ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2014 року
Справа № 922/1183/14

Колегія
суддів у складі:

головуючий суддя Пушай В.І., суддя
Потапенко В.І., суддя Могилєвкін Ю.О.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача -Богдашевського Т.С.,
довіреність без номера від 20.03.2014 р.;

відповідача -не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. №
1994Х/3) на рішення господарського суду
Харківської області від 04 липня 2014
року у справі № 922/1183/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТЗТ Техтранс",
Харків

до Приватного підприємства
"Науково-виробнича компанія "Екодар", м.
Харків

про стягнення 12963,52 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТЗТ"Техтранс"
звернулося до господарського суду
Харківської області з позовом до
Приватного підприємства
"Науково-виробнича компанія "Екодар", в
якому просить стягнути з відповідача
на свою користь: заборгованість за
договором оренди нежитлових приміщень
№ 35 А від 01.01.2013 р. за квітень-червень 2013
року в сумі 11700,00 грн.; три проценти
річних на прострочену заборгованість
зі сплати орендної плати за
квітень-червень 2013 року за договором
оренди нежитлових приміщень № 35 А від
01.01.2013 р. в сумі 315 грн. 73 коп.; інфляційні
на прострочену заборгованість зі
сплати орендної плати за
квітень-червень 2013 року за договором
оренди нежитлових приміщень № 35 А від
01.01.2013 р. в сумі 136 грн. 50 коп.; пеню за
порушення зобов'язання щодо сплати
орендної плати за квітень-червень 2013
року за договором оренди нежитлових
приміщень № 35 А від 01.01.2013 р. в сумі 811
грн.29 коп.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 04 липня 2014 року
у справі № 922/1183/14 (суддя Жельне С.Ч.)
позов задоволено частково.

З відповідача на користь позивача
стягнуто заборгованість за договором
оренди нежитлових приміщень № 35 А від
01.01.2013 р. за квітень-червень 2013 року в
сумі 11700 грн. 00 коп., три проценти річних
на прострочену заборгованість зі
сплати орендної плати за
квітень-червень 2013 року за договором
оренди нежитлових приміщень № 35 А від
01.01.2013 р. в сумі 315 грн. 73 коп., інфляційні
за заборгованість зі сплати орендної
плати за квітень-червень 2013 року за
договором оренди нежитлових приміщень
№ 35 А від 01.01.2013 р. в сумі 136 грн. 50 коп.,
пеню за порушення зобов'язання щодо
сплати орендної плати за
квітень-червень 2013 року за договором
оренди нежитлових приміщень № 35 А від
01.01.2013 р. в сумі 803 грн. 07 коп. та витрати
на сплату судового збору в сумі 1825 грн.

В решті позову відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням не
погодився та подав на нього до
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на неповне
з'ясування місцевим господарським
судом обставин, що мають значення для
справи, просить рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
господарський суд першої інстанції не
прийняв до уваги його пояснень
стосовно того, що наданий позивачем
текст договору оренди нежитлових
приміщень від 01.01.2013 р. № 35-А частково є
неавтентичним, виправленим
представниками позивача, а саме в ч. 2 п.
5.1. наданого до позовної заяви договору
зазначено, що орендна плата вноситься
шляхом стовідсоткової передплати за
наступний місяць, в той час як
сторонами була узгоджена наступна
редакція -«Орендна плата вноситься
шляхом стовідсоткової передплати за
наступний місяць, за умови підписання
акту Орендарем надання послуг
Орендодавцем за цим Договором у
повному обсязі за минулий місяць».

Апелянт вважає, що оскільки позивач
не надав підписані акти за березень 2013
р. та подальші місяці, зобов'язання
відповідача сплачувати орендну плату
за договором з квітня 2013 року не
підтверджене.

Представник позивача в судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечує, просить оскаржуване рішення
залишити без змін.

При цьому представник позивача
відкликав своє клопотання про
відкладення розгляду справи (вх.№ 7844
від 16.09.2014 р.) у зв'язку з відсутністю
необхідності.

