ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2014 р.
Справа № 914/2882/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний центр
«Зевс», м.Львів

до відповідача: Приватного
підприємства «В+К», м.Львів

про стягнення 7597,10грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: Цимбала І.З. - представник
за довіреністю

від відповідача: Протасеня М.І. -
директор

Суть спору: позов заявлено Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Комерційний центр «Зевс», м.Львів до
Приватного підприємства «В+К», м.Львів
про стягнення 7597,10грн., з яких 7012,32грн.
основного боргу, 99,05грн. 3% річних та
485,73грн. пені.

Ухвалою суду від 11.08.2014р. порушено
провадження у справі та призначено до
розгляду в судовому засіданні на 08.10.2014
року.

Представникам сторін роз'яснено права,
передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судовому
засіданні 08.10.2014р. ствердив, що на
підставі укладеного між сторонами в
травні 2013 року договору позивачем
поставлено відповідачу товар на суму
7012,32грн., який останнім своєчасно не
оплачено, що зумовило звернення ТзОВ
«Комерційний центр «Зевс» до суду із
позовом, після чого ПП «В+К» повністю
погашено заборгованість в жовтні 2014
року. Зважаючи на це, просив
провадження по справі в цій частині
припинити, а позовні вимоги щодо
стягнення 99,05грн. 3% річних та 485,73грн.
пені підтримав з підстав, зазначених у
позовній заяві, та просив задоволити.
Долучив до матеріалів справи додаткові
документи (вх.№4811/14 від 08.10.2014р.),

Представник відповідача в судовому
засіданні 08.10.2014р. підтвердив факт
сплати заборгованості за отриманий на
підставі договору товар в розмірі
7012,32грн., долучивши до матеріалів
справи відповідні документи (вх.№42954/14
від 08.10.2014р.). Просив у задоволенні
позовних вимог в частині стягнення 3%
річних та пені відмовити, однак
письмового відзиву на позовну заяву не
подав.

Відповідно до ст.75 ГПК України, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами, в яких
достатньо доказів для прийняття
рішення по суті спору, у відповідності
до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом
створювались сторонам необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, у зв'язку із чим
передбачені у ст.77 ГПК України підстави
для відкладення розгляду справи не
вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та
оцінивши подані докази в їх сукупності,
заслухавши пояснення представників
сторін, судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Комерційний центр
«Зевс» (постачальник за договором,
позивач по справі) та Приватним
підприємством «В+К» (покупець за
договором, відповідач по справі)
укладено договір постачання №143 від
01.05.2013р., за яким постачальник
зобов'язався передати у власність
покупця товар, а покупець - прийняти
його та оплатити на умовах даного
договору (п.1.1).

Протягом листопада 2013 року позивачем
поставлено відповідачу товару на суму
7012,32грн., що у відповідності до п.3.3
договору підтверджується належними
документами, а саме: видатковими
накладними №РНРВЗ-385531 та №РНРВЗ-385532
від 08.11.2013р., №РНРВЗ-386231 від 12.11.2013р.,
№РНРВЗ-386272 та №РНРВЗ-386212 від 13.11.2013р.,
№РНРВЗ-387099 від 15.11.2013р. та відповідними
товаро-транспортними накладними, копії
яких долучено до матеріалів справи.

Відповідно до п.5.1 договору, покупець
здійснює оплату за поставлений товар
протягом 30 календарних днів з моменту
отримання товару.

Внаслідок невиконання ПП «В+К» взятих
на себе за договором зобов'язань із
оплати за отриманий товар у нього
утворилась заборгованість перед ТзОВ
«Комерційний центр «Зевс» в розмірі
7012,32грн., що зумовило звернення
останнього до суду із позовною заявою,
в якій окрім суми основного боргу
заявлено до стягнення 99,05грн. 3% річних
та 485,73грн. пені.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є
зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1
ст.265 ГК України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До матеріалів справи відповідачем
долучено платіжні доручення №999, №1000
та №1001 від 21.08.2014р., №1062 від 03.09.2014р., №1155
від 26.09.2014р., №1187 та №1188 від 01.10.2014р., №1190
та №1195 від 02.10.2014р. (при супровідному
листі вх.№42954/14 від 08.10.2014р.), на
підтвердження того, що кредиторська
заборгованість ПП «В+К» за товар
отриманий на підставі договору в
листопаді 2013 року в розмірі 7012,32грн.
перед ТзОВ «Комерційний центр «Зевс»
на момент вирішення спору по суті
погашено повністю.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження справі, якщо відсутній
предмет спору.

Враховуючи вищенаведене, а також
подане позивачем клопотання (вх.№4811/14
від 08.10.2014р.), суд приходить до висновку,
що провадження по справі в частині
стягнення 7012,32грн. основного боргу слід
припинити.

Що стосується стягнення 99,05грн. 3%
річних та 485,73грн. пені, суд зазначає
наступне.

Порушенням зобов'язання, відповідно до
ст.610 ЦК України, є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України
визначає, що боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не приступив
до виконання зобов'язання або не
виконав його у строк, встановлений
договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду
України у п.4.1 Постанови №14 від 17.12.2013р.
роз'яснено, що сплата трьох процентів
річних від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Окрім цього, а в п.5.1
вказаної Постанови зазначено, що
кредитор вправі вимагати, в тому числі
в судовому порядку, сплати боржником
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних як разом зі сплатою
суми основного боргу, так і окремо від
неї.

У відповідності до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник
господарських відносин у разі
порушення ним грошового зобов'язання
не звільняється від відповідальності
через неможливість виконання і
зобов'язаний відшкодувати збитки,
завдані невиконанням зобов'язання, а
також сплатити штрафні санкції
відповідно до вимог, встановлених цим
Кодексом та іншими законами.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними
санкціями в цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України,
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Як встановлено ч.6 ст.232 ГК України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Проаналізувавши наведені у позовній
заяві розрахунки, суд приходить до
висновку, що при їх проведені ТзОВ
«Комерційний центр «Зевс» враховано
зазначені положення закону та
встановлені договором умови оплати,
відтак, позовні вимоги в частині
стягнення 99,05грн. 3% річних та 485,73грн.
пені підлягають до задоволення в
повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. В той же час, ч.2 ст.49 ГПК
України встановлено, що якщо спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору.

Пленумом Вищого господарського суду
України у п.4.7 Постанови №7 від 21.02.2013р.
роз'яснено, що зазначена норма виступає
процесуальною санкцією, яка
застосовується господарським судом
незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною. У такому застосуванні суду
слід виходити з широкого розуміння
даної норми, маючи на увазі, що
передбачені нею наслідки можуть
наставати і в разі неправомірної
бездіяльності винної особи, яка не
вжила заходів до поновлення порушених
нею прав і законних інтересів іншої
особи (зокрема, ухилялася від
задоволення її заснованих на законі
вимог), що змусило останню звернутися
за судовим захистом. Так, якщо
зменшення позивачем розміру позовних
вимог пов'язане з частковим визнанням
та задоволенням позову відповідачем
після подання позову, то судовий збір у
відповідній частині покладається на
відповідача. Або у разі коли в позові
відмовлено, але з обставин справи
вбачається, що спір доведено до
судового розгляду внаслідок ухилення
відповідача від розгляду претензії
позивача, якщо вона пред'являлася
(статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також
покладається на відповідача. При цьому
якщо у відповідних випадках позивача
звільнено від сплати судового збору, то
останній стягується в доход державного
бюджету України.

Зважаючи на те, що заборгованість за
договором погашена ПП «В+К» після
звернення ТзОВ «Комерційний центр
«Зевс» до суду із позовом та порушення
провадження у справі, а позовні вимоги
в частині стягнення 3% річних та пені
задоволено в повному обсязі, суд
приходить до висновку, що судовий збір
слід покласти на відповідача в повному
обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, п.1-1 ч.1 ст.80, 82, 84, 85, 116
ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства
«В+К» (м.Львів, вул.Чупринки, буд.59, кв.10;
) на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Комерційний центр «Зевс» (м.Львів,
вул.Патона, буд.2/4А; )
99,05грн. 3% річних, 485,73грн. пені та 1827,00грн.
судового збору.

3. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

4. В частині стягнення 7012,32грн.
основного боргу провадження по справі
припинити.

5. Строк і порядок оскарження рішення
суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 13.10.2014р.

Суддя
Щигельська О.І.