КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2014 р. Справа№ 910/9518/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Прокопенко І.Г. -
представник, дов. № 08/014 від 23.12.2013;

від відповідача: Лисенко І.О. -
представник, дов. б/н від 15.09.2014;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пожежний
профілактик"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014

у справі № 910/9518/14 (суддя Балац С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Юнітон"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пожежний
профілактик"

про стягнення 79 340,00 грн.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014 змінено
склад колегії суддів у справі № 910/9518/14.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 у справі № 910/9518/14 позов
задоволено повністю; підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача 63 860,00 грн. основної
заборгованості, штраф у сумі 15 480,00 грн.,
1 827,00 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що позивач на
підставі договору поставив, а
відповідач отримав товар загальною
вартістю 77 400,00 грн., що підтверджується
видатковими накладними від 03.10.2013 № 7231
та від 08.11.2013 № 8188; відповідачем
виконано грошове зобов'язання за
договором частково, в сумі 13 540 грн.,
таким чином, заборгованість
відповідача за договором складає 63 860,00
грн.; оскільки відповідач не виконав
своє грошове зобов'язання у строк,
встановлений договором, заявлені
позивачем позовні вимоги про стягнення
з відповідача штрафу в сумі 15 480,00 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі, за розрахунками позивача, які, у
свою чергу, перевірені і визнані судом
вірними.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Господарського суду
міста Києва від 07.07.2014 у справі № 910/9518/14
скасувати, в частині стягнення штрафу у
розмірі 15 480,00 грн. та витрат по сплаті
судового збору у розмірі 1 827,00 грн. з
підстав неповного з'ясування обставин,
що мають значення для справи, порушення
та неправильного застосування норм
матеріального і процесуального права.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, судом першої
інстанції не було належним чином
досліджено договір поставки, а саме, не
досліджено строк дії договору; не було
витребувано оригінал додаткової угоди.

Скаржник вказує на те, що наявна у
матеріалах справи додаткова угода № 1
від 25.12.2012 до договору № КВ-015 від 23.02.2012
про продовження строку дії договору
поставки підписана неуповноваженою
особою, крім того, в штаті відповідача
ОСОБА_4 не працює і не працював,
довіреності на підписання додаткової
угоди керівником відповідача не
видавалось, генеральний директор
відповідача Андрущенко О.М. не ставив
підпис на додатковій угоді № 1, крім
того, у додатковій угоді неправильно
вказано номер договору.

Скаржник зазначає, що отримав від
позивача претензію з вимогою сплатити
заборгованість за товар у розмірі 63 860,00
грн. протягом семи днів з дати
отримання претензії, однак, вимогу про
оплату штрафу у розмірі 15 480,00 грн.
позивач не пред'являв.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду
міста Києва позовну заяву про
стягнення з відповідача 63 860,00 грн.
заборгованості, 15 480,00 грн. штрафу;
судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи,
23.02.2012 між позивачем та відповідачем
укладено договір поставки № КВ-015,
відповідно до п. 1.1 якого позивач, за
договором постачальник, зобов'язується
поставляти відповідачу, за договором
покупцю, металопродукцію, а відповідач
зобов'язується приймати цей товар і
своєчасно здійснювати його оплату на
умовах цього договору.

Пунктом 6.1 договору № КВ-015 сторони
погодили умову про те, що договір
вступає в силу з моменту його
підписання уповноваженими
представниками обох сторін і діє до
31.12.2012; у частині взаєморозрахунків
договір діє до повного виконання
зобов'язань між сторонами.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від
25.12.2012 до договору № КВ-015 пункт 6.1
договору поставки № КВ-015 від 23.02.2012
викладено у наступній редакції: "п. 6.1.
Договір вступає в силу з моменту його
підписання уповноваженими
представниками обох сторін і діє до
31.12.2013; у частині взаєморозрахунків
договір діє до повного виконання
зобов'язань між сторонами."

Факт постачання позивачем відповідачу
товару згідно із умовами договору №
КВ-015 та одержання товару відповідачем
підтверджується копіями наявних у
матеріалах справи, підписаних
представниками позивача та
відповідача видаткових накладних № 7231
від 03.10.2013 на суму 33 540,00 грн., № 8188 від
08.11.2013 на суму 43 860,00 грн.

Також у матеріалах справи наявні
специфікації, а саме: №№ 1-6, які є
додатками № 1 від 23.02.2012, № 2 від 18.09.2012, №
3 від 17.06.2013, № 4 від 18.07.2013, № 5 від 03.10.2013,
№ 6 від 08.11.2013 до договору № КВ-015.

