РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
Справа № 902/584/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився;

від відповідача 1: Дзеник С.І.;

від відповідача 2: представник не
з'явився;

від Третьої особи 1: представник не
з'явився;

від Третьої особи 2: представник не
з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Теплопостачальна
компанія Енергозбереження" на
рішення господарського суду
Вінницької області від 11 липня 2014 року
у справі № 902/584/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Теплопостачальна
компанія енергозбереження"

до Відповідача 1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інвесттеплоцентр"

Відповідача 2: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Енергозбереження"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача

Третя особа 1: Козятинська міська
рада Вінницької області

Третя особа 2: Виконавчий комітет
Козятинської міської ради Вінницької
області

про визнання права власності на майно
вартістю 1 912 431 грн.

та витребування майна з чужого
незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Теплопостачальна
компанія Енергозбереження» (надалі -
Позивач) звернулося в господарський
суд Вінницької області з позовною
заявою (том 1, а.с. 3-10) до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Інвесттеплоцентр» (надалі -
Відповідач 1) та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергозбереження»
(надалі - Відповідач 2), в якій просить:
визнати за Позивачем право власності
на теплогенеруюче обладнання
(обладнання котельного комплексу УКМТ
570 з котлами ARS 250 в кількості 1 штука б/н
АРС 320 в кількості 1 штука б/н, котел DEMRAD
solitech plus 8 (3 шт.), ARS 1000 ВМ (3 шт.) з мережами
тепло-, електро-, водопостачання та
системою димовідведення, детально
згідно до датку № 1 до позовної заяви,
яке розташоване в приміщенні котельні
№ 2 за адресою: м. Козятин, вул.
Червоноармійська, 31); в приміщенні
котельні № 4 (за адресою: м. Козятин, вул.
Боженка, 2); в приміщенні котельні № 9 (за
адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану
(колишня Леніна)), 6; в приміщенні
котельні № 10 (за адресою: м. Козятин,
вул. Героїв Майдану (колишня Леніна),
18-а); в приміщенні котельні № 11 (за
адресою: м. Козятин, вул. П.Орлика, 8); в
приміщенні котельні № 16 (за адресою: м.
Козятин, вул. Катукова, 44); витребувати
від Відповідача 1 на користь Позивача
теплогенеруюче обладнання, згідно
Додатку № 1 до позовної заяви, яке
розташоване в приміщенні котельні № 2
(за адресою: м. Козятин, вул.
Червоноармійська, 31); в приміщенні
котельні № 4 (за адресою: м. Козятин, вул.
Боженка, 2); в приміщенні котельні № 9 (за
адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану
(колишня Леніна) 6); в приміщенні
котельні № 10 (за адресою: м. Козятин,
вул. Героїв Майдану (колишня Леніна),
18-а); в приміщенні котельні № 11 (за
адресою: м. Козятин, вул. П.Орлика, 8); в
приміщенні котельні № 16 (за адресою: м.
Козятин, вул. Катукова, 44).

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 22 травня 2014 року
(том 1, а.с. 123-125), з підстав, висвітленій у
даній ухвалі, було залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні Відповідача
Козятинську міську раду Вінницької
області (надалі - Третя особа 1) та
Виконавчий комітет Козятинської
міської ради Вінницької області
(надалі - Третя особа 2).

26 червня 2014 року представник Позивача
звернувся до суду з клопотанням про
зменшення позовних вимог (том 1, а.с.
171-172), з урахуванням котрого, Позивач
просить визнати право власності на
теплогенеруюче обладнання з мережами:
теплопостачання, електропостачання,
водопостачання та системою
димовідведення, детально згідно до
датку № 1 до позовної заяви, яке
розташоване в приміщенні котельні № 2
(за адресою: м. Козятин, вул.
Червоноармійська, 31); в приміщенні
котельні № 4 (за адресою: м. Козятин, вул.
Боженка, 2); в приміщенні котельні № 9 (за
адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану
(колишня Леніна) 6); в приміщенні
котельні № 10 (за адресою: м. Козятин,
вул. Героїв Майдану (колишня Леніна),
18-а); в приміщенні котельні № 11 (за
адресою: м. Козятин, вул. П.Орлика, 8); в
приміщенні котельні № 16 (за адресою: м.
Козятин, вул. Катукова, 44); та
витребувати від Відповідача 1 та
Відповідача 2 на користь Позивача
теплогенеруюче обладнання згідно
додатку № 1 до позовної заяви, яке
розташоване в приміщенні котельні № 2
(за адресою: м. Козятин, вул.
Червоноармійська, 31); в приміщенні
котельні № 4 (за адресою: м. Козятин, вул.
Боженка, 2); в приміщенні котельні № 9 (за
адресою: м. Козятин, вул. Героїв Майдану
(колишня Леніна), 6); в приміщенні
котельні № 10 (за адресою: м. Козятин,
вул. Героїв Майдану (колишня Леніна),
18-а); в приміщенні котельні № 11 (за
адресою: м. Козятин, вул. П.Орлика, 8); в
приміщенні котельні № 16 (за адресою: м.
Козятин, вул. Катукова, 44).

