ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2014 р.
Справа № 923/1266/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Литвинової В.В. при
секретарі Короткій Ю.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Резинопласт", м.
Орджонікідзе Дніпропетровської
області

до - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
смт. Антонівка Херсонської області

про стягнення 43 610 грн. 80 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - Мотрончук А.П.,
представник за дорученням № 34/09 від
15.09.2014 р.;

від відповідача - не прибув.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Резинопласт"
(позивач) звернулося до господарського
суду Херсонської області з позовною
заявою до ФОП ОСОБА_1 (відповідач) про
стягнення 43 610 грн. 80 коп. на підставі
договору № 1 від 04.03.2014 року на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом.

Позивач наполягає на задоволенні
позовних вимог.

Відповідач не скористався своїм правом
на судовий захист: в судові засідання
не з'являвся, витребуваних документів
не надав, про причини неявки суд не
повідомив, хоч був належним чином
повідомлений про час та місце їх
проведення, про що свідчить
відповідний штамп суду з відміткою про
відправку документу на звороті
примірника всіх ухвал суду, який
містить вихідний реєстраційний номер,
загальну кількість відправлених
примірників ухвали, дату відправки,
підпис працівника суду, яким вона
здійснена.

Як зазначив Вищий господарський суд
України у п.19 Інформаційного листа від
13.08.08р. № 01-8/482 "Про деякі питання
застосування норм господарського
процесуального кодексу України", "…
дана відмітка, за умови, що її оформлено
відповідно до вимог Інструкції з
діловодства в господарських судах
України є підтвердженням належного
надсилання копій процесуального
документа сторонам та іншим учасникам
судового процесу.

Згідно Довідки ЄДРПОУ станом на 30.09.2014
р. місцезнаходження відповідача:
АДРЕСА_1. Особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце її розгляду судом, якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(Роз'яснення президії Вищого
арбітражного суду України від 18.09.97 р.
№02-5/289 із змінами «Про деякі питання
практики застосування господарського
процесуального кодексу України»).
Згідно із статтею 93 Цивільного кодексу
України місцезнаходженням юридичної
особи є адреса органу або особи, які
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступають
від її імені. У п.11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. №01-8/123 «Про деякі питання
практики застосування норм
господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році» зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Враховуючи викладене, суд у
відповідності до ст.75 ГПК України,
розглядає справу за наявними
матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представника позивача, суд -

в с т а н о в и в:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Резинопласт»
(замовник) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник)
04.03.2014 року було укладено договір №1 на
перевезення вантажів автомобільним
транспортом (далі - договір), за умовами
якого перевізник прийняв на себе
зобов'язання щодо забезпечення
доставки вантажів замовника
автомобільним транспортом по
території України та Республіки
Беларусь, а замовник зобов'язався
сплатити обумовлено договором суму.

Договір підписаний сторонами без
зауважень, скріплений печаткою.
Протягом дії Договору в нього не
вносилися зміни та доповнення.

Вищевказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань.

Так, ст.173 ГК України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Законами України, в силу якого один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому
числі боржник) зобов'язаний вчинити
певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Однією з підстав виникнення
господарського зобов'язання, згідно
ст.174 ГК України, є господарський
договір.

Відповідно до ч.1 ст.175 ГК України,
майново-господарські зобов'язання, які
є одним із видів господарських
зобов'язань, - це цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
корить другої сторони або утриматися
від певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України, що визначено ст.175 ГК України.

В силу п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених ГК України.

Із огляду на зазначений Договір суд
дійшов висновку, що за своєю правовою
природою він є договором перевезення,
правовідносини, які витікають із нього,
регулюються главою 64 Цивільного
кодексу України.

Згідно ст.909 Цивільного кодексу України
за договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
вантаж до пункту призначення та видати
його особі, яка має право на одержання
вантажу (одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Матеріалами справи підтверджується, що
04.03.2014 року відповідач одержав від
замовника заявку №1 на міжнародне
транспортне перевезення за маршрутом
м.Орджонікідзе Дніпропетровської
області - Самохваловичи, Мінського
району Мінської області (Республіка
Беларусь).