Відповідач, який належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання не скористався
своїм правом на участь в ньому, у
зв'язку з чим

справа розглядається за відсутністю
його представника.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, вислухавши пояснення
представника позивача, перевіривши
повноту встановлення місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи та правильність
застосування норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено господарським судом
першої інстанції, 01 січня 2013 року між
сторонами був укладений договір оренди
нежитлових приміщень № 35 А ( а.с. 12-16).

Згідно з п. 1.2. договору, орендодавець
(позивач) надає, а орендар (відповідач)
приймає в тимчасове платне
користування на умовах найму окреме
індивідуально визначене майно
нежитлове приміщення, розташоване за
адресою: м. Харків, пр. Гагаріна 127 - А,
літ. Ж - 1 (далі - майно).

Відповідно до статті 759 Цивільного
кодексу України за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Згідно зі статтею 283 Господарського
кодексу України за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату
на певний строк у користування майно
для здійснення господарської
діяльності.

На виконання умов договору позивач
передав відповідачу майно за актом
передачі майна від 01.01.2013 року (а.с. 17).

Статтею 762 Цивільного кодексу України
передбачено, що за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Згідно зі статтею 286 Господарського
кодексу України орендна плата- це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності

Строки внесення орендної плати
визначаються в договорі.

В пункті 5.1. зазначеного договору
сторони дійшли згоди про те, що плата за
користування майном складає 3900, 00 грн.
Орендна плата вноситься шляхом 100%
передплати на наступний місяць.

Відповідно до п. 5.3. договору,
розрахунки по орендній платі
здійснюються шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
орендодавця, або шляхом внесення
грошових коштів в касу орендодавця не
пізніше 5 календарних днів з дня
виставлення рахунку орендодавцем.

Пунктом 4.2.9. договору оренди
встановлений обов'язок орендаря вчасно
сплачувати орендну плату в порядку,
встановленому цим договором. Обов'язок
по сплаті орендної плати поточного
періоду вважається виконаним
орендарем з моменту надходження
грошових коштів на поточний рахунок
(внесення в касу) орендодавця (п. 5.6.
Договору).

Відповідні рахунки - фактури були
надані відповідачу, про що свідчить
відмітка щодо їх отримання, а саме:
рахунок-фактуру № СФ - 0000176 від 19
березня 2013 року надано відповідачу
25.03.2013 року.; рахунок-фактуру № СФ - 0000236
від 22 квітня 2013 року надано 26.04.2013 року;
рахунок-фактуру № СФ - 0000298 від 22 травня
2013 року орендарем було отримано 29.05.2014
року( а.с. 18,19).

Зважаючи на наведене, у відповідача
виник обов'язок по сплаті орендної
плати за договором за спірний період з
квітня по червень 2013 року.

Як правильно зазначив господарський
суд першої інстанції, відповідач у
порушення вказаних вище умов договору
не сплатив орендну плату за квітень,
травень і червень 2013 року, внаслідок
чого його заборгованість складає 11700,00
грн.

Так, заборгованість (прострочення) з
орендної плати за квітень 2013 року в
розмірі 3900,00 грн. виникла після 30.03.2013
року (п'ять днів після виставлення
рахунку). Заборгованість (прострочення)
з орендної плати за травень 2013 року в
розмірі 3900,00 грн. виникла після 01.05.2013
року (п'ять днів після виставлення
рахунку). Заборгованість (прострочення)
з орендної плати за травень 2013 року в
розмірі 3900,00 грн. виникла після 04.06.2013
року (п'ять днів після виставлення
рахунку).

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу
України та статтею 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до вимог
закону та договору.

Згідно зі статтею 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Зважаючи на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про задоволення позовних вимог щодо
стягнення заборгованості з орендної
плати.

При цьому колегія суддів відхиляє
заперечення відповідача, що внаслідок
неправомірних дій керівника позивача
він був позбавлений можливості
використовувати орендоване
приміщення і стосовно таких дій ним
подано відповідну заяву до
правоохоронних органів.