Відповідно до п. 3.3 договору № КВ-015
після погодження та підписання
специфікації, позивач виставляє
рахунок на загальну вартість товару,
вказаному у специфікації (видаткових
накладних); протягом 5 банківських днів
з моменту виставлення рахунки
відповідач робить авансовий платіж у
розмірі 100% суми вартості товару,
вказаної у специфікації (видатковій
накладній) або рахунку, простим
банківським переказом на поточний
рахунок постачальника.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму;
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із витягів із особового
рахунку позивача за 19.12.2013 та 21.01.2014,
відповідачем перераховано позивачу
грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. та 3
540,00 грн., відповідно.

Позивач у претензії від 31.03.2014 № 32ю
пропонував відповідачу у тижневий
строк розглянути дану претензію та
перерахувати суму основної
заборгованості у розмірі 63 860,00 грн.

Відповіді на зазначену претензію № 32ю
та доказів повної оплати за
поставлений позивачем товар згідно із
видатковими накладними № 7231 та № 8188,
відповідачем не надано.

Таким чином, апеляційний господарський
суд погоджується із висновком
господарського суду першої інстанції
про те, що позовна вимога про стягнення
63 860,00 грн. є такою, що відповідає нормам
законодавства та підтверджена
матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу;
порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання); у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

У статті 549 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 8.3 договору № КВ-015 сторони
погодили умову про те, що у випадку
прострочення будь-якого з платежів по
даному договору, позивач не несе
відповідальності за прострочення
товару, а відповідач сплачує позивачу
одноразовий штраф у наступних
розмірах: у випадку прострочення
платежу до 15 календарних днів - 10% від
вартості неоплаченого товару (з
урахуванням ПДВ); у випадку
прострочення платежу більш ніж 15
календарних днів - 20% від вартості
неоплаченого товару (з врахуванням
ПДВ).

Враховуючи те, що матеріалами справи
підтверджується прострочення
відповідачем виконання грошового
зобов'язання, апеляційний
господарський суд, перевіривши
розрахунок позивача, здійснивши
власний розрахунок штрафу,
погоджується із господарським судом
першої інстанції та вважає суму штрафу
в розмірі 15 480,00 грн. правильною та
такою, що підлягає стягненню з
відповідача.

Апеляційний господарський суд не
погоджується із доводами апеляційної
скарги, враховуючи викладене та
наступне.

Як свідчать матеріали справи, після
укладення сторонами додаткової угоди
№ 1 від 25.12.2012, якою сторони погодили
умову про те, що договір № КВ-015 діє до
31.12.2013, сторонами також укладено
специфікацію № 3 від 17.06.2013, № 4 від
18.07.2013, № 5 від 03.10.2013, № 6 від 08.11.2013; за
видатковими накладними № 7231 від 03.10.2013
та № 8188 від 08.11.2013 відповідач одержав
від позивача товари та відповідач
19.12.2013 і 21.01.2014 здійснив часткову оплату
одержаних товарів.

Таким чином, відповідач вчинив дії, які
свідчать про схвалення відповідачем
укладення додаткової угоди від 25.12.2012.

В ч. 2 ст. 241 ЦК України встановлено, що
наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Отже, навіть за умови відсутності
повноважень у особи, якою підписано
додаткову угоду № 1 від відповідача,
зазначена угода є правомірною.

При цьому слід вказати на ту обставину,
що відповідачем не було пред'явлено
позову про визнання вищезгаданої
додаткової угоди № 1 недійсною.

Згідно із ст. 36 ГПК України письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії; якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього; оригінали
документів подаються, коли обставини
справи відповідно до законодавства
мають бути засвідчені тільки такими
документами, а також в інших випадках
на вимогу господарського суду.

Скаржником не повідомлено причин,
через які надані у справу позивачем
копії договору № КВ-015, додаткової
угоди № 1, специфікацій, не можуть бути
належними доказами.

Та обставина, що у додатковій угоді № 1
від 25.12.2012 помилково вказано договір №
КВ-0015, а не № КВ-015 не впливає на
дійсність зазначеної додаткової угоди,
адже помилковість цього номеру
підтверджено матеріалами справи.

Те, що позивачем не пред'являлась
претензія з вимогою сплати штрафу, не
позбавляє останнього права на
пред'явлення позову про стягнення
штрафу.

Скаржник в апеляційній скарзі не
вказав на існування обставин, які б
свідчили про прийняття судом першої
інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, встановлених нормами
законодавства та відповідно до
матеріалів справи, для задоволення
апеляційної скарги та скасування або
зміни рішення господарського суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 у справі № 910/9518/14
залишити без змін, апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Пожежний
профілактик" без задоволення.

2. Справу № 910/9518/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха