ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2014 р.
Справа № 922/2047/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Голозубовій О. І.

за участю представників:

позивача - не з'явився

3-іх осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача- не з'явились,

відповідача -Мікуліна Т.О., за
довіреністю №1352/13 від 23.08.2013 року,

розглянувши апеляційну скаргу
позивача -ТОВ "Мега Шанс" (вх. №2180 Х/1-42)
на рішення Господарського суду
Харківської області від 21.07.14 у справі
№ 922/2047/14

за позовом ТОВ "Мега Шанс", м. Харків,

3-я особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача-ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі
Харківської обласної дирекції
"Райффайзен Банк Аваль" , м. Харків

про визнання недійсним договору
іпотеки, застосування наслідків
недійсності правочину

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 21 липня 2014 року
по справі 922/2047/14 (суддя Калініченко Н.В.)
в позові ТОВ "Мега Шанс" відмовлено.

Позивач - ТОВ "Мега Шанс" з рішенням
Господарського суду Харківської
області від 21 липня 2014 року по справі
№922/2047/14 не погодився, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
при прийнятті рішення, просить його
скасувати та прийняти нове рішення по
справі, яким задовольнити позовні
вимоги позивача в повному обсязі.

19 серпня 2014 року позивач надав суду
додаткові пояснення (вх.№6787).

01 вересня 2014 року позивач надав суду
клопотання про відкладення розгляду
справи(вх.№7112).

01 вересня 2014 року колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду відклала розгляд
справи з огляду на клопотання
відповідача та у зв'язку з неявкою
вищевказаних осіб, для формування
об'єктивних і повних висновків
відносно матеріалів справи та
фактичних обставин спору, а також, для
надання можливості сторонам надати
додаткові пояснення.

02 вересня 2014 року від відповідача
надійшло клопотання (вх.№7180)

08 вересня 2014 року від відповідача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому останній просить відмовити суд в
задоволенні апеляційної скарги
позивача.

08 вересня 2014 року колегія суддів
відклала розгляд справи з огляду на
необізнаність представника позивача з
матеріалами апеляційної скарги та
справи, незнанням суті спору, а також
неявку третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача, для формування
об'єктивних і повних висновків
відносно матеріалів справи та
фактичних обставин спору, а також, для
надання можливості сторонам надати
додаткові пояснення.

У судове засідання, яке відбулось 24
вересня 2014 року, з'явився представник
відповідача.

Представники позивача та третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача, у
судове засідання не з'явились, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце судового засідання, про
причини неявки суд не повідомили.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представника
позивача та третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача не була
визнана обов'язковою, а також те, що їх
неявка не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за можливе розглянути
апеляційну скаргу за їх відсутності за
наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
позивача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу у
відповідності до вимог статті 101 ГПК
України, колегія суддів встановила
наступне.

26 грудня 2006 року між третьою особою, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
громадянином України ОСОБА_3 (як
позичальником) та відповідачем (як
банком, кредитором) було укладено
кредитний договір № 010-2/02/3-1654-06 (далі -
"кредитний договір")(а.с. 77-104),
відповідно до умов якого (з урахуванням
додаткової угоди до кредитного
договору від 24 липня 2007 року)
позичальник отримує від банку кредит в
розмірі 90000,00 доларів США на розвиток
бізнесу та завершення будівництва кафе
строком до 26 грудня 2016 року, в той же час
позивальник зобов'язується повернути
банку суму отриманого кредиту та
сплатити відповідну плату за
користування кредитом і виконати всі
інші зобов'язання, які вони визначили в
цьому договору.

26 грудня 2006 року між позивачем (як
іпотекодавцем) та відповідачем (як
іпотекодержателем) було укладено
іпотечний договір (далі - "спірний
договір") (а.с. 12-19).

Відповідно до п. 1.1 спірного договору
цей договір є забезпеченням виконання
позичальником - громадянином України
ОСОБА_3, буд-яких зобов'язань за
вказаним вище кредитним договором (а
також усіх додаткових угод до
кредитного договору, які можуть бути
укладені до закінчення строку його
дії), які відповідно, укладені або
будуть укладені між іпотекодержателем
та позичальником.

Згідно п. 1.2 спірного договору
предметом іпотеки є нерухоме майно:
нежитлова будівля літ. "Б-1" загальною
площею 162,5 кв.м., що належить
іпотекодавцю на праві колективної
власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 26.01.2005 р.,
посвідчений ОСОБА_5, приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу 26.01.2005 р.,
зареєстровано в реєстрі за № 135;
витягом № 6380899 про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданим та
зареєстрованим 01.02.2005 р. Комунальним
підприємством Харківське міське бюро
технічної інвентаризації"
(реєстраційний номер 9489252, номер запису
5603 в книзі 1).