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 11 липня 2014 року
(том 2, а.с. 183-192) з підстав,
вказаних у цьому рішенні, в задоволенні
позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
звернувся з апеляційною скаргою (том 2,
а.с. 204-209) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Вінницької області від 11 липня 2014 року
по справі № 902/584/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким повністю
задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що місцевим господарським судом
прийнято рішення з порушення норм
процесуального та матеріального права.
Крім того, Позивач як на підставу
скасування рішення суду посилається на
те, що Позивачу дане майно належить на
підставі Договору поставки обладнання
№ 25-1. Таким чином, на думку апелянта,
вказаними доказами підтверджується
факт правомірного набуття Позивачем
права власності на теплогенеруюче
обладнання. Також, Позивач вказує, що
він здійснює цілком законну діяльність
з теплопостачання, що підтверджується
ліцензією сторк дії котрої з 9 серпня 2012
року по 8 серпня 2017 року (виданої
Національною комісією, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг серії АД № 041771 від 27
серпня 2017 року).

Ухвалою суду від 4 серпня 2014 року (том 2,
а.с. 203) апеляційну скаргу Позивача
прийнято до провадження та призначено
її до розгляду на 10 вересня 2014 року на 15
год. 30 хв.

Голова Рівненського апеляційного
господарського суду своїм
розпорядженням від 9 вересня 2014 року
(том 1. а.с. 228) вніс зміни до складу
колегії суддів (окрім заміни
головуючого судді) за наслідком
котрого у справі № 902/584/14 визначено
колегію суддів у складі суддя
Василишина А.Р., суддя Філіпова Т.Л.,
суддя Бучинська Г.Б..

На виконання ухвали Рівненського
апеляційного господарського суду від 4
серпня 2014 року, Відповідачем 1 були
подані додаткові письмові докази (том 3,
а.с. 2-31).

Ухвалою Рівненського
апеляційного господарського суду від 10
вересня 2014 року (том 3, а.с. 37), з
підстав, висвітлених в даній ухвалі,
розгляд справи відкладено на 1 жовтня
2014 року на 15 годину 30 хвилин.

Третя особа 2 подала відзив на
апеляційну скаргу (том 3, а.с. 47-48), в
якому з підстав висвітлених в цьому
відзиві, заперечує проти доводів
зазначених в апеляційній скарзі та
просить залишити рішення
господарського суду Вінницької
області без змін.

Представником Позивача, 1 жовтня 2014
року, через канцелярію Рівненського
апеляційного господарського суду, було
подано клопотання (том 3, а.с. 51) щодо
відкладення розгляду справи.

Колегія суду дослідивши дане
клопотання, заслухавши думку
представника Відповідача 1, відносно
заявленого клопотання, зазначила
наступне.

По-перше, ні матеріалами справи,
ні письмовими доказами та пояснення в
судовому засіданні не підтверджено
сконцентрування доказів Відповідача 2
саме на питанні надання послуг
теплопостачання, крім того, Відповідач
2 не наполягав на наданні таких послуг.
По-друге, питання надання послуг
Відповідачем 2 не є предметом розгляду
даної справи та не було предметом
розгляду в суді першої інстанції.
По-третє, в матеріалах справи містяться
пояснення Третьої особи 1 та Третьої
особи 2, з котрих відсутнє посилання
щодо надання послуг теплопостачання
саме Відповідачем 2. По-четверте, дані
послуги надає Відповідач 1, що
підтверджено матеріалами справи, та
зазначено Позивачем в позовній заяві
та апеляційній скарзі.

Відповідно, колегія суду, з огляду
на наявність в матеріалах справи
достатньої кількості доказів для
вирішення апеляційної скарги по суті,
відхилила дане клопотання
(необґрунтованість даного клопотання,
на переконання суду, свідчить про
бажання Позивача затягнути вирішення
спору, а не про бажання скористатись
процесуальним правом).

Представники Позивача,
Відповідача 2, Третьої особи 1 та
Третьої особи 2 в судове засідання від 1
жовтня 2014 року не з'явилися. Про дату,
час та місце розгляду справи Позивач,
Відповідач 2, Третя особа 1 та Третя
особа 2 були належним чином
повідомлені, про що свідчать
повідомлення про вручення поштового
відправлення (том 3, а.с. 42-45). Причини
неявки своїх повноважних
представників Позивач, Третя особа 1 та
Третя особа 2 не повідомили. Жодних
клопотань від Третьої особи 1 та
Третьої особи 2 щодо відкладення
розгляду справи до господарського суду
апеляційної інстанції не надходило. В
той же час, в ухвалі про відкладення
розгляду скарги відсутні вимоги щодо
обов'язкової явки представників
сторін.

Водночас, 1 жовтня 2014 року на
адресу Рівненського апеляційного
господарського суду надійшло
клопотання від Відповідача 2, в котрому
він просить відмовити у задоволенні
апеляційної скарги Позивача, залишити
рішення місцевого господарського суду
без змін, а апеляційну скарги Позивача
без задоволення.

Враховуючи вищеописане та приписи
статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представника
Позивача, Відповідача 2, Третьої особи 1
та Третьої особи 2, за наявними у справі
матеріалами.

