м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 25/42 30.09.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Продсоюз»

до 1. Відкритого акціонерного
товариства «ВТБ Банк»

2. Житомирської філії Відкритого
акціонерного товариств «ВТБ Банк»

про визнання недійсним договору , -

Головуючий суддя Морозов С.М.

Судді Марченко О.В.

Котков О.В.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача-1: Карпінський С.В.
(представник за довіреністю №174/11.5.2 від
18.04.2014р.);

від відповідача-2: не з'явились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Продсоюз» (надалі - позивач)
звернулося до суду з позовом до
Відкритого акціонерного товариства
«ВТБ Банк» (надалі - відповідач, Банк) та
Житомирської філії відкритого
акціонерного товариства «ВТБ Банк» про
визнання недійсними п. 6.3 Кредитного
договору № 50.00.000017 від 21.04.2008 (надалі -
Кредитний договір, спірний договір) та
додаткових угод до нього №1 від 19.09.2008,
№2 від 08.10.2008, №4 від 01.12.2008 (надалі
спірні додаткові угоди). Позовні вимоги
обґрунтовано тим, що умови п. 6.3
спірного договору не відповідають п. 3.5
Правил надання банками України
інформації споживачу щодо умов
кредитування та сукупної вартості
кредиту, затверджені Постановою
Правління Національного банку України
№168 від 10.05.2007, Закону України № 661-VI від
12.12.2008; а також тим, що спірні договір та
додаткові угоди вчинені під впливом
тяжких обставин і на вкрай невигідних
умовах, у зв'язку із наявністю світової
фінансової кризи а також загрозою
банкрутства підприємства.

Відповідач-1 надав відзив на позов, в
якому проти позову заперечував,
посилаючись на те, що Кредитний договір
та Додаткові угоди укладені у
відповідності до вимог чинного
законодавства, відповідають
внутрішній волі позивача, оскільки
підписані його уповноваженим
представником та скріплені печатками,
про укладення додаткових угод з
підвищенням процентної ставки за
кредитом загальними зборами позивача
приймалися відповідні рішення про
погодження цих угод.

Ухвалою суду від 04.02.2010р. провадження в
справі було порушено, справі присвоєно
№25/42 та призначено до слухання на
04.03.2010р. В судовому засіданні 04.03.2010р.
слухання справи було відкладено до
06.04.2012р.

Довідкою від 02.04.2010р. слухання справи
було переназначено на 08.04.2010р.

В судовому засіданні 08.04.2010р. слухання
справи було відкладено до 20.04.2010р. В
судовому засіданні 20.04.2010р. слухання
справи було відкладено до 20.05.2010р. В
судовому засіданні 20.05.2010р. слухання
справи було відкладено до 17.06.2010р. В
судовому засіданні 17.06.2010р. слухання
справи було відкладено до 24.06.2010р.

Ухвалою суду від 24.06.2010р. провадження в
справі було зупинено та призначено
судову бухгалтерську експертизу, яку
доручено здійснювати Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз. Матеріали справи було
скеровано до зазначеного інституту
24.06.2010р., згідно супровідного листа
№06-17/220.

Ухвалою від 12.09.2011р. провадження в
справі було поновлено у зв'язку з
надходженням до суду листа директора
інституту Рувін О.Г. №5528/10-19 від 12.08.2011р.
про неможливість проведення
експертного дослідження з причин не
проведення позивачем оплати вартості
експертизи. Судове засідання було
призначено на 27.09.2011р.

Ухвалою суду від 27.09.2011р. провадження в
справі було зупинено та призначено
повторну судову бухгалтерську
експертизу, яку доручено здійснювати
Київському науково-дослідному
інституту судових експертиз. Матеріали
справи було скеровано до зазначеного
інституту 27.09.2011р., згідно супровідного
листа №06-17/336.

У зв'язку з надходженням до суду
висновку судової експертизи
№10763/10764/11-44 від 31.08.2012р. провадження в
справі було поновлено ухвалою від
28.09.2012р. та призначено справу №25/42 до
слухання на 16.10.2012р.

