КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2014 р. Справа№ 910/8323/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників:

від позивача: не з'явився,

від відповідача: представник - Сенчило
В.В. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укргаз"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 р.

у справі № 910/8323/14 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укргаз", м. Київ

до Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Святошинського району міста Києва

про стягнення 638 904,88 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Укргаз" звернулось
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Комунального підприємства
по утриманню житлового господарства
Святошинського району міста Києва про
стягнення заборгованості в сумі 638904,88
грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем зобов'язання
за договором на постачання теплової
енергії у гарячій воді № 117/01 від 01.01.2011
р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 р. у справі №910/8323/14
позов задоволено частково, стягнуто з
Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Святошинського району міста Києва на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укргаз" 516316 грн. 87
коп. основного боргу, 1358 грн. 99 коп. 3%
річних та 10353 грн. 50 коп. судового збору,
в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись частково з прийнятим
рішенням, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Укргаз" звернулось
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати в частині часткового
задоволення позовних вимог, прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
судом першої інстанції неповно
досліджені докази, що призвело до
неправильного вирішення справи та
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Відповідач правом на подання відзиву
на апеляційну скаргу не скористався.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення. А оскаржуване рішення
без змін.

Позивач явку свого представника в
судове засідання не забезпечив, про час
і місце розгляду справи повідомлений
належним чином, клопотань про
відкладення розгляду справи не
надходило.

Згідно роз'яснень п. 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Неявка представника позивача в судове
засідання не перешкоджає розгляду
справи, оскільки в матеріалах справи
достатньо доказів для вирішення спору
по суті.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представника відповідача, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а оскаржуване рішення без
змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.01.2011 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Укргаз"
(постачальник) та Комунальним
підприємством по утриманню житлового
господарства Святошинського району
міста Києва (абонент) укладено договір
на постачання теплової енергії у
гарячій воді №117/01, відповідно до умов
якого постачальник здійснює
постачання абонентові теплової
енергії у гарячій воді у потрібних йому
обсягах, а абонент зобов'язується
оплачувати одержану теплову енергію за
встановленими тарифами (цінами) у
терміни, що встановлені умовами цього
договору (п. 1.1. договору).

У відповідності до п. 2.2.1. договору
позивач зобов'язався постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на
потреби: опалення; гарячого
водопостачання; технологічні потреби.

Договір набуває чинності з дня його
підписання та діє до 31.12.2011 року (п. 7.1.
договору).

Відповідно до додаткового договору №4
від 31.12.2013 року термін дії договору №
117/01 від 01.01.2011 року продовжено до 15.04.2014
року.

Згідно п.2.3. додатку №2 до договору
абонент здійснює розрахунки
відповідно до показників приладів
обліку до 25 числа поточного місяця за
спожиту теплову енергію в попередньому
місяці.

Відповідно до п. 1.1 додатку № 2 до
договору сторони домовились, що тарифи
на теплову енергію згідно договору на
постачання теплової енергії від 01.01.2011
року встановлюються в розмірі 264,65 грн.
за 1 Гкал. з ПДВ.

Однак, взяті на себе зобов'язання за
договором відповідач не виконував,
внаслідок чого за період з 01.01.2014 року
по 29.04.2014 року виникла заборгованість
за використану теплову енергію, яка
станом на день подання позову складала
516316,87 грн.

Згідно поданого позивачем розрахунка,
акта звірки взаємних розрахунків
станом на 01.04.2014 року проведеним
відповідно до вимог чинного
законодавства та умов договору на
підставі даних облікових карток
(табуляграм), відомостей обліку
теплової енергії є підтвердженим факт
поставки позивачем відповідачу
протягом указаного періоду за спірним
договором теплової енергії на суму
635554,82 грн. (в т.ч. ПДВ), а також факт
користування відповідачем цією
тепловою енергію.

До звернення позивача з позовною
заявою до суду відповідачем було
сплачено частину основного боргу у
розмірі 119237,95 грн., що підтверджується
актом звірки взаємних розрахунків
станом на 01.04.2014 року, а також довідкою
відповідача б/н від 21.07.2014 року.

Тому, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що в позові в
частині вимог про стягнення основного
боргу у сумі 119237,95 грн. слід відмовити у
зв'язку зі сплатою цієї суми до подання
позову.

Рішенням Київської міської ради від 20
червня 2002 року 28/28 "Про утворення
виконавчого органу Київської міської
ради та затвердження його структури і
загальної численності" був утворений
виконавчий орган Київради, який
відповідно до пункту 2 розділу VII
Прикінцевих положень Закону України
"Про столицю України - місто герой Київ"
паралельно виконує функції органу
державної виконавчої влади, що є
особливістю здійснення виконавчої
влади та місцевого самоврядування в
місті Києві, із збереженням існуючої
назви "Київська міська державна
адміністрація". Вказане рішення має
юридичну силу та діє до вказаного часу.

Таким чином, особливістю виконавчого
органу у місті Києві є те, що Київська
міська державна адміністрація та
виконавчий орган Київради є фактично
одним органом, хоча мають різні
повноваження та порядок діяльності.

Щодо компетенції виконавчого органу
Київради на встановлення тарифів на
житлово-комунальні послуги, слід
зазначити наступне.

Згідно п. 2 ч. "а" ст. 28 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" до
відання виконавчого органу сільської,
селищної, міської ради (в даному
випадку - Київської міської ради)
віднесене встановлення в порядку і
межах, визначених законодавством,
тарифів щодо оплати побутових,
комунальних, транспортних та інших
послуг, які надаються підприємствами
та організаціями комунальної
власності відповідної територіальної
громади; погодження в установленому
порядку цих питань з підприємствами,
установами та організаціями, які не
належать до комунальної власності.

Основні правові, економічні та
організаційні засади діяльності на
об'єктах сфери теплопостачання та
регулює відносини, пов'язані з
виробництвом, транспортуванням,
постачанням та використанням теплової
енергії з метою забезпечення
енергетичної безпеки України,
підвищення енергоефективності
функціонування систем
теплопостачання, створення і
удосконалення ринку теплової енергії
та захисту прав споживачів та
працівників сфери теплопостачання
визначає Закон України "Про
теплопостачання".

Статтею 1 даного Закону визначено, що
тариф (ціна) на теплову енергію -
грошовий вираз витрат на виробництво,
транспортування, постачання одиниці
теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням
рентабельності виробництва,
інвестиційної та інших складових, що
визначаються згідно із методиками,
розробленими центральним органом
виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Згідно ч.3 ст.20 Закону України "Про
теплопостачання" тарифи на
виробництво, транспортування та
постачання теплової енергії
затверджуються органами місцевого
самоврядування, крім теплової енергії,
що виробляється суб'єктами
господарювання, що здійснюють
комбіноване виробництво теплової і
електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно п.2 ч.1 ст.7 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги" до
повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг належить
встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги відповідно
до закону.

Виходячи з наведеного, до повноважень
Київської міської державної
адміністрації як виконавчого органу
Київської міської ради, згідно п. 2 ч. 1
ст. 7 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", ст. 20
Закону України "Про теплопостачання" та
п. 2 ч. "а" ст. 28 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні", на
момент існування спірних
правовідносин були віднесені
повноваження встановлювати
ціни/тарифи на житлово-комунальні
послуги, тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії, а тому виконавчим
органом Київради (Київської міської
державної адміністрації) були прийняті
оскаржувані розпорядження в межах його
повноважень та у спосіб, що
встановлений законами України.

Спірні розпорядження прийняті з
посиланням на Закон України "Про
місцеве самоврядування в Україні", що
вказує на прийняття їх відповідачем як
виконавчим органом місцевого
самоврядування, а не виконавчим
органом державної влади.

Щодо відсутності реєстрації
оскаржуваних розпоряджень в
Міністерстві юстиції України, суд
зазначає наступне.

З метою впорядкування видання
міністерствами, іншими органами
виконавчої влади нормативно-правових
актів, забезпечення охорони прав,
свобод і законних інтересів громадян,
підприємств, установ та організацій
видано Указ Президента України "Про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади" від 3
жовтня 1992 року № 493/92.

Статтею 1 Указу установлено, що з 1 січня
1993 року нормативно-правові акти, які
видаються міністерствами, іншими
органами виконавчої влади, органами
господарського управління та контролю
і які зачіпають права, свободи й
законні інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, підлягають
державній реєстрації.

Статтею 3 вищевказаного Указу
передбачено, що нормативно-правові
акти, зазначені в статті 1 цього Указу,
набувають чинності через 10 днів після
їх реєстрації, якщо в них не
встановлено пізнішого строку надання
їм чинності.

Відповідно до п.15 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 28 грудня 1992 року
№ 731, органи виконавчої влади
направляють для виконання
нормативно-правові акти лише після їх
державної реєстрації та офіційного
опублікування. У разі порушення
зазначених вимог нормативно-правові
акти вважаються такими, що не набрали
чинності, і не можуть бути застосовані.

Однак, відповідно до преамбули та п. 1
Указу Президента України "Про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади" та п. 1 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших органів виконавчої влади, до
предмета регулювання цих актів не
віднесено акти органів місцевого
самоврядування та їх виконавчих
органів.

Таким чином, акти Київської міської
державної адміністрації, як
виконавчого органу Київради, щодо
встановлення цін (тарифів) на
житлово-комунальні послуги не
підлягають державній реєстрації.

Отже, місцевий господарський суд
дійшов обґрунтованого висновку про
правомірність застосування позивачем
при здійсненні розрахунку
заборгованості тарифів, встановлених
наведеними у розрахунку
розпорядженнями Київської міської
державної адміністрації.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

За таких обставин, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості за договором
№ 117/01 від 01.01.2011 року в сумі 635554,82 грн.
підлягали задоволенню частково на суму
516316,87 грн.

Відповідно до статті 625
Цивільного кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи, що відповідач прострочив
виконання зобов'язання з оплати
теплової енергії за договором на суму
516316,87 грн., позов в частині стягнення 3 %
річних підлягав задоволенню частково у
розмірі 1358,99 грн. за обґрунтованим
розрахунком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позову частково, з даним висновком
погоджується і колегія суддів,
оскільки він відповідає обставинам
справи та вимогам законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Укргаз"
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року у справі № 910/8323/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8323/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала