У відповідності до ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини. Правочин, різновидом якого є
договори - основний вид правомірних дій
- це волевиявлення осіб, безпосередньо
спрямовані на виникнення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
При цьому, ст.12 ЦК України передбачає,
що особа здійснює свої цивільні права
вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського
кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини першої
статті 222 ГК України учасники
господарських відносин, що порушили
майнові права або законні інтереси
інших суб'єктів, зобов'язані поновити
їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певні дії (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. При цьому,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому
числі із договору.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін в силу положень
ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається
лише у випадках, встановлених
договором або законом.

Стаття 712 Цивільного кодексу України
передбачає, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін. Законом можуть бути
передбачені особливості регулювання
укладення та виконання договорів
поставки, у тому числі договору
поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар)
у власність другій стороні (покупцеві),
а покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно ст.656 Цивільного кодексу України
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому. Предметом
договору купівлі-продажу можуть бути
майнові права. До договору
купівлі-продажу майнових прав
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не випливає
із змісту або характеру цих прав.
Предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, якщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом. До
договору купівлі-продажу на біржах,
конкурсах, аукціонах (публічних
торгах), договору купівлі-продажу
валютних цінностей і цінних паперів
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено законом про ці види
договорів купівлі-продажу або не
випливає з їхньої суті. Особливості
договору купівлі-продажу окремих видів
майна можуть встановлюватися законом.

За положеннями ст.662 Цивільного кодексу
України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар,визначений
договором купівлі-продажу. Продавець
повинен одночасно з товаром передати
покупцеві його приналежності та
документи (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.

Приписами ст.663 Цивільного кодексу
України визначено, що продавець
зобов'язаний передати товар покупцеві
у строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Умовами ст.665 Цивільного кодексу
України передбачено, що у разі відмови
продавця передати проданий товар
покупець має право відмовитися від
договору купівлі-продажу. Якщо
продавець відмовився передати річ,
визначену індивідуальними ознаками,
покупець має право пред'явити
продавцеві вимоги відповідно до статті
620 цього Кодексу.

Із змісту ст.693 Цивільного кодексу
України вбачається, що якщо договором
встановлений обов'язок покупця
частково або повністю оплатити товар
до його передання продавцем (попередня
оплата), покупець повинен здійснити
оплату в строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором, - у строк,
визначений відповідно до статті 530
цього Кодексу. У разі невиконання
покупцем обов'язку щодо попередньої
оплати товару застосовуються
положення статті 538 цього Кодексу. Якщо
продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
товар у встановлений строк, покупець
має право вимагати передання
оплаченого товару або повернення суми
попередньої оплати. На суму
попередньої оплати нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
переданий, до дня фактичного передання
товару покупцеві або повернення йому
суми попередньої оплати. Договором
може бути встановлений обов'язок
продавця сплачувати проценти на суму
попередньої оплати від дня одержання
цієї суми від покупця.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу. Одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається. В свою чергу, порушенням
зобов'язання, відповідно до ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України
якщо у зобов'язання встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому (п.1 ст.656
Цивільного Кодексу України).

Як вбачається з розрахунку
заборгованості приведеного позивачем
в позовній заяві та не спростованого
відповідачем, останнім в порушення
вищезазначених приписів чинного
законодавства України та договору -
зобов'язання щодо оплати вартості
отриманого від позивача товару на
загальну суму 143 001,00 грн. не виконані,
внаслідок чого за відповідачем
утворився борг, який позивачем
зазначено в розмірі - 143 001,00 грн., у
зв'язку з чим стягненню з відповідача
на користь позивача підлягає сума
боргу за отриманий товар, встановлена
судом в розмірі 143 001,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено позовні
вимоги про стягнення з відповідача 1
692,50 грн. - 3% річних, 4 118,43 грн. - пені, 5 005,04
грн. - індексу інфляції.

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право
позивача вимагати від відповідача
сплатити 3% річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає в отриманні компенсації
(плати) від відповідача за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належним до сплати за договором
поставки.

Перевіривши розрахунок позивача трьох
процентів річних в сумі 1 692,50 грн., суд
встановив, що позовні вимоги в цій
частині відповідають вимогам чинного
законодавства, їх розрахунок
здійснений позивачем належним чином, у
зв'язку з чим підлягають судом
задоволенню в повній мірі.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд
зазначає наступне:

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є господарські санкції, до яких
віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання, або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців. Проте законом або
договором можуть бути передбачені інші
умови нарахування.

Частина перша статті 223 ГК України
передбачає, що при реалізації в
судовому порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
ЦК України, якщо інші строки не
встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої
статті 258 ЦК України щодо вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені)
передбачено спеціальну позовну
давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в
статті 256 ЦК України, відповідно до якої
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Якщо за невиконання або неналежне
виконання зобов'язання встановлено
штрафні санкції, то збитки
відшкодовуються в частині, не покритій
цими санкціями. Законом або договором
можуть бути передбачені випадки, коли:
допускається стягнення тільки
штрафних санкцій; збитки можуть бути
стягнуті у повній сумі понад штрафні
санкції; за вибором кредитора можуть
бути стягнуті або збитки, або штрафні
санкції. Вимогу щодо сплати штрафних
санкцій за господарське
правопорушення може заявити учасник
господарських відносин, права чи
законні інтереси якого порушено, а у
випадках, передбачених законом, -
уповноважений орган, наділений
господарською компетенцією.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. У випадках, передбачених
законом, штрафні санкції за порушення
господарських зобов'язань стягуються
судом у доход держави (ст.232 ГК України).