В судовому засіданні 16.10.2012р. в справі
було оголошено перерву до 23.10.2012р.

В судовому засіданні 23.10.2012р. зв'язку зі
складністю справи №25/42, суд дійшов
висновку про звернення до Голови
господарського суду міста Києва з
заявою про призначення в справі
колегіального розгляду.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 23.10.2012р. розгляд
справи №25/42 було доручено здійснювати
у наступному складі колегії:
головуючий суддя: С.М. Морозов, судді:
М.О. Любченко, О.В. Котков.

Ухвалою від 23.10.2012р. справа №25/42 була
прийнята до колегіального розгляду у
складі: головуючий суддя Морозов С.М.,
судді Котков О.В., Любченко М.О. та
призначено судове засідання на 13.11.2012р.

В судовому засіданні 13.11.2012р. розгляд
справи було відкладено до 27.11.2012р. у
зв'язку з витребуванням від сторін
додаткових доказів. В судовому
засіданні 27.11.2012р. в справі №25/42 було
оголошено перерву до 04.12.2012р.

Судове засідання 04.12.2012р. не відбулось у
зв'язку з перебуванням суддів
Коткова О.В. та Любченко М.О. у
відрядженні. У зв'язку з цим суддя
Морозов С.М. звернувся до Голови
господарського суду міста Києва з
заявою про зміну складу суду.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 04.12.2012р. розгляд
справи №25/42 було доручено здійснювати
у наступному складі колегії:
головуючий суддя: С.М. Морозов, судді:
Грєхова О.А, Картавцева Ю.В.

Ухвалою від 04.12.2012р. справа №25/42 була
прийнята до колегіального розгляду у
складі: головуючий суддя Морозов С.М.,
судді Грєхова О.А., Картавцева Ю.В. та
призначено судове засідання на 15.01.2013р.

В судовому засіданні 15.01.2013р. розгляд
справи було відкладено до 29.01.2013р. у
зв'язку з неявкою представника
позивача в судове засідання.

В судове засідання 29.01.2013р.
представники відповідача-2 не
з'явились, розгляд справи було
відкладено до 08.02.2013р. Також ухвалою
суду від 29.01.2013р. в порядку ст. 69 ГПК
України було продовжено строк
вирішення спору на 15 днів терміном до
19.02.2013р. включно.

Розпорядженням Голови господарського
суду м. Києва Князькова В.В. від 08.02.2013р.
у зв'язку з перебування судді Морозова
С.М. у відпустці, справу №25/42 було
передано на розгляд колегії суддів у
складі: головуючий суддя Котков О.В.,
судді Грєхова О.А., Картавцева Ю.В.

Ухвалою від 08.02.2013р. справа №25/42 була
прийнята до колегіального розгляду у
складі: головуючий суддя Котков О.В.,
судді Грєхова О.А., Картавцева Ю.В. та
призначено судове засідання на 26.02.2013р.

У зв'язку з виходом судді Морозова С.М. з
відпустки, розпорядженням від 26.02.2013р.
голови господарського суду м. Києва
Князькова В.В., матеріали справи №25/42
було передано на розгляд колегії
суддів у складі: головуючий суддя
Морозов С.М., судді Грєхова О.А.,
Картавцева Ю.В.

Ухвалою від 26.02.2013р. справа №25/42 була
прийнята до колегіального розгляду у
складі: головуючий суддя Морозов С.М.,
судді Грєхова О.А., Картавцева Ю.В. та
призначено судове засідання на 26.03.2013р.

Судове засідання 26.03.2013р. не відбулось у
зв'язку з перебуванням судді Грєхової
О.А. на лікарняному, а судді Картавцева
Ю.В. у відпустці. У зв'язку з зазначеним
суддя Морозов С.М. звернувся до голови
Голови господарського суду м. Києва
Князькова В.В. з заявою про заміну склад
колегії суддів.