Пунктом 1.3.1 спірного договору сторони
визначили, що в разі звернення
стягнення на предмет іпотеки, до
набувача будівель та споруд переходить
право користування земельною ділянкою
загальною площею 682 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно
з умовами, погодженими з власником
земельної ділянки від 30.04.2004 р.,
зареєстрованого у Харківській
регіональній філії Державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру при Державному
комітеті України по земельних
ресурсах", про що у Державному реєстрі
земель вчинено запис від 30.04.2004 р., за №
6657/04.

Земельна ділянка площею 682 кв.м., на якій
розташований предмет іпотеки, не є його
власністю та користується ним на
підставі договору оренди.

Вказаний договір оренди землі (а.с. 75)
укладено між Харківською міською радою
Харківської області (як орендодавцем)
та ФО-П ОСОБА_6 (третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача) (як
орендарем), відповідно до умов якого
орендодавець на підставі рішення XVIII
сесії Харківської міської ради XXIV
скликання від 24.12.2003 року № 269/03 "Про
надання юридичним та фізичним особам
земельних ділянок для будівництва
(реконструкцій) та подальшої
експлуатації об'єктів" надає, а орендар
приймає в оренду земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0682
га., в тому числі інші угіддя 0,0682 га,
згідно з планом земельної ділянки,
строком до 01.12.2028 року для будівництва
магазина з піцерією (але не пізніше
прийняття об'єкту до експлуатації) та
для експлуатації цього об'єкту.

Позивач стверджує, що вказана земельна
ділянка не перебувала в оренді у
позичальника за кредитним договором,
що зумовило одну з підстав для
звернення з даним позовом до суду.

Вказаний спірний договір було
підписано представником позивача -
його директором Савченко Н.О., яка діяла
на підставі статуту позивача.

Статутом позивача (а.с. 25-36) в п. 4.1
визначено, що ТОВ "Шанс" є юридичною
особою приватного права, а також
підприємницьким товариством за
законодавством України.

ТОВ "Шанс" є суб'єктом господарювання,
яке здійснює господарську діяльність,
реалізуючи господарську компетенцію
(сукупність господарських справ та
обов'язків), має відокремлене майно, і
несе відповідальність за своїми
зобов'язаннями в межах цього майна,
крім випадків, передбачених
законодавством (п. 4.5 статуту позивача).

Згідно п. 4.6 статуту позивача, останній
здійснює свою діяльність на основі і
відповідно до чинного законодавства
України та цього статуту.

Відповідно до п.п. 4.11, 4.12 статуту
позивача, відносини позивача з іншими
підприємствами, організаціями,
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів. Товариство вільно
у виборі предмета договору, визначені
зобов'язань, інших умов господарських
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України.

Зі змісту п. 4.13 статуту позивача
вбачається, що останній має будь-які
права, що передбачені чинним
законодавством України.

Пунктом 14.6 статуту позивача визначено,
що реалізація майнових прав позивача,
як товариства, здійснюється в порядку,
встановленому законодавчими актами
України.

Відповідно до п. 20.1 статуту позивача,
органами його управління є загальні
збори учасників товариства та
директор.

Вищім органом управління позивача є
збори його учасників (п. 20.3 статуту
позивача).

До виключної компетенції загальних
зборів учасників позивача належить
затвердження річних результатів та
бухгалтерських балансів, розподіл
прибутку та збитків товариства (п.п. 20.7,
20.7.5 статуту позивача).

Згідно п. 20.13 статуту позивача загальні
збори учасників товариства
скликаються не рідше одного разу на
рік.

Відповідно до п. 20.14 статуту позивача
виконавчим органом, який здійснює
поточне керівництво його діяльністю і
є директор. Директор є підзвітним
загальним зборам учасників. Директор
може бути обраний також і не зі складу
учасників товариства.

Пунктами 20.15-20.17 статуту позивача
директор без довіреності представляє
інтереси товариства у
взаємовідносинах з усіма
підприємствами, організаціями,
громадянами і державними органами.

Директор самостійно вирішує питання
діяльності товариства за винятком
питань, що віднесені даним статутом та
діючим законодавством України до
виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства, зокрема, у
межах своєї компетенції
розпоряджається майном та грошовими
коштами товариства, укладає угоди,
контракти, видає довіреності з правом
подальшої передовіри і т.п.