В судовому засіданні від 1 жовтня
2014 року представник Відповідача 1
заперечив проти апеляційної скарги,
вважає доводи Позивача
необґрунтованими, рішення суду першої
інстанції правомірним та законним.

Заслухавши пояснення
представника Відповідача 2,
розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Вінницької області від 11 липня 2014 року
по справі № 902/584/14 слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення. При цьому апеляційний
господарський суд виходив з такого.

Рішенням Третьої особи 1 від 23 квітня
2008 року № 1005-V (том 2, а.с. 124) було
створено комунальне підприємство
"Будтеплосервіс" Козятинської міської
ради.

Пунктами 1, 2 Рішення Третьої особи 2 від
6 травня 2008 року № 304 "Про визначення
виконавця житлово-комунальних послуг у
житловому фонді та теплопостачанні"
(том 2, а.с. 130-131): визначено
виконавцем житлово-комунальних послуг
у житловому фонді та теплопостачанні
Комунальне підприємство
"Будтеплосервіс" Козятинської міської
ради; для забезпечення виконання
виробничих процесів у житловому фонді
та теплопостачанні виділити
комунальне майно, що знаходиться на
балансі МКП " Козятинтеплоенерго ", і
передати його на баланс КП
"Будтеплосервіс".

Рішенням Третьої особи 2 від 30 липня 2008
року № 497 (том 2, а.с. 125-129) затверджено
акти приймання-передачі комунального
майна територіальної громади м.
Козятина з балансу МКП
"Козятинтеплоенерго" на баланс КП
"Будтеплосервіс" Козятинської міської
ради. Також предметом передачі були,
крім іншого, приміщення котелень № 2, №
4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по
вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2,
вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.
Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м.Козятин з
обладнанням.

З матеріалів справи вбачається, що 3
травня 2011 року між Третьою особою 2 та
Відповідачем 2 укладено договір по
реалізації інвестиційного проекту по
облаштуванню систем опалення в м.
Козятині (надалі Договір інвестування;
том 1, а.с. 180-182).

Згідно пункту 1.1 Договору інвестування,
Відповідач 2 зобов'язався на власний
ризик і за власні кошти відповідно до
умов цього договору забезпечити
облаштування систем опалення закладів
соціально-культурної сфери та інших
закладів, що належать до державної та
комунальної власності міста Козятина,
а Третя особа 2 - створити умови для його
реалізації.

Згідно пункту 1.2 Договору інвестування,
системи опалення, котли, теплові мережі
побудовані за рахунок інвестиційних
коштів є власністю Відповідача 2 .

Пунктом 2.2.1 Договору інвестування
передбачено, що з метою залучення
інвестицій в облаштування систем
опалення закладів
соціально-культурної сфери міста
надати в безкоштовне користування
Відповідачу 2 котельні № 2, № 4, № 9, № 10,
№ 11, № 16 для їх організаційно-технічної
підготовки.

Відповідачем 2, в підтвердження
належного виконання умов Договору
інвестування, було долучено до
матеріалів справи договір підряду на
монтаж системи опалення від 1 червня 2011
року (надалі - Договір підряду, том 1, а.с.
184-187), укладений між Відповідача 2 та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(надалі - підрядник).

Пунктом 1 Договору підряду та Додатку
до нього визначено, що Відповідач 1
доручає, а Підрядник забезпечує
відповідно до домовленостей та умов
Договору підряду виконання
будівельних, монтажних, зварювальних,
пусконалагоджувальних, інших робіт,
пов'язаних з будівництвом системи
опалення у котельних комплексах
Третьої особи 1, а саме: в котельнях
№ 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, котельні
зеленого господарства та прокуратури,
котельня № 2 детсадка.

12 грудня 2011 року Відповідач 2 та
Підрядник підписали акт виконаних
робіт до Договору підряду (том 1, а.с.
188-189), де зазначено, що в період з 1
червня 2011 року по 12 грудня 2011 року в
котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16,
котельні зеленого господарства та
прокуратури, котельня № 2 детсадка були
виконані роботи по монтажу та обв'язці
котельного обладнання на основі
твердопаливних котлів, монтаж та
обв'язка насосної групи, монтаж
газоходів до димової труби, монтаж
водопроводу та дренажів в межах
котельні.

В обґрунтування своїх позовних вимог,
Позивач посилається на те, що 23 травня
2012 року Відповідач 2 (в особі директора
Нєвєрова О.М.) уклав з Позивачем (в
особі заступника директора Бублика
Д.О.) договір поставки обладнання № 25-1
(надані Договір поставки; том 1, а.с. 43-44).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Договору
підряду, Відповідач 2 зобов'язався в
порядку і на умовах даного договору
поставити Позивачу матеріали та
обладнання відповідно з додатками до
цього договору на загальну суму 4 374 500
грн..

В додатку до Договору підряду № ВК-1
(том 1, а.с. 43-44) зазначається перелік та
вартість матеріалів та обладнання на
суму 1 912 431 грн..

В копії акта прийому-передачі № ВК-1
від 8 червня 2012 року зазначено, що
Відповідач 2 передав, а Позивач
прийняв матеріали та обладнання по 103
позиціям (том 2, а.с.137-139).

