ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р.
Справа № 922/2721/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя

Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В., суддя
Шутенко І.А.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

позивача - Мороз Є.О. за довіреністю від
08.04.2014р.;

відповідача - ОСОБА_3 за довіреністю від
11.08.2014р.,

розглянувши у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (вх. № 2398Х/2) на
рішення господарського суду
Харківської області від 06.08.2014р. по
справі № 922/2721/14

за позовом ТОВ "ПЖК-Запоріжжя", м.
Запоріжжя

до ФОП ОСОБА_4, м. Харків

про стягнення 924 319,01грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 06.08.2014р. (суддя
Лавренюк Т.А.) позов задоволено
повністю; стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПЖК-Запоріжжя"
855770,27грн. основного боргу, 54519,10грн.
пені, 14029,64грн. 3 % річних, 18486,38грн.
судового збору.

Рішення місцевого господарського суду
з посиланням на ст. ст. 610, 611, 612, 712
Цивільного кодексу України та 193, 265
Господарського кодексу України
мотивоване тим, що відповідач взяті на
себе зобов'язання на укладеним
договором належним чином не виконав,
тому вимоги позивача щодо стягнення
основного боргу, пені, 3% річних за
неналежне виконання відповідачем
зобов'язань за укладеним договором є
обґрунтованим та законними, та таким,
що підлягають задоволенню.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, не
погодившись з зазначеним рішенням,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 06.08.2014р. та
прийняти постанову, якою у задоволенні
позовних вимог ТОВ "ПЖК-Запоріжжя"
відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
господарський суд першої інстанції
порушив права відповідача, передбачені
ст. 22 Господарського процесуального
кодексу України, а саме суд позбавив
права відповідача надати відзив на
позовну заяву, докази, яким обґрунтовує
свої заперечення проти заявлених
вимог. Крім того, посилається на те, що
підпис на договорі від імені ФОП ОСОБА_4
зроблений не відповідачем та містять
ознаки підробки.

Позивач надав до апеляційного
господарського суду заперечення проти
апеляційної скарги (вх. 8014 від 19.09.2014р.),
в якому просить апеляційну скаргу ФОП
ОСОБА_4 на рішення місцевого
господарського суду залишити без
задоволення, оскаржуване рішення
залишити без змін.

У судове засіданні 06.10.2014р. з'явився
представник відповідача, який
підтримав вимоги апеляційної скарги та
просив її задовольнити, рішення
місцевого господарського суду
скасувати.

Представник позивача у судовому
засіданні 06.10.2014р. підтримав свою
позицію, викладену у відзиві на
апеляційну скаргу та просив апеляційну
скаргу залишити без задоволення,
рішення місцевого господарського суду
- без змін.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду встановила
наступне.

12.09.13р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПЖК-Запоріжжя"
(позивач) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (відповідач)
було укладено договір № 74/2013П (т.1 а.с.
38-42).

Пунктом 1 договору встановлений
предмет договору, у відповідності до
якого позивач зобов'язався передати, а
відповідач прийняти та оплатити товар
в асортименті, згідно прайс-листа
(додаток № 1 до договору), який є
невід'ємною частиною договору (пп. 1.1).
Поставка товару здійснюється
позивачем на підставі узгоджених між
сторонами заявок (пп.1.3). Кількість та
розгорнутий асортимент товару
узгоджується між відповідачем та
позивачем на кожну партію товару (пп.1.3
договору).

Товар поставляється на умовах EXW - склад
позивача в м. Запоріжжя автомобільним
транспортом відповідача за правилами
Інкотермс-2010 за рахунок відповідача
(п.3.3 договору) та вважається отриманим
відповідачем без зауважень до якості,
кількості та упаковки після підписання
уповноваженою особою відповідача
трьох екземплярів накладних, два з яких
залишаються у позивача, один - у
відповідача (п.3.6 договору).

Пунктом 6.2. договору встановлено, що
оплата за фактично отриманий товар
здійснюється відповідачем протягом 20
банківських днів з моменту отримання
товару відповідачем. Відповідач
здійснює оплату за товар шляхом
перерахування грошових коштів зі свого
розрахункового рахунку на рахунок
позивача.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач свої зобов`язання відповідно
до договору від 12.09.2013р. № 74/2013П виконав,
а саме, позивачем поставлено товар, а
відповідачем прийнято товар на
загальну суму 890553,29 грн. Факт отримання
товару відповідачем підтверджуються
видатковими накладними, оформленими
належним чином та наявними у
матеріалах справи.