Позивач стверджуючи про недійсність
договору іпотеки, звернувся з
відповідним позовом до суду першої
інстанції.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 21 липня 2014 року
в задоволенні позову було відмовлено, з
огляду на той факт, що статут позивача
не містить обмежень щодо повноважень
директора при укладені договорів
іпотеки, а також оскаржуваний договір
був укладений особою з необхідним
обсягом повноважень. Судом першої
інстанції в обґрунтування своєї
правової позиції також зазначено, що
загальними зборами учасників
товариства був погоджений оспорюваний
договір, у зв'язку з чим правових
підстав для визнання договору
недійсним суд не вбачив.

Перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу у відповідності до
вимог статті 101 ГПК України, колегія
суддів погоджується з даною правовою
позицією суду.

Позивач з даним висновком суду не
погоджується, в обґрунтуванні
апеляційної скарги зазначає, що
директором було вчинено правочин з
перевищенням наданих йому повноважень.

Колегія судді відхиляє даний довід
позивача з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання
(ст. 546 ЦК України).

Частиною 1 ст. 575 ЦК України встановлено,
що іпотекою є застава нерухомого майна,
що залишається у володінні
заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 1 Закону України "Про іпотеку"
іпотека - вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Вказана норма також визначає, що
іпотекодавецем є особа, яка передає в
іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотекодержателем.
Іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель.

Іпотека виникає на підставі договору,
закону або рішення суду. До іпотеки, яка
виникає на підставі закону або рішення
суду, застосовуються правила щодо
іпотеки, яка виникає на підставі
договору, якщо інше не встановлено
законом (ст. 3 Закону України "Про
іпотеку").

Як визначено законодавством,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст.
202 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Зміст дієздатності юридичної особи
складається з трьох основних
елементів:

1. правочиноздатність юридичної особи -
її здатність бути стороною правочину, у
тому числі, здатність самою
здійснювати правочини;

2. здатність самостійно здійснювати
цивільні права і виконувати обов'язки;

3.деліктоздатність, тобто здатність
нести відповідальність за цивільні
правопорушення.

Юридична особа може вважатися
дієздатною, якщо вказані три елементи є
наявним в їх сукупності.

Матеріали справи свідчать, що позивач,
як юридична особа, мав повний обсяг
цивільної дієздатності, що
підтверджується викладеними вище
положеннями статут позивача (4.5, 4.6,
4.11-4.13, 14.6).

Зі змісту п.п. 20.14, 20.15 вбачається, що
директор, як виконавчий орган
юридичної особи, без довіреності
представляє інтереси відповідної
юридичної особи з усіма підприємства,
організаціями, громадянами та
державними органами, самостійно
вирішує питання діяльності товариства,
окрім тих, які віднесено до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства.

Як встановлено судом, спірний договір
було підписано його директором -
Савченко Н.О., яка діяла при підписанні
відповідного договору на підставі
статуту позивача.

Проаналізувавши положення статуту
колегія суддів зазначає, що він не
містить обмежень щодо повноважень
директора при укладені договорів
іпотеки. Крім того, відповідні
повноваження також не віднесено до
виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу
позивач зазначає, що директором було
вчинено правочин, спрямований на
відчуження майна товариства на суму, що
становить більше 50 % майна товариства,
проте даний правочин, на думку
позивача, відповідно до положення ч.2
ст.98 Цивільного кодексу України міг
бути здійснений виключно загальними
зборами учасників товариства.

Колегія суддів не погоджується, з даним
твердженням позивача, з огляду на
наступне.

Дійсно, ч.2 ст. 98 Цивільного кодексу
України передбачено обов'язкове
вирішення зборами учасників
товариства питання пов'язаного з
відчуженням майна, яке дорівнює або
первищює 50% усього майна товариства.

Проте позивачем помилково було
ототожнено факт відчуження майна з
забезпеченням виконанням
зобов'язнання.

Так оскаржуваний іпотечний договір
№014/02/3-1654/1-06, у відповідності до ст.1
Закону України "Про іпотеку", є лише
забезпеченням виконання позичальником
кредитного договору №010-2/02/3-1654-06 від
26.12.2006 року, і жодним чином не може бути
розцінений як відчуження майна
товариства. При цьому, майно (нежитлова
будівля літ. "Б-1" загальною площею 162,5
кв.м.), яке увійшло до предмету іпотеки,
залишалось у володінні і користуванні
товариства.

Таким чином, дана правова позиція
позивача, є неузгодженою з нормами
чинного законодавства.

Враховуючи вищезазначені обставини,
колегія суддів погоджується з позицією
суду першої інстанції, що спірний
договір іпотеки було підписано особою,
з повним обсягом цивільної
дієздатності.