В підтвердження виконання своїх
зобов'язань за Договором поставки,
Позивач долучив копії платіжних
доручень, а саме: № 7 від 19 листопада 2012
року, № 8 від 22 листопада 2012 року, № 13
від 27 листопада 2012 року, № 17 від 29
листопада 2012 року, № 19 від 30 листопада
2012 року, № 23 від 3 грудня 2012 року, № 42 від
13 грудня 2012 року, № 45 від 14 грудня 2012
року, № 49 від 19 грудня 2012 року, № 51 від 21
грудня 2012 року, № 67 від 25 грудня 2012 року,
№ 69 від 25 грудня 2012 року, № 79 від 26
грудня 2012 року, № 84 від 27 грудня 2012 року,
№ 87 від 27 грудня 2012 року, № 212 від 21
січня 2013 року, № 472 від 28 лютого 2013 року,
№ 558 від 14 березня 2013 року, № 8 від 30
травня 2012 року, № 9 від 31 травня 2012 року,
№ 10 від 19 червня 2012 року, № 11 від 20
червня 2012 року, № 12 від 21 червня 2012 року,
№ 13 від 22 червня 2012 року, № 14 від 25
червня 2012 року № 14, № 15 від 26 червня 2012
року, № 20 від 17 вересня 2012 року, № 21 від
18 червня 2012 року, № 22 від 19 вересня 2012
року, № 23 від 20 вересня 2012 року, № 24 від
20 вересня 2012 року, № 25 від 21 вересня 2012
року, № 27 від 24 вересня 2012 року, № 35 від
14 листопада 2012 року, № 26 від 15 листопада
2012 року, № 37 від 19 листопада 2012 року
(том 1, а.с.50-67).

Відповідно до рішення Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері енергетики ( НКРЕ)
№ 264 від 3 серпня 2012 року Позивачу
видано ліцензії АД№041771 на постачання
теплової енергії та рішення № 921 від 16
липня 2013 року видано ліцензії АД№194601
на виробництво теплової енергії на
теплоелектроцентралях (том 1, а.с.80-81).

12 грудня 2012 року Позивачем було
підписано з Третьою особою 2 протокол
про проведення переговорів щодо
закупівлі послуг з постачання водяної
пари і гарячої води в одного учасника
(том 1, а.с.82-83).

Рішеннями Третьої особи 2 № 477 та № 478
від 26 вересня 2012 року (том 1, а.с. 84-85)
Позивача визначено виконавцем
житлово-комунальних послуг у
теплопостачанні та встановлено тариф
на теплопостачання бюджетним та
госпрозрахунковим підприємствам.

Позивачем, на підтвердження надання
послуг по постачанню теплової енергії
в гарячій воді в період з жовтня 2012 року
по 15 квітня 2013 року надані договори, які
були укладені з споживачами, акт
прийому-передачі послуг, рахунки (том 1,
а.с.226-250, том 2, а.с. 1-49).

15 квітня 2013 року Третьою особою 1
прийнято розпорядження № 140-р "Про
припинення опалювального сезону
м.Козятин з 15 квітня 2013 року (том 2, а.с.
90).

З доданих Позивачем до матеріалів
справи листів, вбачається, що починаючи
з червня 2013 року Позивач звертається з
листами до міського голови м.Козятин в
яких повідомляв, про недопуск
керівництвом КП "Будтеплосервіс"
працівників Позивача до обладнання,
яке належить компанії і знаходиться в
котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, і
відповідно, про неможливість провести
регламентні роботи. Водночас, про
недопуск працівників Позивача до
обладнання було складено відповідні
акти (том 1, а.с.87-90).

З огляду на описане, з метою захисту
своїх прав та законних інтересів,
Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до Відповідача 1 та Відповідача 2
щодо визнання права власності на дане
майно та витребування майна з чужого
незаконного володіня.

Статтею 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 Цивільного
кодексу України, правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Положенням статті 319 Цивільного
кодексу України визначено, що власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України
закріплено, що: право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 328 Цивільного
кодексу України встановлено, що право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

У відповідності до частини 1 статті 334
Цивільного кодексу України, право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вбачається з статті 392 Цивільного
кодексу України, власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За змістом вищезазначеної норми
потреба в цьому заході захисту права
власності виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або оспорюється ними.

Позов про визнання права власності є
речово-правовим, вимоги котрого
звернені до суду, який повинен
підтвердити наявність у позивача права
власності на спірне майно. Об'єктом
такого позову є усунення
невизначеності відносин права
власності позивача щодо індивідуально
визначеного майна. Підставою ж позову є
обставини, що підтверджують право
власності позивача на майно.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного
кодексу України, особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. При цьому в статті 16
Цивільного кодексу України визначено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
визнання права.

Згідно статті 43 Господарського кодексу
України, сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, обґрунтовують
свої вимоги і заперечення поданими
суду доказами. Судовими доказами слід
вважати документи, які можуть
підтвердити або спростувати обставини,
що мають значення для правильного
розгляду справи.