Ч. 6 статті 762 Цивільного кодексу
України передбачено, що наймач
звільняється від плати за весь час,
протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає.

Відповідно до статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Проте в матеріалах справи відсутні
докази вчинення позивачем
неправомірних дій з позбавлення
відповідача доступу до орендованого
приміщення.

Відкриття кримінального
провадження за заявою відповідача щодо
вчинення таких дій не підтверджує
вказаного факту, оскільки відповідно
до статті 35 Господарського
процесуального кодексу України при
вирішенні спору з питань, чи мали місце
певні дії та ким вони вчинені для
господарського суду обов'язковим є
лише вирок суду з кримінальної справи.

Проте відповідачем в обґрунтування
своїх заперечень не надано
відповідного вироку суду.

Також необґрунтованими є посилання
відповідача в апеляційній скарзі на те,
що господарський суд першої інстанції
не врахував його пояснень щодо
невідповідності частини тексту копії
наданого позивачем до матеріалів
справи договору його оригіналу.

У матеріалах справи, в тому числі у
відзиві на позов ( а.с. 31) та в письмових
поясненнях від 04.06.2014 р. (а.с. 32) відсутні
відповідні пояснення відповідача
суду першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву ( а.с. 31)
відповідач зазначив, що він
підтверджує факт укладення
зазначеного в позовній заяві договору
оренди, але заперечує лише виконання
цього договору з боку позивача.

В пункті 9.8 договору зазначено, що
його складено у двох оригінальних
примірниках, один з яких зберігається
у орендодавця, другий - у орендаря.

Відповідач, всупереч положенням
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України на
підтвердження вказаних доводів щодо
неавтентичності наданої позивачем
копії договору, не надавав суду першої
інстанції свого примірнику договору.

Щодо позовних вимог про стягнення
нарахованих на заборгованість з
орендної плати 3% річних за
квітень-червень 2013 року інфляційних за
квітень-червень 2013 року в сумі 136 грн. 50
коп., колегія суддів погоджується з
висновком господарського суду першої
інстанції щодо їх задоволення в
повному обсязі , а стосовно пені за
квітень-червень 2013 року в сумі 811 грн.29
коп. -щодо її часткового стягнення в
сумі 803,07 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 530
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 Цивільного
кодексу України передбачено, що
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Як було наведено вище, відповідач
не виконав свій обов'язок по сплаті
орендної плати за квітень-червень 2013
року в сумі 11700 грн. строк якого настав,
а тому він є боржником по договору, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання.

Згідно зі статтею 611 Цивільного
кодексу України в разі порушення
зобов'язання настаються правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
яке боржник повинен передати
кредиторові у розі порушення
боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Згідно з п. 6.1. Договору, в разі
порушення орендарем щодо сплати
орендної плати, зазначеної в розділі 5
Договору, орендар сплачує Орендодавцю
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ на день виникнення пені від
суми, оплату якої прострочено, за кожен
календарний день прострочення такого
платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України передбачено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню, в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Як правильно встановлено
господарським судом першої інстанції,
зазначеним вимогам ч. 6 статті 232
господарського кодексу України
відповідає розмір пені в сумі 803, 07 грн.,
тоді як решта сума нарахована
безпідставно та стягненню не підлягає.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Позивач правомірно на підставі
зазначеної статті нарахував
відповідачеві за період прострочення
сплати орендної плати три проценти
річних в сумі 315 грн. 73 коп та
інфляційні в сумі 136 грн. 50 коп.

Виходячи з наведеного, підстави для
зміни чи скасування оскаржуваного
рішення відсутні, у зв'язку з чим це
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті
103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 04 липня 2014
року у справі № 922/1183/14 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів.

Постанову складено в повному
обсязі 22.09.2014 р.

Головуючий суддя
Пушай В.І.

Суддя
Потапенко В.І.

Суддя
Могилєвкін Ю.О.