ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р.
Справа № 5002-15/5146-2010

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства "Банк Демарк"
до 1. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
та 2. Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2
про стягнення 119600,30 грн.,

за участю представників:

позивача: Гілевич Д.А. (дов. № 01/20-115 від
18.04.2013);

відповідача 1: не з'явився;

відповідача 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні господарського суду
Автономної Республіки Крим
знаходилась справа № 5002-15/5146-2010 за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Банк Демарк" до 1. Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 та 2. Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення
119600,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачами
зобов'язань за кредитним договором
№42-064 від 16.04.2008 та договором поруки
№42-064/1 від 16.04.2008.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 18.01.2011
позов задоволено. Вирішено Стягнути
солідарно з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь публічного
акціонерного товариства "Банк Демарк"
заборгованість за кредитним договором
№42-064 від 16.04.2008 та договором поруки
№42-064/1 від 16.04.2007 у розмірі 63 780,42 грн.,
637,80 грн. державного мита та 125,85 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
"Банк Демарк" заборгованість за
договором поруки №42-064/1 від 16.04.2007 у
розмірі 55819,88 грн., 558,20 грн. державного
мита та 110,15 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від
19.02.2014 вказане рішення залишено без
змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 09.07.2014 рішення
господарського суду Автономної
Республіки Крим від 18.01.2011 та Постанову
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 19.02.2014
скасовано, а справу направлено на новий
розгляд до господарського суду
Київської області.

У своїй постанові Вищий господарський
суд України зазначив, що суди
попередніх інстанцій не з'ясували
передбачений договором поруки обсяг
відповідальності відповідача-2 та не
надали правової оцінки змінам,
внесеним у п. 7.7. кредитного договору
щодо збільшення розміру штрафу за
порушення строків подання
відповідачем-1 звітності до 150 грн за
кожен день порушення, та не з'ясували,
чи призвело це до збільшення обсягу
відповідальності поручителя і чи надав
поручитель згоду на такі зміни, а також
Вищий господарський суд України
вказав, що під час нового розгляду
справи господарському суду необхідно
всебічно і повно з'ясувати і перевірити
всі фактичні обставини справи,
визначити обсяг заявлених позовних
вимог, належним чином перевірити
розрахунки штрафних санкцій,
перевірити та надати оцінку доводам
відповідача, об'єктивно оцінити інші
докази, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті.

Ухвалою від 23.07.2014 справу прийнято до
свого провадження суддею А.Ф.
Черногузом, а її розгляд призначено на
12.08.2014.

Ухвалою від 12.08.2014 розгляд справи
відкладено на 26.08.2014.

Ухвалою від 26.08.2014 розгляд справи
відкладено на 16.09.2014.

Ухвалою від 16.09.2014 розгляд справи
відкладено на 23.09.2014.

23.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області надійшло
клопотання позивача про здійснення
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу. Тож, в судовому
засіданні 23.09.2014 здійснювалась
фіксація судового процесу.

Так, в судовому засіданні 23.09.2014 суд
заслухав пояснення представника
позивача, він підтримав позовні вимоги
у повному обсязі, відповідачі в судове
засідання не з'явились.

Суд зазначає, що у зв'язку з
надходженням до господарського суду
Київської області (вх. № 134/14 від 08.04.2014)
повідомлення Українського державного
підприємства поштового зв'язку
"Укрпошта" про тимчасове призупинення
приймання до пересилання поштових
відправлень адресованих одержувачам
населених пунктів Автономної
Республіки Крим, суд був позбавлений
можливості відправити копії ухвал суду
відповідачам.

Враховуючи, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

16.04.2008 між Відкритим акціонерним
товариством «Банк «Демарк» (Публічне
акціонерне товариство "Банк Демарк")
(Банк) та фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 (Позичальник) укладено
кредитний договір №42-064 Крім того,
27.03.2009 між Відкритим акціонерним
товариством «Банк «Демарк» та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено
договір №1 про внесення змін до
кредитного договору №42-064 від 16.04.2008,
тож його умови цитуються судом у їх
кінцевій редакції.

Відповідно до п. 3.1 договору банк надає
позичальнику кредит в сумі 50000,00 грн.
строком до 15.04.2010.

Згідно п. 3.4.1. договору позичальник
зобов'язаний погасити кредит в строк по
16.04.2010, шляхом перерахування коштів на
рахунок банку.