Однак, у відповідності до умов договору
від 12.09.2013р. № 74/2013П відповідач свої
зобов'язання виконав частково та
розрахувався за товар лише на суму 34783,02
грн., що підтверджується копіями
платіжних доручень та меморіальним
ордером, наявними у справі.

Тому позивач, вважаючи свої права
порушеними звернувся до
господарського суду першої інстанції з
позовом про стягнення заборгованості
за укладеним договором.

06.08.2014р. господарський суд Харківської
області виніс оскаржуване рішення з
підстав, зазначених вище.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
вважає апеляційну скаргу
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню, а висновки
місцевого господарського суду є
обґрунтованими та законними, виходячи
з наступного.

У відповідності до ст. 265
Господарського кодексу України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму
(ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
на лежним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутно сті конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбаченим цим Кодексом.

У відповідності до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов`язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як зазначено вище, відповідачем не було
виконано належним чином умов
укладеного між сторонами договору від
12.09.2013р. № 74/2013П в частині виконання
грошового зобов'язання в обумовлені
договором строки.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками
господарського суду першої інстанції
щодо обґрунтованості позовних вимог
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача за неналежне
виконання умов договору від 12.09.2013р. №
74/2013П основної заборгованості за
поставлений товар.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
просить стягнути з відповідача пеню за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання за договором від 12.09.2013р.
№74/20013П в розмірі 54519,10грн.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу
України, у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідальність відповідача за
несвоєчасну оплату одержаного товару у
вигляді стягнення пені передбачена п.8.2
договору, за яким сторони погодили, що у
разі порушення відповідачем строків
оплати поставленого товару,
передбачених п.6.2 договору, відповідач
зобов'язався сплатити позивачу пеню в
розмірі 0,5% від суми заборгованості за
кожен день прострочення.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК
України штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно з частиною 2 статті 343
Господарського кодексу України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Стаття 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачає, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
визначає, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

За таких обставин суд дійшов висновку
про правомірність та обґрунтованість
позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду про стягнення з
відповідача на користь позивача 14029,64
грн. 3% річних за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань за договором від
12.09.2013р. №74/2013П.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, позивач з метою захисту
свого майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваних ним грошових
коштів, належних до сплати кредиторові,
правомірно просить стягнути з
відповідача суму боргу з урахуванням
трьох відсотків річних.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
обґрунтованості вимоги по стягненню 3%
річних на користь позивача.

Щодо посилання апелянта на порушення
його прав, передбачених ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Ухвала про порушення провадження у
справі прийнята господарським судом
Харківської області 03.07.2014р. та
призначена у судове засідання на
17.07.2014р., у відповідності до штампу
канцелярії на звороті даної ухвали,
вона була відправлена 03.07.2014р. за вих.
№020238 у кількості двох примірників,
тобто позивачу та відповідачу.

Відповідач дану ухвалу отримав 09.07.2014р.
особисто, що підтверджується
повідомлення про вручення поштового
відправлення (т. 2, а.с. 1).

Таким чином, підготувати відзив на
позовну заяву, документальне та
нормативне обґрунтування викладених
доводів був час більше тижня.

У судове засідання 17.07.2014р. відповідач
не з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, хоча належним чином був
повідомлений. Таким чином, відповідач
не скористався своїм правом бути
присутнім у судовому засіданні та
надавати пояснення по справі.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновками суду першої інстанції про
задоволення позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
не знайшли свого підтвердження при
апеляційному перегляді справи та не
можуть бути підставою для скасування
оскаржуваного рішення у даній справі, у
зв'язку з чим рішення господарського
суду Харківської області від 06.08.2014р. у
справі №922/2721/14 слід залишити без змін,
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 - без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ч.1 ст.103, ст.105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків,
залишити без задоволення

Рішення господарського суду
Харківської області від 06.08.2014р. у
справі № 922/2721/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складений
10.10.2014р.

Головуючий суддя
Л.М. Здоровко

Суддя
О.В. Плахов

Суддя
І.А. Шутенко