Розпорядженням Голови господарського
суду м. Києва Князькова В.В. від 26.03.2013р.
у зв'язку з перебуванням судді Грєхової
О.А. на лікарняному, а судді Картавцева
Ю.В. у відпустці, справу №25/42 було
передано на розгляд колегії суддів у
складі: головуючий суддя Морозов С.М.,
судді Ломака В.С., Марченко О.В.

Ухвалою від 26.03.2013р. справа №25/42 була
прийнята до колегіального розгляду у
складі: головуючий суддя Морозов С.М.,
судді Ломака В.С., Марченко О.В. та
призначено судове засідання на 09.04.2013р.

В судове засідання 09.04.2013р.
представники позивача та відповідача-2
не з'явились, розгляд справи було
відкладено до 14.05.2013р.

В судове засідання 14.05.2013р.
представники сторін не з'явились,
розгляд справи було відкладено до
21.05.2013р.

В судове засідання 21.05.2013р.
представники відповідача-1 не
з'явились.

Ухвалою від 21.05.2013р. в справі було
призначено додаткову судову
економічну експертизу, проведення якої
доручено здійснювати Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз.

Ухвалою від 21.05.2013р. провадження в
справі №25/42 було зупинено на час
проведення судової експертизи.

Супровідним листом №06-17/221 від 21.05.2013р.
матеріали справи №25/42 були скеровані
до Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз.

До суду від директора інституту Рувін
О.Г. надійшли повідомлення №6056/13-45
від18.09.2013р. та №11575-13 (6056/13-46) від 08.10.2013р.
про неможливість проведення
експертного дослідження у зв'язку з
тим, що позивачем не проведено оплату
вартості експертизи.

14.10.2013р. суддя Морозов С.М. звернувся до
Голови Господарського суду міста Києва
Князькова В.В. з заявою про заміну
складу колегії, яка розглядає справу
№25/42, у зв'язку з тим, що суддя Ломака
В.С. перебуває у відрядженні.

Розпорядженням голови Господарського
суду міста Києва Князькова В.В. від
14.10.2013р. розгляд спарви убло доручено
здійснювати в колегії суддів у складі:
головуючий суддя Морозов С.М., судді
Літвінова М.Є., Марченко О.В.

Ухвалою від 14.10.2013р. провадження в
справі було поновлено призначеною
колегією суддів, розгляд справи на
05.11.2013р.

05.11.2013р. до суду звернувся відповідач-2 з
заявою про припинення провадження у
справі №25/42 відносно відповідача
Житомирська філія ВАТ ВТБ Банк.

Судом повідомлено сторонам, що розгляд
зазначеного клопотання відбудеться в
наступному судовому засіданні.

В судове засідання 05.11.2013р.
представники відповідача-2 не
з?явились.

В судовому засіданні 05.11.2013р. судом було
ухвалено призначити в справі повторну
судову економічну експертизу.

Ухвалою від 05.11.2013р. провадження в
справі було зупинено на час проведення
судової експертизи.

05.11.2013р. матеріали справи з супровідним
листом №06-17/411 було скеровано до
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз для
проведення судової експертизи.

До Господарського суду міста Києва
надійшли матеріали справи №25/42 та лист
№13509/13510/13511/13-45 від 18.04.2014р., підписаний
директором інституту О.Г. Рувін.
Відповідно до вказаного листа,
призначена по господарській справі
№25/42 додаткова судово-економічна
експертиза провадженням закінчена, за
результатами якої складений висновок
№13509/13510/13511/13-45 від 18 квітня 2014 року.
Директор інституту повідомляє суд, що
висновок експертизи буде надісланий
для долучення до матеріалів справи
лише після повної оплати вартості
експертизи зі сторони ТОВ «Торговий
дім «Продсоюз» згідно рахунку, що
направлявся раніше на адресу
товариства.

Ухвалою від 15.05.2014р. провадження в
справі №25/42 було поновлено та
призначено удове засідання призначено
на 27.05.2014р.

В судове засідання 27.05.2014р.
представники від позивача та
відповідача-2 не з'явились, розгляд
справи відкладено до 03.06.2014р.

Розпорядженням Голови господарського
суду м. Києва Князькова В.В. від 03.06.2014р.
у зв'язку з перебування судді Морозова
С.М. у відпустці та судді Літвінової М.Є.
на лікарняному, справу №25/42 було
передано на розгляд колегії суддів у
складі: головуючий суддя Котков О.В.,
судді Марченко О.В., Спичак О.М.

Ухвалою від 03.06.2014р. матеріали справи
було прийнято до провадження колегією
суддів, судове засідання призначено на
08.07.2014р.

Розпорядженням Голови господарського
суду м. Києва Князькова В.В. від 23.06.2014р.
у зв'язку з виходом судді Морозова С.М. з
відпустки, а судді Спичак О.М.
поверненням з відрядження, справу №25/42
було передано на розгляд колегії
суддів у складі: головуючий суддя
Морозов С.М., судді Марченко О.В., Спичак
О.М.

Ухвалою від 23.06.2014р. справа №25/42 була
прийнята до провадження призначеною
колегією, судове засідання призначено
на 08.07.2014р.

В судове засідання 08.07.2014р.
представники від позивача та
відповідача-2 не з'явились, розгляд
справи було відкладено до 05.08.2014р.

Судове засідання 05.08.2014р. не відбулось у
зв'язку з перебуванням судді Спичак О.М.
у відпустці.

Розпорядженням Голови господарського
суду м. Києва Князькова В.В. від 05.08.2014р.
у зв'язку з перебуванням судді Спичак
О.М. у відпустці, справу №25/42 було
передано на розгляд колегії суддів у
складі: головуючий суддя Морозов С.М.,
судді Марченко О.В., Котков О.В.

Ухвалою від 05.08.2014р. провадження справу
№25/42 було прийнято до провадження
призначеною колегією суддів та
призначено судове засідання на 16.09.2014р.

В судове засідання 16.09.2014р.
представники від позивача та
відповідача-2 не з'явились, розгляд
справи було відкладено до 30.09.2014р.

В судове засідання 30.09.2014р.
представники від позивача та
відповідача-2 не з'явились.

В судовому засіданні 30.09.2014р. ухвалою
суду було припинено провадження в
справі №25/42 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Продсоюз» до Відкритого
акціонерного товариства ВТБ Банк та
Житомирської філії Відкритого
акціонерного товариства ВТБ Банк про
визнання недійсним договору відносно
Житомирської філії Відкритого
акціонерного товариства ВТБ Банк.

Судом також враховано, що в силу вимог
ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, кожен
при вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України №1-5/45 від 25.01.2006р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.

Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд.

Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 30 вересня 2014 року
було оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2008 року між позивачем
(Позичальник) та відповідачем-1 (Банк)
було укладено Кредитний договір №
50.00.000017 (надалі - Кредитний договір,
Договір, спірний договір), предметом
якого є надання Банком Позичальникові
грошових коштів (кредит) у вигляді
відновлювальної кредитної лінії з
сумою ліміту 16 000 000,00 грн. та сплатою
процентів за користування кредитними
коштами в розмірі 14,7 % річних строком до
20 квітня 2015 року.

19 вересня 2008 року між сторонами
укладено Додатковий договір №1 до
кредитного договору, у відповідності
до якого встановлено, що проценти за
користування кредитом становлять 14,7%
річних, а починаючи з 10 жовтня 2008 року -
18,7% річних.

08 жовтня 2008 року між сторонами укладено
Додатковий договір №2 до кредитного
договору, у відповідності до якого
встановлено, що проценти за
користування кредитом становлять 20,7%
річних.