Відповідно до пункту 3.5.1 договору
позичальник за користування кредитом
сплачує банку відсотки у розмірі 26 %
річних. Такі відсотки нараховуються на
фактичну суму заборгованості за
кредитом, із розрахунку фактичної
кількості днів періоду нарахування
відсотків на основі банківського року
і підлягають сплаті в строк по останній
робочий день звітного місяця. У випадку
несплати процентів, сума боргу за
відсотками відноситься на рахунок
несплачених в строк відсотків.
Відсотки, нараховані в кінцевий
рахунок підлягають сплаті одночасно з
поверненням кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується позичальником, банк
надав обумовлену суму кредитних
коштів, а отже належним чином виконав
свої договірні зобов'язання. Вказаний
факт підтверджується наявними у справі
банківськими виписками.

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за договором свідчить
також і відсутність з боку
позичальника претензій або
повідомлень про порушення банком умов
договору.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач-1 не виконував належним
чином взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором №42-064 від 16.04.2008 по
погашенню кредиту, відсотків за
користування кредитом, штрафу та пені.
Вказаний факт підтверджується наявною
в матеріалах справи випискою з історії
руху по рахунку позичальника.

Приписами статей 175, 173 Господарського
кодексу України встановлено, що
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до статей 1054, 1049, 1048, 1050, 627
Цивільного кодексу України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
глави 71, якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Не допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка
виконання з мотиву, що зобов'язання
другої сторони за іншим договором не
було виконано належним чином. Дана
норма кореспондується з приписами
статей 525, 526 ЦК України.

У зв'язку із неналежним виконанням
відповідачем-1 своїх зобов'язань,
позивач звертався до господарського
суду Автономної Республіки Крим з
позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 02.03.2010 у
справі № 2-2/91-2010 позовні вимоги банку
задоволені, вирішено стягнути з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на
користь Публічного акціонерного
товариства «Банк «Демарк» 37030,11 грн
заборгованості за кредитом, 8965,19 грн
простроченої заборгованості по
відсоткам, 802,32 грн. поточної
заборгованості по відсоткам, 949,15 грн.
пені за несвоєчасну сплату відсотків
за користування кредитом та 8400,00 грн
штрафу.

Отже, позивач звернувся до суду з
вимогами про солідарне стягнення з
відповідача-1 та відповідача-2
донарахованих 8625,48 грн заборгованості
по простроченим відсоткам, 447,45 грн
заборгованості за відсотками, 2204,20 грн
пені за несвоєчасне погашення
відсотків, 3303,29 грн пені за несвоєчасне
погашення кредиту, 49200,00 грн
заборгованості по штрафам, що загалом
становить 63780,42 грн, та про стягнення з
відповідача-2 55819,88 грн боргу за
договором поруки.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором №42-064 від 16.04.2008,
між Відкритим акціонерним товариством
«Банк «Демарк» (банк) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 було
укладено договір поруки № 42-064/1 від
16.04.2008.

Згідно пункту 1.1 договору поруки,
поручитель бере на себе солідарне
зобов'язання перед банком відповідати
по зобов'язанням позичальника, які
виникли між банком і позичальником на
підставі кредитного договору №42-064 від
16.04.2008.

Пунктом 2.2 договору поруки передбачено,
що у випадку невиконання зобов'язань
позичальником у строки визначені
кредитним договором, банк на протязі
трьох банківських днів направляє
письмову вимогу на адресу поручителя.

Пункт 2.3 договору поруки передбачає, що
виконання поручителем зобов'язань
перед банком повинно відбутися не
пізніше трьох банківських днів з дати
отримання поручителем вимоги,
направленої відповідно до пункту 2.2
договору поруки.

Згідно статей 553-554 Цивільного кодексу
України, поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. При порушенні боржником
зобов'язання, забезпеченого
поручительством, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поручительства не передбачена
додаткова (субсидіарна)
відповідальність поручителя.

11.02.2009, 27.10.2009 та 20.07.2010 позивачем на
адресу фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 були направлені листи з вимогою
про сплату боргу за кредитним
договором №42-064 від 16.04.2008. Вказані
вимоги були залишені без задоволення.

Отже, у відповідача-2 виник обов'язок
виконати умови договору поруки та
сплатити суму заборгованості, що
виникла у зв'язку із неналежним
виконанням відповдіачем-1 своїх
зобов'язань за договором №42-064 від
16.04.2008.