Відтак частина шоста статті 232 ГК
України передбачає строк та порядок, у
межах якого нараховуються штрафні
санкції, а строк, протягом якого особа
може звернутись до суду за захистом
свого порушеного права, встановлюється
ЦК України.

Як було вище встановлено судом, за
порушення зобов'язань за договором
позивач нарахував відповідачу у
відповідності до приписів договору 4
118,43 грн. пені, нараховану за
несвоєчасну оплату вартості
отриманого від позивача товару, при
цьому судом встановлено що наданий
позивачем розрахунок пені здійснений
належним чином, у зв'язку з чим
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає сума пені в розмірі 4
118,43 грн.

Щодо позовної вимоги позивача в
частині стягнення з відповідача
індексу інфляції в сумі 5 005,04 грн., суд
зазначає наступне:

Інфляційні збитки є наслідком
інфляційних процесів в економіці, а
тому їх слід вважати складовою
частиною основного боргу, стягнення
яких передбачене статтею 625 Цивільного
кодексу України. Передбачене законом
право кредитора вимагати сплату боргу
з урахуванням індексу інфляції є
способом захисту його майнового права
та інтересу, суть якого полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши розрахунок позивача
індексації ціни товару, судом
встановлено, що його здійснено
належним чином, у зв'язку з чим з
відповідача на користь позивача слід
стягнути суму індексу інфляції в
розмірі заявленому позивачем, тобто в
сумі 5 005,04грн.

Щодо зустрічного позову суд зазначає
наступне:

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч.1,4 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. До
договорів, що укладаються більш як
двома сторонами (багатосторонні
договори), застосовуються загальні
положення про договір, якщо це не
суперечить багатосторонньому
характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Сторони мають право
укласти договір, в якому містяться
елементи різних договорів (змішаний
договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.639 Цивільного
кодексу України договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

Приписи п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
6.11.2009р. №9 передбачають, що угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Отже, в кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору (абз.3 п.1 роз'яснень Вищого
арбітражного суду України "Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод недійсними"
№02-5/111 від 12.03.99).

За положеннями абз.5 п.5 Постанови
Пленуму ВСУ "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6.11.2009р. №9
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Дана позиція також викладена ВАСУ у
Роз'ясненні "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними" №02-5/111 від
12.03.99р.

Відповідно до ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав
та інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими,
тому обов'язком позивача, відповідно до
ст.33 ГПК України є
доведення/підтвердження/ в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.

Одночасно, суд, перевіривши доводи та
докази, якими позивач за зустрічним
позовом обґрунтовує свої вимоги,
дійшов висновку про відсутність
підстав для правового захисту його
інтересів в межах даного спору, у
зв'язку з чим, суд у задоволенні
зустрічного позову відмовляє.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали
справи та проаналізовані положення
чинного законодавства України, суд,
вбачає доведеними та обґрунтованими
заявлені позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю „ПРОТЕК
СОЛЮШНЗ УКРАЇНА", у зв'язку з чим
стягненню з публічного акціонерного
товариства „Одеський нафтопереробний
завод" на користь позивача підлягає
основний борг в сумі 413 001,00 грн., пеня в
сумі 4 118,43 грн., три процента річних в
сумі 1 692,50 грн., індекс інфляції в сумі 5
005,04 грн. У задоволенні зустрічного
позову публічного акціонерного
товариства „Одеський нафтопереробний
завод" суд відмовляє як у
необґрунтованому та недоведеному.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК
України слід стягнути з відповідача на
користь позивача витрати по сплаті
судових витрат, а саме 3 076,34 грн.
судового збору.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою
відповідальністю „ПРОТЕК СОЛЮШНЗ
УКРАЇНА" - задовольнити повністю.

2. Стягнути з публічного акціонерного
товариства "ОДЕСЬКИЙ НАФТОПЕРЕРОБНИЙ
ЗАВОД" (65041, Одеська обл., м. Одеса, вул.
Шкодова гора, буд. 1/1, код ЄДРЮОФОП 00152282)
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю „ПРОТЕК СОЛЮШНЗ
УКРАЇНА" (01042, Київська обл., м. Київ, вул.
Глазунова, буд. 3, кв. 11, код ЄДРЮОФОП
36519759) 143 001 (сто сорок три тисячі одна)
грн. 00 коп. - основного боргу, 4 118 (чотири
тисячі сто вісімнадцять) грн. 43 коп. -
пені, 1 692 (одна тисяча шістсот
дев'яносто дві) грн. 50 коп. - трьох
процентів річних, 5 005 (п'ять тисяч п'ять)
грн. 04 коп. - індексу інфляції, 3 076 (три
тисячі сімдесят шість) грн. 34 коп. -
судового збору.

3. У задоволенні зустрічного позову
публічного акціонерного товариства
"ОДЕСЬКИЙ НАФТОПЕРЕРОБНИЙ ЗАВОД" -
відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської
області набирає чинності у порядку ст.85
ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК
України

Повний текст рішення складено 06.10.2014р.

Суддя
О.В. Цісельський