01 грудня 2008 року між сторонами укладено
Додатковий договір №4 до кредитного
договору, у відповідності до якого
встановлено, що проценти за
користування кредитом становлять 21,7%
річних.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України (надалі - ЦК України)
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Крім того, статтею 233 ЦК України
визначаються правові наслідки
правочину, який вчинено під впливом
тяжкої обставини, за якою правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Під час вирішення спору господарський
суд виходить із того, що під тяжкими
обставинами розуміють скрутне майнове
становище особи, яке виражається у
відсутності коштів, необхідних для
нормального існування людини,
наприклад, для придбання предметів
першої необхідності (продуктів
харчування, ліків тощо) або нормального
функціонування та ведення
господарської діяльності юридичної
особи. Поняття вкрай невигідних умов
правочину охоплює два моменти:
об'єктивний і суб'єктивний. Перший з них
відображає нееквівалентність
передання майна, другий - очевидність
цієї обставини для сторін правочину.

У відповідності до ст. 80 Цивільного
кодексу України юридичною особою є
організація, створена і зареєстрована
у встановленому законодавством
порядку. Юридична особа наділяється
цивільною правоздатністю і
дієздатністю.

Виходячи із норм ст.ст. 91, 30 ЦК України
цивільною дієздатністю юридичної
особи є її здатність своїми діями
набувати для себе цивільних прав і
самостійно їх здійснювати, а також
здатність своїми діями створювати для
себе цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

У відповідності до ст. 3 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України)
під господарською діяльністю у цьому
Кодексі розуміється діяльність
суб'єктів господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Господарська діяльність,
що здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.

Як свідчать матеріали справи та
підтверджується Статутом позивача,
затвердженим загальними зборами
товариства 02.08.2006р., Витягом з Єдиного
реєстру підприємств та організацій
України станом на 04.03.2010р., позивач є
юридичною особою, яка діє в
організаційно - правовій формі -
товариство з обмеженою
відповідальністю, а отже позивач
здійснює господарську діяльність з
метою отримання прибутку, яка є
підприємництвом.

Згідно із ст. 42 ГК України
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

У відповідності до ст. 44 ГК України
підприємництво здійснюється на основі:
самостійного формування підприємцем
програми діяльності, вибору
постачальників і споживачів продукції,
що виробляється, залучення
матеріально-технічних, фінансових та
інших видів ресурсів, використання
яких не обмежено законом; комерційного
розрахунку та власного комерційного
ризику та ін.

Таким чином, в разі здійснення
підприємницької діяльності особа має
усвідомлювати, що така господарська
діяльність здійснюється нею на власник
ризик, а тому користуючись правом
самостійного залучення фінансових
ресурсів, здійснювати власний
комерційний розрахунок щодо наслідків
укладення відповідних правочинів та
самостійно нести власний комерційний
ризик несприятливих наслідків, що
можуть настати в результаті таких
правочинів. Підприємець самостійно має
розрахувати ризики настання
несприятливих наслідків в результаті
тих чи інших його дій, та самостійно
прийняти рішення про вчинення (чи
утриматись від) таких дій. Настання
несприятливих наслідків в
господарській діяльності підприємця є
його власним комерційним ризиком, на
основі якого і здійснюється
підприємництво.

Дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків є правочином (ст. 202 ЦК
України).

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Таким чином, позивач, як самостійний
господарюючий суб'єкт, здійснюючи
власну підприємницьку діяльність мав
самостійно прийняти рішення про
доцільність укладення спірного
договору та спірних Додаткових
договорів в економічно ризикованих
умовах, самостійно оцінити власну
платоспроможність для виконання
зобов'язань за цими договорами та
ризики настання несприятливих для
нього наслідків в результаті їх
укладення, в тому числі і в разі
погіршення економічної ситуації в
країні. Уклавши спірний договір та
додаткові договори на умовах, які в них
зазначені, позивач фактично погодився
з тим, що в існуючих на час укладення
договорів умовах за результатами
здійсненого ним комерційного
розрахунку він буде мати можливість
виконувати умови цих договорів, а тому
настання для позивача несприятливих
наслідків за договором та додатковими
договорами є власним комерційним
ризиком позивача. Тому факт настання
світової фінансової кризи не може бути
визнано тяжкою обставиною, оскільки
настання таких обставин є комерційним
ризиком позивача. А настання вказаних
обставин після укладення договору під
час його виконання не може бути
підставою для визнання договору
недійсним.