Обумовлена вартість перевезення
склала 8000,00 грн. з умовою оплати 50%
вартості послуг по факту завантаження
і митного оформлення вантажу, 50% - по
факту доставки вантажу.

Вантаж - гумові бризговики у кількості
7000 штук.

Згідно матеріалів справи, платіжним
дорученням №242 від 06.03.2014 року позивач
сплатив відповідачу 4000,00 грн.
передплати; платіжним дорученням №253
від 13.03.2014 року позивач сплатив 1980,00 грн.
за послуги по оформленню основного
листа МД, оформлення додаткового листа
МД, складання/заповнення
товаротранспортних і фінансових
документів на вантаж, проходження
радіологічного/екологічного контролю,
обслуговування вантажу в ЗМК від 2т до 28
т; а також платіжним дорученням №315 від
18.04.2014 року позивач сплатив 990,00 грн. за
обслуговування вантажу в ЗМК та
зберігання автотранспортного засобу.

Судом встановлено, що митне оформлення
вантажу було здійснено
Дніпропетровською митницею 06.03.2014 року
(міжнародна товарно-транспортна
накладна СМR №175678, митна декларація
№110090000/2014/001316). Міжнародне перевезення
вантажу здійснювалось вантажним
автомобілем НОМЕР_1, який належить
відповідачу.

За твердженням позивача свого
обов'язку за договором перевізник не
виконав і не доставив вантаж за місцем
призначення.

14.04.2014 р. відбулось анулювання митної
декларації, що підтверджується
повідомленням Дніпропетровської
митниці від 20.05.2014 р. №3173/04-50-65).

Суд звертає увагу відповідача, що при
укладенні договору перевізник
гарантував, що має всі дозволи,
ліцензії, інші документи для
перевезення вантажу, але 09.04.2014 року
перевізник повідомив замовника, що
вантаж не здійснив перетину кордону
між Україною та Республікою Беларусь і
не був доставлений за призначенням
через відсутність у перевізника
дозвільного документу на перетин
кордону автомобілем НОМЕР_1.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що порушення перевізником
умов договору призвело до відмови
офіційних органів України на перетин
автотранспортом перевізника кордону
між Україною та Республікою Беларусь і
до визнання митної декларації
недійсною.

Відповідно до п.8 ч. 2 ст. 16 Цивільного
Кодексу України одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів є
відшкодування збитків, та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

Загальна норма щодо відшкодування
збитків внаслідок наявності складу
цивільного правопорушення визначена
ст. 22 ЦК України.

Частиною другою зазначеної статті
передбачено, що збитками є :

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
із знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права ( реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з приписами ст..224
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також
неодержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Для стягнення збитків необхідна
наявність одночасно таких умов: факт
порушення зобов'язання (протиправна
дія або бездіяльність); наявність і
розмір завданих збитків; причинний
зв'язок між порушенням зобов'язання і
збитками; вина особи, яка порушила
зобов'язання.

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Право на відшкодування збитків в особи
виникає за наявності складу цивільного
правопорушення; безпосередньо
порушення права чи інтересу; завдання
збитків та причинного зв'язку між
порушенням права та збитками.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У частині першій ст. 218 Господарського
кодексу України зазначається, що
підставою для господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Отже, потерпілій стороні необхідно
довести, що правопорушник не вчинив
таких дій, які він був зобов'язаний
вчинити, зважаючи на взяті на себе
зобов'язання, або вчинив їх не так, чи не
в повному обсязі, як це було
передбачено договором.

Потерпілий повинен обґрунтувати
наявність причинного зв'язку між
наявними збитками та протиправною
поведінкою правопорушника. Тобто,
потерпіла особа має довести, що вона
зазнала збитків винятково внаслідок
неправомірних дій правопорушника, а не
з інших обставин, і не мала би збитків,
якби останній таких дій не вчинив.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що позивачем доведено
вищевказані умови, а тому позовні
вимоги щодо стягнення з відповідача
збитків у сумі 6970,00 грн. є доведеними,
обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Позивач нарахував та просить стягнути
з відповідача 8750,00 грн. неустойки та
27890,80 грн. штрафу.

Пунктом 5.5. договору сторони
передбачили, що перевізник сплачує
замовнику неустойку у розмірі 250,00 грн.
за кожну розпочату добу затримки
подачі транспортного засобу під
завантаження та/або затримки доставки
вантажу в пункт призначення. При
відмови від подачі транспортного
засобу менше, ніж за 12 годин та
неподанні транспортного засобу
перевізник сплачує неустойку в розмірі
20% від вартості перевезення.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що
послуги надаються на підставі
заявки-договору, в якій визначаються
характеристики вантажу,
вантажовідправник, вантажоодержувач
адреса розвантаження, маршрут, тип і
кількість транспортних засобів,
вартість послуг, інструкція з
кріплення, дата та час подачі
транспортного засобу. Заявка-договір є
невід'ємною частиною договору.

Заявкою №1 від 04.03.2014 р. сторони
передбачили, що за понаднормативний
простій автомобіля на території
України штраф 50 євро в сутки.

Згідно частини 1 статті 230 ГК України
пеня й штраф є господарськими
штрафними санкціями, які учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст.231 Господарського кодексу
України встановлено, що у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено у відсотковому відношенні
до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів.

Згідно приписів ст.627 ЦК України
відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 11 ЦК України визначено
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
визначаються законами, а також із дій
осіб, які за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки. Так, однією
із підстав виникнення цивільних прав і
обов'язків є договори.

Суд звертає увагу відповідача на те, що
він у відповідності з п.3 ст.181 ГК
України погодився з умовами укладеного
договору, в тому числі з умовою щодо
стягнення штрафу та неустойки.
Відповідач не скористався своїм
правом, закріпленим п.4 ст.181 ГК України,
щодо надання протоколу розбіжностей до
договору, а також п.5 ст.231 ГК України,
яким передбачено, що у разі
недосягнення згоди між сторонами щодо
встановлення розміру штрафних санкцій
за порушення зобов'язання спір може
бути вирішений в судовому порядку за
заявою заінтересованої сторони
відповідно до вимог Господарського
кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку щодо задоволення позовних
вимог щодо стягнення неустойки в сумі
8750,00 грн. та штрафу в сумі 27890,80 грн.

З огляду на неявку представника
відповідача, суд зазначає, що в силу
статті 22 Господарського
процесуального кодексу України
сторони мають право брати участь в
господарських засіданнях. Сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Відповідно до ст.28 ГПК України справи
юридичних осіб в господарському суді
ведуть їх органи, що діють в межах
повноважень, наданих їм законодавством
та установчими документами, через
свого представника. Керівники
підприємств та організацій, інші особи,
повноваження яких визначені
законодавством або установчими
документами, подають господарському
суду документи, що посвідчують їх
посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть
бути також інші особи, повноваження
яких підтверджуються довіреністю від
імені підприємства, організації.
Довіреність видається за підписом
керівника або іншої уповноваженої ним
особи та посвідчується печаткою
підприємства, організації.

Відповідно до ст.77 ГПК України
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 ГПК
України, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні.

Суд зауважує, що відкладення на
підставі ст.77 ГПК України розгляду
справи у разі нез'явлення представника
сторони за викликом господарського
суду є правом, а не обов'язком суду, і
використовується ним, якщо причини
неявки є поважними та обґрунтованими,
та неявка представника сторони
перешкоджає вирішенню спору в даному
судовому засіданні.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до
положень ст.32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст..43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові
витрати покладаються на відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наявних у справі матеріалів достатньо
для розгляду справи та ухвалення
законного рішення.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

На підставі вищезазначених норм права
та керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України,
суд

в и р і ш и в:

1.Позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Резинопласт» (53300,
Дніпропетровська область,
м.Орджонікідзе, вул.Партизанська-1, , р/р 6129 в ПАТ КБ
«Приватбанк», МФО 305299) 6970,00 грн. збитків,
неустойку в сумі 8750,00 грн., штраф в сумі
27890,80 грн., 1827,00 грн. судового збору.

Повне рішення складено 13.10.2014 р.

Суддя
В.В.Литвинова