Суд, дослідивши докази, наявні в
матеріалах справи констатує факт того,
що Відповідач 2, листом № 16/08/01 від 16
серпня 2013 року (том 1, а.с. 134), котрий
адресований голові Третьої особи 1,
повідомив, що Відповідач 2 передає
власні модульні котельні, які
знаходяться на території Козятина в
оренду Відповідачу 1, який має всі
необхідні можливості для здійснення
безперебійного та якісного постачання
теплової енергії.

10 вересня 2013 року Третьою особою 2
прийнято рішенням № 306 "Про визнання
виконавцями житлово-комунальних
послуг у теплопостачанні" (том 2, а.с. 136),
котрим у зв'язку з ненаданням
правоустановчих документів на
обладнання та ліцензії на постачання
теплової енергії в сфері
теплопостачання, розірвано договори з
Позивачем на постачання теплової
енергії в гарячій воді до об'єктів
соціальної сфери та адміністративних
приміщень в м. Козятин, а також в пункті
2 даного рішення визначено виконавцем
житлово-комунальних послуг у
теплопостачанні до об'єктів соціальної
сфери, адміністративних приміщень м.
Козятина - Відповідача 1.

Суд зауважує, що в підтвердження своїх
позовних вимог Позивач до матеріалів
справи надав "дублікати" (ксерокопії)
Договору поставки, Додаток № ВК-1 до
Договору поставки, акт
прийому-передачі №вк-1 від 8 червня 2012
року до Договору поставки.

Водночас, оригінали вищезазначених
документів в матеріалах справи
відсутні, так як і не були надані для
огляду як місцевому господарському
суду так і апеляційному господарському
суду. В той же час, Позивач повідомив,
що дані документи були викрадені 22
березня 2013 року, про що директором
Невєровим О.М. 25 березня 2013 року було
зроблено відповідну заяву до
Дніпровського РУ ГУ МВС України, котру
зареєстровано 29 березня 2013 року за №
11942 (том 2, а.с.176-177).

Разом з тим, колегія суду вважає
безсумнівними встановлені рішеннями
господарського суду у інших справах
факти, при цьому ці факти не можуть
ставитися судом під сумнів та є такими,
які не потребують додаткового
доведення зазначених обставин.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаних вище справах.

При цьому Рівненський апеляційний
господарський суд звертає увагу на те,
що в силу частини 3 статті 4
Господарського процесуального кодексу
України, статті 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" та зміст самої "Конвенції про
захист прав та свобод людини" згадані
судові рішення є пріоритетним джерелом
права для національного суду.

З огляду на це, суд апеляційної
інстанції зауважує, що неприпустимим є
існування судового рішення та
встановлення фактів, які б суперечили
фактам, встановленим судами у
вищезазначених справах.

Крім того, преюдиціальне значення
процесуальним законом надається саме
фактам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах) ( абзац 4 пункт
2.6 Постанови Вищого господарського
суду України від 26 грудня 2011 року № 18
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Водночас, колегія суду констатує, що
відповідно до абзацу 6 пункту 2.6
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України», не
надається преюдиціального значення
також фактам (обставинам), зазначеним: у
скасованих судових рішеннях (а в разі
часткового скасування таких рішень - у
скасованих їх частинах); у судових
рішеннях касаційної інстанції,
оскільки останню не наділено правом,
зокрема, встановлювати або вважати
доведеними обставини і вирішувати
питання, пов'язані з доказуванням
(частина друга статті 111-7
Господарського процесуального кодексу
України), - за винятком випадків, коли
касаційна інстанція, скасувавши
рішення попередніх судових інстанцій,
прийняла нове рішення на підставі
встановлених ними обставин.

З огляду на що, колегія суду зазначає,
що в матеріалах справ міститься
рішення господарського суду
Вінницької області від 30 вересня 2013
року у справі № 902/1081/13 (том 1, а.с. 161-165),
котрим у задоволенні позову Позивача
до Комунального підприємства
«Будтеплосервіс» та Третьої особи 1 (за
участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів - Відповідача 1 та
Відповідача 2) про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном, відмовлено. Дане
рішення, сторонами неоскаржувалося.

Рішенням місцевого господарського
суду встановлені та закріплені в даних
судових актах наступні факти:

«таким чином із встановлених судом
фактів слідує, що приміщення котелень
№ 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані
по вулиці Червоноармійська, 31, вулиця
Боженка, 2, вулиця Леніна, 6, вулиця
леніна, 18-А, вулиця П.Орлика, 8, вулиця
Катукова, 44 м. Козятин наявне
обладнання, яке належить
територіальній громаді м. Козятин та
перебуває на балансі КП
«Будтеплосервіс», а також обладнання,
що є власністю Відповідача 2 за
договором від 3 травня 2011 року (Договір
інвестування), а виконавцем
житлово-комунальних послуг у
теплопостачанні до об'єктів соціальної
сфери, адміністративних приміщень м.
Козатин визначено Відповідача 1».

Як вже зазначалося вище, Позивач,
звертаючись з позовом про визнання
права власності на теплогенеруюче
обладнання на підставі статті 392
Цивільного кодексу України, мотивував
це тим, що, він придбав дане обладнання
відповідно до Договору поставки і як
добросовісний володілець, позбавлений
можливості володіти, користуватись та
розпоряджатись своїм майном.