Посилання ж позивача на ризик
банкрутства також є необґрунтованим та
не приймається судом до уваги, зважаючи
на наступне.

У відповідності до п. 23 постанови
Пленуму Верховного суду України №9 від
06.11.2009р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК України, якщо його
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має
вчиняти такий правочин добровільно,
без наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Посилаючись на загрозу банкрутства, як
на тяжку обставину, позивач має
довести, що така загроза існувала на
час укладення спірних договорів,
позивач знав про це, усвідомлював, що
умови договорів є для нього
невигідними, однак зважаючи на таку
загрозу свідомо пішов на укладення
договорів з метою уникнення
банкрутства, а також те, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

У відповідності до ст. 1 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(в редакції станом на час укладення
спірних договорів) банкрутство -
визнана господарським судом
неспроможність боржника відновити
свою платоспроможність та
задовольнити визнані судом вимоги
кредиторів не інакше як через
застосування ліквідаційної процедури.

Таким чином, факт банкрутства
підприємства може бути встановлений
тільки господарським судом, а стан
банкрутства передбачає наявність
відповідного судового рішення, яким
встановлена неспроможність боржника
відновити свою платоспроможність та
задовольнити вимоги кредиторів.

Статтею 1 Закону про банкрутство також
визначено, що неплатоспроможність - це
неспроможність суб'єкта
підприємницької діяльності виконати
після настання встановленого строку їх
сплати грошові зобов'язання перед
кредиторами, в тому числі по заробітній
платі, а також виконати зобов'язання
щодо сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та інші види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів) не
інакше як через відновлення
платоспроможності; боржник - суб'єкт
підприємницької діяльності,
неспроможний виконати свої грошові
зобов'язання перед кредиторами, у тому
числі зобов'язання щодо сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та інші види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів),
протягом трьох місяців після настання
встановленого строку їх сплати;
безспірні вимоги кредиторів - вимоги
кредиторів, визнані боржником, інші
вимоги кредиторів, підтверджені
виконавчими документами чи
розрахунковими документами, за якими
відповідно до законодавства
здійснюється списання коштів з
рахунків боржника.

У відповідності до ст. 6 вказаного
закону справа про банкрутство
порушується господарським судом, якщо
безспірні вимоги кредитора
(кредиторів) до боржника сукупно
складають не менше трьохсот
мінімальних розмірів заробітної плати,
які не були задоволені боржником
протягом трьох місяців після
встановленого для їх погашення строку,
якщо інше не передбачено цим Законом.

Таким чином, для порушення
господарським судом справи про
банкрутство необхідним є наявність
наступних умов: 1) наявність у
підприємства грошових зобов'язань
перед кредиторами, які він
неспроможний виконати протягом трьох
місяців після настання встановленого
строку їх сплати; 2) вимоги кредиторів
мають бути безспірними (визнаними
боржником, або підтвердженими
виконавчими документами); 3) безспірні
вимоги кредитора (кредиторів) до
боржника сукупно складають не менше
трьохсот мінімальних розмірів
заробітної плати, які не були
задоволені боржником протягом трьох
місяців після встановленого для їх
погашення строку.