Крім того, згідно постанови ВГСУ №11 від
29.05.2013 року цивільна правоздатність
юридичної особи, за загальним правилом,
є універсальною, тобто відповідна
особа здатна мати такі ж цивільні права
та обов'язки, як і фізична особа, окрім
тих, які за своє природою можуть
належати лише людині (частина перша
ст.91 ЦК України, а відтак вправі вчиняти
будь-які право чини не заборонені
законом. Тому сама лише відсутність у
статутних документах чи в положеннях,
якими регулюється діяльність, зокрема,
суб'єктів господарювання, записів щодо
можливості здійснення ними певної
діяльності, та, відповідно, вчинення
тих чи інших правочинів не тягне за
собою визнання таких правочинів за їх
участю недійсними.

Окрім цього, судова колегія приймає до
уваги факт наступного схвалення
договору іпотеки, укладеного позивачем
загальними зборами товариства.

Так, відповідно до ст. 241 ЦК України
наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, який не мав належних
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України
"Про господарські товариства" загальні
збори учасників товариства з обмеженою
відповідальністю скликаються не рідше
двох разів на рік, якщо інше не
передбачено установчими документами.

Пунктом 20.13 статуту позивача
передбачено, що загальні збори
учасників товариства скликаються не
рідше одного разу на рік.

Як зазначалося судом вище, з положень
п.п. 20.7, 20.7.5, 20.14 статуту позивача
вбачається, що до виключної
компетенції загальних зборів
учасників товариства належить
затвердження річних результатів та
бухгалтерських балансів, розподіл
прибутку та збитків товариства.
Директор позивача є підзвітним
загальним зборам його учасників.

Таким чином, не рідше одного разу на рік
орган управління позивача дізнається
про результати та ефективність
господарської діяльності товариства.

З огляду на викладене, орган управління
позивача (загальні збори його
учасників) був обізнаний (мав бути
обізнаний) про укладення спірного
договору від 26 грудня 2006 року. Втім, з
моменту укладення спірного договору
минуло більше восьми років, будь-яких
заходів в продовж цього періоду щодо
виявлення несхвалення підписання
директором спірного договору позивач
не виявив, що свідчить про схвалення
відповідних дій.

Колегія суддів відхиляє твердження
позивача про те, що позивач не мав права
здійснювати користування земельною
ділянкою, у звязку з чим відсутня
істотна умова договору іпотеки
враховуючи наступне.

Як зазначалось раніше, 30.04.2004 року між
Харківською міською радою Харківської
області (як орендодавцем) та ФОП ОСОБА_6
(третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача) (як орендарем), було
укладено договір оренди земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 0,0682 га., в тому числі інші угіддя
0,0682 га, згідно з планом земельної
ділянки, строком до 01.12.2028 року для
будівництва магазина з піцерією та для
експлуатації цього об'єкту.

Відповідно до договору купівлі
продажу від 26.02.2005 року, посвідченого
ОСОБА_5, приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу 26.01.2005 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 135; у власності позивача
перебуває нежитлової будівля літ. "Б-1"
загальною площею 162,5 кв.м.,за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 0,0682 га, яка
виступає предметом іпотеки

Як передбачено ч.2 ст 120 Земельного
кодексу України, та узгоджується з ст.
377 Цивільного кодексу України, якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Таким чином, на підставі договору
купівлі продажу до позивача перейшло й
право користування земельною ділянкою
за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
0,0682 га.

А тому, з огляду на наявне у позивача
право користування відповідною
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 0,0682 га, колегія суддів
зазначає, що в оскаржуваному договорі
був вірно визначений користувач
земельної ділянки

Крім того, колегія суддів зазначає, що
неправильне зазначення підстав
користування земельною ділянкою в
оскаржуваному договорі, само по собі не
свідчить про його недійсність в
цілому, з огляду на положення Закону
України "Про іпотеку", а саме ч.3 ст. 12, ч.2
ст.18, якими визначено умови недійсності
таких договорів.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, про відсутність
жодних правових підстав для визнання
оскаржуваного договору недійсним.

Враховуючи, що доводи, викладені в
апеляційний скарзі, не знайшли свого
підтвердження в матеріалах справи,
колегія суддів вважає, що при прийнятті
рішення місцевий господарський суд
забезпечив дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи та дав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, через що
рішення Господарського суду
Харківської області від 21.07.14 у справі
№ 922/2047/14 підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

З огляду на той факт, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, керуючись ст.ст. 49, 99
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст.
103, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача -ТОВ "Мега
Шанс" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду
Харківської області від 21.07.14 у справі
№ 922/2047/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено 29
вересня 2014 року.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.