Суд, враховуючи рекомендації Вищого
господарського суду України щодо
з'ясування передбаченого договором
поруки обсягу відповідальності
відповідача-2 та надання правової
оцінки змінам, внесеним у п. 7.7.
кредитного договору щодо збільшення
розміру штрафу за порушення строків
подання відповідачем-1 звітності до 150
грн за кожен день порушення, чи
призвело це до збільшення обсягу
відповідальності поручителя і чи надав
поручитель згоду на такі зміни,
зазначає наступне.

Так, договір №1 про внесення змін до
кредитного договору №42-064 від 16.04.2008
сторони внесли зміни в п.п. 7.7. договору
у разі порушення строків подання
звітності зазначеної в пункті 5.3.1
кредитного договору банк має право
стягувати з позичальника штраф у
розмірі 150,00 грн. за кожен день
порушення строку подання звітності,
включаючи день подання (тоді як у
первісній редакції даного пункту сума
штрафу становила 50,00 грн).

Водночас, п. 1.1. договору поруки
встановлено, що поручитель бере на себе
солідарне зобов'язання перед банком
відповідати по зобов'язанням
позичальника, які виникли між банком і
позичальником на підставі кредитного
договору №42-064 від 16.04.2008.

Саме п. 1.1. договору визначає обсяг
відповідальності поручителя, отже саме
збільшення ставки штрафу за порушення
строку подання звітності не може
оцінюватись судом як таке, що збільшує
обсяг відповідальності поручителя, а
відтак й не є необхідною його згода на
такі зміни.

Відтак, позивачем правомірно заявлені
вимоги про стягнення з відповідача-1 та
відповідача-1 заборгованості за
кредитним договором.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Оскільки відповідачами не надано суду
ані відзиву на позовну заяву, ані
будь-яких інших доказів, що впливають
на вирішення даного спору по суті, суд у
відповідності до ст. 75 ГПК України,
здійснював розгляд даної справи за
наявними у ній матеріалами.

Приписами пункту 6 статті 231
Господарського кодексу України
передбачено, що штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законодавством або договором.

Статями 1, 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочу
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною 1 статті 199 Господарського
кодексу України передбачено, що
виконання господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. За
погодженням сторін можуть
застосовуватися передбачені законом
або такі, що йому не суперечать, види
забезпечення виконання зобов'язань,
які звичайно застосовуються у
господарському (діловому) обігу. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу
України передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
(основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом. Під неустойкою,
відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України розуміється грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до пункту 7.5 кредитного
договору, у разі порушення строку
сплати відсотків за кредитом, банк має
право стягнути з позичальника пеню за
кожен день прострочки, включаючи день
проплати. Пеня нараховується на суму
несплачених своєчасно відсотків із
розрахунку фактичної заборгованості
по відсотках, у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ що діяла у період,
за який сплачується пеня.

Згідно пункту 7.7 кредитного договору (з
урахуванням договору №1 від 27.03.2009 про
внесення змін до кредитного договору),
у разі порушення строків подання
звітності зазначеної в пункті 5.3.1
кредитного договору банк має право
стягувати з позичальника штраф у
розмірі 150,00 грн. за кожен день
порушення строку подання звітності,
включаючи день подання.

Перевіривши, надані позивачем
розрахунки, суд дійшов висновку про
обґрунтованість заявлених вимог
позивача про солідарне стягнення з
відповідача-1 та відповідача-2
донарахованих 8625,48 грн заборгованості
по простроченим відсоткам, 447,45 грн
заборгованості за відсотками, 2204,20 грн
пені за несвоєчасне погашення
відсотків, 3303,29 грн пені за несвоєчасне
погашення кредиту, 49200,00 грн
заборгованості по штрафам, що загалом
становить 63780,42 грн, та про стягнення з
відповідача-2 55819,88 грн боргу за
договором поруки, та вважає їх такими,
що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст.ст. 44-49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача
пропорційно розміру задоволених вимог.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 44-49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) та
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (код
НОМЕР_2) на користь Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Демарк» ()
заборгованість за кредитним договором
№42-064 від 16.04.2008 та договором поруки
№42-064/1 від 16.04.2008 у розмірі 63780,42 грн., 637,80
грн. державного мита та 125,85 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

3. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (код НОМЕР_2) на
користь Публічного акціонерного
товариства «Банк «Демарк» () заборгованість за договором
поруки №42-064/1 від 16.04.2008 у розмірі 55819,88
грн., 558,20 грн. державного мита та 110,15
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

4. Видати накази.

Повний текст рішення складено 10.10.2014.

Суддя
А.Ф.
Черногуз