Водночас, суд наголошує на тому, що
способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені частиною 2 статті 16
Цивільного кодексу України та статті 20
Господарського кодексу України. Під
захистом права розуміється
державно-примусова діяльність,
спрямована на відновлення порушеного
права суб'єкта правовідносин та
забезпечення виконання юридичного
обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб
захисту втілює безпосередню мету, якої
прагне досягнути суб'єкт захисту,
вважаючи, що таким чином буде припинене
порушення (чи оспорювання) його прав,
він компенсує витрати, що виникли у
зв'язку з порушенням його прав, або в
інший спосіб усуває негативні наслідки
порушення його прав.

Підтвердження в суді права власності
або іншого речового права на майно, що
складає предмет спору, здійснюється за
допомогою спростування установлених
фактів або шляхом підтвердження
фактів, що свідчать про володіння
спірним майном на праві власності або
іншому речовому праві.

Таким чином, пред'являючи позов про
визнання права власності, власник
майна повинен надати документ, що
посвідчує право власності на спірний
об'єкт, а також докази вчинення іншою
особою дій, що свідчать про порушення
або невизнання його права власності.

Як вбачається із наявних у справі
доказів право власності Позивача на
обладнання розташоване в приміщеннях
котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що
розташовані по вул. Червоноармійська,
31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул.
Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул.
Катукова, 44 м.Козятин, Відповідачами не
визнається, що підтверджується змістом
їх відзивів, поданням позовної заяви до
господарського суду Вінницької
області про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном (справа № 902/1081/13),
що переконливо свідчить про наявність
спору в цій частині між Позивачем та
Відповідачем 1, Відповідачем 2.

Відповідач 2 просить суд визнати право
власності на мережі теплопостачання,
електропостачання, водопостачання та
системою димовідведення котелень № 2,
№ 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що розташовані по
вул. Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2,
вул. Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул.
П.Орлика, 8, вул. Катукова, 44 м.Козятин, в
той же час не надало суду жодного
документу, та ні привело жодних фактів
про те, що данні мережі є їх власністю.

Водночас, Позивач просить визнати
право власності на теплогенеруюче
обладнання деталізований перелік
якого зазначено в Додатку № 1 до
позовної заяви, тобто Позивач просить
суд визнати його право власності на те
обладнання, яке було ним придбано по
Договору поставки і котре на думку
Позивача знаходиться в приміщеннях
котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, що
розташовані по вул. Червоноармійська,
31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул.
Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул.
Катукова, 44 м.Козятин.

Позивач в підтвердження своїх доводів
про наявність в котельнях № 2, № 4, № 9,
№ 10, № 11, № 16 (що розташовані по вул.
Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул.
Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика,
8, вул. Катукова, 44 м. Козятин) обладнання
придбаного по Договору поставки надав
ксерокопію видаткової накладної
№ВК-25/1/10806 від 8 червня 2012 року (том 2, а.с.
140-141), в пунктах 38-44, 45 даної накладної
вказано марку котла та адреса котельні.

Водночас, колегія суду констатує, що
відповідно до пункту 2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26 грудня 2011 року «Про
деякі питання застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»,
копії документів, повинні бути
засвідчені з додержанням вимг пункту
5.27 Національного стандарту України
«Державна уніфікована система
організаційно-розпорядчої
документації. Вимоги до оформлення
документів. ДСТУ 4163-2003», затверджені
наказом державного комітету України з
питань технічного регулювання та
споживчої політики від 7 квітня 2003 року
№ 55. У разі невідповідності наданих
суду копій документів згаданим вимогам
вони не вважаються належними і
допустимими доказами і не беруться
судом до уваги у вирішенні спору.

Подані сторонами копії документів,
виготовлені з використанням технічних
засобів (фотокопії, тощо),
засвідчуються підписом особи, яка їх
виготовила або яка перевірила їх на
відповідність оригіналам, із
зазначенням її прізвища, ініціалів та
посади (якщо вона є посадовою особою) та
з прикладенням печатки (за її
наявності).

Якщо подані копії документів, у тому
числі виготовлені з використанням
технічних засобів, викликають сумніви,
господарський суд може витребувати
оригінали цих документів, у тому числі
для огляду в судовому засіданні з
натупним поверненням цих оригіналів
особі, яка їх подала.

З огляду на вищеописане, в контексті
поданої Позивачем ксерокопії
накладної (том 2, а.с. 76-77), котра
належним чином не засвідчена, містить
ксерокопію підпису посадової особи та
печатку Позивача та ксерокопію
підпису посадової особи Відповідача 2,
в сукупності з відмовою Позивача від
надання оригіналів документів, котрими
він обґрунтовує свої позовні вимоги (в
тому числі даної видаткової накладної)
та враховуючи дані обставини, колегія
суду не вбачає можливості прийняття
належним чином незавіреної ксерокопію
видаткової накладної № ВК-25/1/10806 від 8
червня 2012 року, як належного та
допустимого доказу щодо знаходження в
котельнях № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16 (що
розташовані по вул. Червоноармійська,
31, вул. Боженка, 2, вул. Леніна, 6, вул.
Леніна, 18-А, вул. П.Орлика, 8, вул.
Катукова, 44 м.Козятин) обладнання
придбаного саме по Договору поставки.

З огляду на що, колегія суду констатує,
що Позивач не надав суду доказів в
розрізі статтей 33-34, на підтвердження
фактів встановлення та знаходження в
котельні № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16,
саме того обладнання, яке було придбане
Позивачем по Договору поставки.

Крім того, колегія суду критично
відносить до посилань Позивача,
висвітлених у позовній заяві (том 1, а.с.
7), апеляційній скарзі (том 2, а.с. 207) та
поясненнях в судовому засіданні
відносно наявності в нього діючої
ліцензії щодо надання послуг
теплопостачання, з огляду на те, що
Національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері
енергетики своїм листом № 01/06/13 від
22 липня2013 року (том 1, а.с. 135) повідомила
Третю особу 1 про те, що ліцензії видані
Позивачу на право провадження
господарської діяльності з постачання
теплової енергії строком дії з 3 серпня
2012 року по 2 серпня 2017 року анульовані
постановою Комісії № 37 від 29 березня 2013
року і станом на 19 липня 2013 року не
видавалися.

Також, факт прийняття рішення щодо
визнання недійсної ліцензії серії
АД№041771 на право провадження Позивачем
господарської діяльності з постачання
теплової енергії, підтверджено листом
Національної комісії , що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг від 28 квітня 2014 року
№ 28/04/14-2 (том 3, а.с. 31), як таку, що не була
переоформлена у встановлений строк
(Постанова комісії від 23 травня 2014 року
№ 549).

Що ж стосується посилань Позивача на
укладення 22 договорів на постачання
теплової енергії, то колегія суду
дослідивши зазначені договору (том 1,
а.с. 226-249), констатує, той факт, що дані
договори припинили строк своєї дії, в
зв'язку із закінченням строку на який
були укладені, а саме з грудня 2012 року
по 31 грудня 2012 року.

Поряд з тим, колегія суду дослідивши
матеріали справи в сукупності з
вищенаведеними договорами, звертає
увагу, на те, що в матеріалах справи
міститься оригінал Договору про
встановлення земельного сервітуту від
24 жовтня 2012 року (том 2, а.с. 105-107) з
котрого вбачається, що між Третьою
особою 1 та Позивачем в особі голови
правління Нєвєрова Олександра
Михайловича було укладеного договір
щодо користування земельними
ділянками для обслуговування
прилеглих територій котелень. Даний
договір підписаний та засвідчений
мокрими печатками Третьої особи 1 та
Позивача.

Водночас, з Договору поставки від 23
травня 2012 року вбачається що він
укладений між Відповідачем 2 в особі
директора Нєвєрова Олександра
Михайловича (котрий за вищеописаним
Договором про встановлення земельного
сервітуту є головою правління
Позивача) та Позивачем в особі
заступника директора Бублика Д.О.

Також, колегія суду звертає увагу на
той факт, що спірне теплогенеруюче
обладнання, що встановлено у вказаних
приміщеннях, представляє собою цілісну
систему об'єкту теплопостачання
підключену до основних розподільчих
мереж, які перебувають у власності
територіальної громади м. Козятин.

Отже, оскільки встановлене
Відповідачем 2 котельне обладнання
знаходиться у приміщеннях КП
«Будтеплосервіс», то будь-які дії по
зміні власника обладнання, що в
подальшому може привести до його
демонтажу, повинні були бути погоджені
із власником (балансоутримувачем)
приміщень КП «Будтеплосервіс» або
Третьою особою 1.

Водночас, Відповідач 2 у 2012 році не
повідомляв ані Третю особу 1, ані Третю
особу 2 про будь-яке відчуження
встановленого майна.

Також, з листа Третьої особи 2 від 1
жовтня 2014 року (том 3, а.с. 47) вбачається,
що Позивач при підготовці до
опалювального сезону 2012-2013 року,
повідомив Третю особу 2, що котельне
обладнання перебуває у нього в
орендному користуванні.

Також, з даного листа вбачається, що
надані Позивачем копії документів (а
саме: Договір поставки, Додаток № 1 до
Договору поставки, акт
прийому-передачі № ВК-1, видаткова
накладна №ВК-25/1/0806) у Третьої особи 1 та
Третьої особи 2, відсутні.

Водночас, в матеріалах спарви
міститься Договір тимчасового
(короткострокового) використання
нерухомого майна від 1 жовтня 2013 року
(том 3, а.с. 2-6), що укладений між Третьою
особою 2 та Відповідачем 1, з пункту 1.1
котрого вбачається, що Третя особа 2
(власник) передала, а Відповідач 1
(користувач) прийняв у строкове платне
використання частину нерухомого майна:
частину приміщення котельні № 2,
частину приміщення котельні № 4,
частину приміщення котельні № 9,
частину приміщення котельні № 10,
частину приміщення котельні № 11,
частину приміщення котельні № 16, що
перебувають на балансі Третьої особи 2,
майно передається в тимчасове
користування з метою здійснення
постачання теплової енергії
Відповідачем 1.