Позивачем не надано до матеріалів
справи доказів того, що господарським
судом було порушено справу про
банкрутство позивача. Не надано також
позивачем доказів його
неплатоспроможності станом на час
укладення спірного кредитного
договору (21.04.2008р.), та додаткових
договорів до нього (19.09.2008р., 08.10.2008р. та
01.12.2008), а саме доказів того, що у
позивача станом на вказані дати
існували непогашені протягом трьох
місяців грошові зобов?язання перед
кредиторами, строк виконання яких
наступив. Позивачем не доведено, що
такі вимоги кредиторів станом на дати
укладення спірних договорів були
безспірними, а їх розмір перевищував
триста мінімальних розмірів
заробітної плати, що давало б підстави
кредиторам (кредитору) звернутися до
суду з заявою про порушення справи про
банкрутство позивача та становило
загрозу визнання позивача банкрутом
внаслідок подання такої заяви
кредиторами.

У відповідності до п. 6.3 Кредитного
договору Банк має право змінювати
розмір процентів за користування
кредитом шляхом письмового
повідомлення позивачу нового розміру,
що оформлюється додатковим договором.
В разі незгоди позивача зі зміною
відсоткової ставки або відмови від
укладення додаткового договору,
позивач зобов?язаний у десятиденний
термін з дня отримання письмового
повідомлення повернути Банку кредит,
сплатити проценти та інші платежі
відповідно до умов даного договору.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, грошове зобов?язання
позивача щодо повернення відповідачу
всієї суми кредиту та сплати процентів
могло виникнути у позивача виключно
після отримання від Банку письмового
повідомлення щодо такого повернення.
Однак в матеріалах справи відсутні
повідомлення Банку, адресовані
позивачу з вимогами повернути всю суму
кредиту та сплатити відсотки, а тому у
позивача на час укладення спірних
договорів не виникало боргових
зобов?язань перед відповідачем щодо
сплати всієї суми кредиту та процентів,
що могло б бути підставою для визнання
позивача банкрутом та становило б
собою певну загрозу банкрутства
позивача для уникнення якої позивач
був би змушений підписати спірні
договори.

За таких обставин, посилання позивача
на той факт, що не укладення ним спірних
додаткових договорів до Кредитного
договору могло б призвести до
банкрутства підприємства є умовним
припущенням про таку можливість в
результаті випадкового збігу цілої
низки обставин (направлення
відповідачем вимоги про повернення
всієї суми кредиту, неможливість
здійснення позивачем в результаті його
господарської діяльності заходів щодо
погашення простроченої заборгованості
протягом трьох місяців після настання
строку виконання зобов?язання, набуття
вимогами відповідача статусу
безспірних, подання відповідачем до
суду заяви про визнання позивача
банкрутом, відсутність результатів
застосування заходів щодо запобігання
банкрутству та позасудових процедур,
недостатності майна позивача для
задоволення всіх вимог кредиторів,
заявлених в процесі банкрутства,
встановлення судом факту
неплатоспроможності позивача, тощо.).
Наявність теоретичного обґрунтування
можливості доведення позивача до
банкрутства в разі не підписання
спірних Додаткових договорів ще не є
підставою для визнання їх недійсними,
оскільки на час укладення таких
договорів були відсутні обставини, що
могли безспірно слугувати підставами
для визнання позивача банкрутом.

В наявному в матеріалах справи
Висновку №10763/10764/11-44
судово-економічної експертизи від
31.08.2012 експертом зроблено висновки про
те, що погашення всієї суми кредиту
призвело б до неможливості ведення в
подальшому господарської діяльності
позивачем, а у разі направлення 16 000
000,00 грн. оборотних активів на погашення
заборгованості по кредиту такі
господарські операції призведуть до
банкрутства підприємства на будь-яку
дату 2008 року. Однак, в основу таких
висновків експертом покладено
виключно наявність непогашеного
простроченого грошового зобов?язання
позивача перед відповідачем по сплаті
всієї суми кредиту в розмірі 16 000 000,00
грн., а як свідчать матеріали справи та
про що зазначалося вище, у позивача на
час укладення спірних договорів не
виникло такого грошового зобов?язання
за Договором, а його виникнення
обумовлене настанням певного збігу
обставин. Тому висновки експерта про
можливість банкрутства позивача також
є умовним припущенням такої ситуації
при наявності певних обставин. У
висновку експерта відсутня також
інформація про наявність безспірної
кредиторської заборгованості позивача
і перед іншими кредиторами, яка могла б
слугувати підставою для порушення
справи про його банкрутство на час
укладення спірних договорів.