З наведених доказів, не вбачається, що
Відповідач 1 виявляє якісь майнові
права (право власності) на спірне
теплогенеруюче обладнання, оскільки
Відповідач 1, відповідно до укладених
договорів, є лише правомірним
користувачем вищезазначеного
обладнання частини приміщень котелень
№ 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16, а не в
будь-якому випадку його власником.

При цьому, колегія суду не заперечує
наявність відносин, між Позивачем та
Відповідачем 2, котрі виникли саме на
підставі Договору поставки, котрий
свідчить про те, що Відповідач 2
поставив Позивачу матеріали та
обладнання відповідно з додатками до
Договору поставки на суму 1 912 431 грн.

З огляду на усе вищевисвітлене, в
сукупності з доказами, наявними в
матеріалах справи, колегія суду
зазначає, що Позивачем не надано
доказів на підтвердження факту
наявності у нього саме прав власності
на дане теплогенеруюче обладнання з
мережами: теплопостачання,
електропостачання, водопостачання та
системою димовідведення, детально
згідно до Датку № 1 до позовної
заяви, яке розташоване в приміщеннях
котелень № 2, № 4, № 9, № 10, № 11, № 16,
що розташовані по вул.
Червоноармійська, 31, вул. Боженка, 2, вул.
Леніна, 6, вул. Леніна, 18-А, вул. П.Орлика,
8, вул. Катукова, 44 м. Козятин. З огляду на
вищевказане апеляційний господарський
суд приходить до висновку, що в
задоволенні даних позовних вимог слід
відмовити.

Дане вчинено і місцевим господарським
судом, а тому колегія суду залишає
рішення суду в цій частині без змін.

Що стосується вимоги про витребування
вищевказаного майна з чужого
незаконного володіння, то колегія суду
зазначає наступне.

Відповідно до статті 328 Цивільного
кодексу України, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно зі статтею 397 Цивільного кодексу
України, володільцем чужого майна є
особа, яка фактично тримає його у себе.

В силу дії статті 398 Цивільного кодексу
України, право володіння виникає на
підставі договору з власником або
особою, якій майно було передане
власником, а також на інших підставах,
встановлених законом.

З положень статті 387 Цивільного кодексу
вбачається, що: власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

Виходячи зі змісту наведених норм,
слідує, що власник вправі витребувати
своє майно від особи, у якої на момент
подання позову воно фактично
знаходиться у незаконному володінні.
При цьому об'єктом віндикаційного
позову можуть бути лише
індивідуально-визначені речі, тобто
індивідуально визначене майно або ж
майно, яке хоча і наділене родовими
ознаками, проте якимось чином
індивідуалізоване.

Зазначений спосіб захисту права
власності застосовується в тому
випадку, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватись належною йому річчю,
тобто коли річ незаконно вибуває з його
володіння.

Підставою віндикаційного позову є
обставини, які підтверджують
правомірність вимог позивача про
повернення йому майна з чужого
незаконного володіння, зокрема це
факти, що підтверджують право
власності на витребуване майно,
вибуття його з володіння позивача поза
його волею, перебування його в натурі у
відповідача, тощо.

З огляду на усе описане вище у даній
судовій постанові, встановивши, що
спірне майно (матеріали, обладнання та
інструменти) належить до категорії
речей, наділених родовими ознаками, за
відсутності наведених позивачем
описів, ознак та характеристик, які б
дозволяли його ідентифікувати та
індивідуалізувати, колегія суду
дійшла висновку про неможливість
захисту прав Позивача шляхом
застосування механізму, передбаченого
статтею 387 Цивільного кодексу України,
а відтак відмовляє в задоволенні даних
позовних вимог.

Водночас, колегія суду оцінює всі
докази в сукупності, і відповідно до
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили, а
тому при винесенні даного рішення
апеляційний господарський суд
досліджував сві обставини справи в їх
сукупності та здійснював оцінку
кожного доказу.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що: кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

З огляду на усе вищеописане у даній
судовій постанові, колегія суддів
вважає, що посилання Позивача,
висвітлені ним в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, документально не
підтвердженими (відсутність будь-яких
доказів щодо належності спірного майна
саме Позивачу, відсутність оригіналів
доказів, котрими Позивач обгрунтовує
свої позовні вимоги з посилання на
крадіжку даних доказів, факт якої
належним чином не встановлений),
такими, що не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства, а відтак,
Позивач, в порушення вимог статтей 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, не довів тих обставин, на які
він посилається як на підставу своїх
позовних вимог та заперечень,
висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане, колегія
апеляційного господарського суду
констатує недоведеність Позивачем
підставності своїх позовних вимог щодо
визнання за Позивачем права власності
на спірне майно та витребування майна з
чужого незаконного володіння, а тому
відмовляє у позові.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги Позивача, відповідно до частини
5 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, суд
покладає на Позивача.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Теплопостачальна компанія
Енергозбереження" - залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 11 липня 2014 року
в справі № 902/584/14 -
залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/584/14 повернути
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.

Суддя
Бучинська Г.Б.