Таким чином, позивачем не надано
доказів його неплатоспроможності на
час укладення спірного договору та
відповідне рішення суду про порушення
справи про його банкрутство, яке б
підтверджувало існування загрози
банкрутства, а також доказів того, що
укладення спірного договору відбулося
саме для усунення такої загрози.

Також позивачем не доведено, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Крім того, позивачем не доведено, що
станом на час укладення спірних
договорів він усвідомлював, що укладає
їх на невигідних для нього умовах під
впливом тяжких обставин, однак для
запобігання настання тяжких наслідків
вимушений укласти спірні договори. Так,
зі змісту наявних в матеріалах справи
протоколів загальних зборів позивача
№57 від 19.09.2008р. (яким погоджено
підвищення процентної ставки за
Кредитним договором до розміру 18,7%),
№57/1 від 22.09.2008р. (про затвердження
Додаткового договору №1 від 19.09.2008р.),
№58 від 08.10.2008р. (яким погоджено
підвищення процентної ставки за
Кредитним договором до 20,7%), №58/1 від
09.10.2008р. (про затвердження Додаткового
договору №2 від 08.10.2008р.), №62 від 01.12.2008р.
(яким погоджено підвищення процентної
ставки за Кредитним договором до 21,7%),
№62/1 від 03.12.2008р. (про затвердження
Додаткового договору №4 від 01.12.2008р. до
Кредитного договору) не вбачається, що
погодження засновниками позивача
питань підвищення процентної ставки за
Кредитним договором відбувалося за
умов усвідомлення невигідності для
позивача таких умов, а наступне
затвердження Додаткових договорів
№1,2,4 - обумовлювалося наявністю тяжкої
обставини (в тому числі загрози
банкрутства підприємства).

Посилання позивача на
невідповідність п. 6.3 Кредитного
договору вимогам Закону України №661-VI
від 12.12.2008р. є безпідставними з огляду
на наступне. У відповідності до п. 2
постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 06.11.2009р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину. Закон України №661-VI
був прийнятий 12.12.2008р. та набрав
чинності через 10 днів з дня його
опублікування (опублікований в газеті
«Урядовий кур'єр» від 30.12.2008р. - № 246 та
газеті «Голос України» від 31.12.2008р. -
№250), а спірні договори укладені
сторонами до набрання чинності
вказаним законом (21.04.2008р. - Кредитний
договір, 19.09.2008р. - Додатковий договір
№1, 08.10.2008р. - Додатковий договір №2,
01.12.2008р. - Додатковий договір №4), а тому
за дією в часі вказаний закон не може
застосовувати при дослідженні судом
питання щодо відповідності спірних
договорів законодавству.

Позивачем не доведено обставин, які
могли б слугувати підставами визнання
недійсними п. 6.3 Кредитного договору
№50.00.000017 від 21.04.2008р., та додаткових
договорів до нього №1 від 19.09.2008р., №2
від 08.10.2008р. та №4 від 01.12.2008р.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: - чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються; -
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; - яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору. З огляду на вимоги
частини першої статті 4 ГПК
господарський суд у прийнятті судового
рішення керується (та відповідно
зазначає у ньому) не лише тими
законодавчими та/або
нормативно-правовими актами, що на них
посилалися сторони та інші учасники
процесу, а й тими, на які вони не
посилалися, але якими регулюються
спірні правовідносини у конкретній
справі (якщо це не змінює
матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи
подані докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд дійшов висновку, що
заявлені в справі №25/42 позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до положень
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається на
позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 03.10.2014р.

Головуючий суддя
С.М.
Морозов

Судді
О.В.
Марченко

О.В.
Котков