ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року Справа № 14/83

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Черкащенка М.М. - головуючого
(доповідач), Жукової Л.В., Нєсвєтової
Н.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргуДержавної
виконавчої служби Українина постанову
та на ухвалуРівненського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014 року
господарського суду Рівненської
області від 03.06.2014 рокуза скаргою на
дії у справі господарського
судуПублічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Рівнегаз" Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Рівненської областіза
позовомДочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз
України"доПублічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Рівнегаз"простягнення
заборгованості та штрафних санкцій в
сумі 55 278 844,82 грн. в засіданні взяли
участь представники:

- позивача:не з"явився- відповідача: -
ДВС України:Дума О.В., Янкевич Л.Д.,
Харченко О.О.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне
товариство по газопостачанню та
газифікації "Рівнегаз" (далі - ПАТ
"Рівнегаз") звернулось до
господарського суду Рівненської
області із скаргою на дії Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби, в якій
просило суд визнати дії Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби щодо
винесення постанови ВП №20717892 від 31.03.2014
року про стягнення з ПАТ "Рівнегаз"
виконавчого збору у розмірі 5 333 834,37
грн. незаконними та скасувати
постанову Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби ВП №20717892 від 31.03.2014 року про
стягнення з ПАТ "Рівнегаз" виконавчого
збору у розмірі 5 333 834,37 грн.

Скарга мотивована тим, що Відділом
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби не
вчинялись будь-які дії по примусовому
виконанню рішення суду у справі №14/83,
оскільки на момент відкриття
виконавчого провадження були підстави
для його зупинення, у зв"язку з
внесенням ПАТ "Рівнегаз" до реєстру
підприємств паливно-енергетичного
комплексу, які беруть участь у
процедурі погашення заборгованості
відповідно до Закону України "Про
заходи, спрямовані на забезпечення
сталого функціонування підприємств
паливно-енергетичного комплексу" і
заява про зупинення провадження була
подана боржником до виконавчої служби
у строк для добровільного виконання
рішення суду, а після поновлення
виконавчого провадження були наявні
підстави для закінчення виконавчого
провадження, у зв"язку із затвердженням
судом мирової угоди у справі №14/83, а
відповідно дії Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби з винесення постанови про
стягнення виконавчого збору, як і сама
постанова є незаконними.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 03.06.2014 року
(суддя Торчинюк В.Г.) скаргу ПАТ
"Рівнегаз" задоволено. Визнано
недійсною постанову Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби ВП №20717892
від 31.03.2014 року про стягнення з ПАТ
"Рівнегаз" виконавчого збору у розмірі
5 333 834,37 грн. Визнано незаконними дії
старшого виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби, які
полягають у винесенні постанови ВП
№20717892 від 31.03.2014 року про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі 5
333 834,37 грн.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014 року
(колегія суддів у складі: Юрчук М.І. -
головуючий, судді Демянчук Ю.Г., Крейбух
О.Г.) ухвалу місцевого господарського
суду від 03.06.2014 року залишено без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, Державна виконавча служба
України подала касаційну скаргу, в якій
просить постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від
10.07.2014 року та ухвалу господарського
суду Рівненської області від 03.06.2014
року скасувати і прийняти нове рішення,
яким у задоволенні скарги ПАТ
"Рівнегаз" на дії Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог скаржник
посилається на те, що судами попередніх
інстанцій неправильно застосовані
норми матеріального та процесуального
права, що призвело до прийняття
незаконних судових рішень.

Судова колегія, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, рішенням господарського
суду Рівненської області від 22.06.2010
року у справі №14/83 стягнуто з ВАТ
"Рівгеназ" (правонаступником якого є
ПАТ "Рівнегаз") на користь ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" 53312607,73
грн. основного боргу та штрафних
санкцій, 25500,00 грн. державного мита та
236,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення.

Відповідно до приписів ст. 115 ГПК
України, рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Виконання рішення господарського суду,
згідно із ст.116 ГПК України, провадиться
на підставі виданого ним наказу, який є
виконавчим документом. Наказ видається
стягувачеві або надсилається йому
після набрання судовим рішенням
законної сили. Накази про стягнення
державного мита надсилаються до
місцевих органів державної податкової
служби.

На примусове виконання рішення
господарського суду Рівненської
області від 22.06.2010 року у справі №14/83,
місцевим господарським судом 09.07.2010
року було видано відповідний наказ,
який пред"явлений ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" до виконання 02.08.2010
року.

Згідно із ч.2 ст. 24 Закону України "Про
виконавче провадження" (в редакції,
чинної на момент винесення постанови
про відкриття виконавчого
провадження), Державний виконавець у
3-денний строк з дня надходження до
нього виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження. В постанові державний
виконавець встановлює строк для
добровільного виконання рішення, який
не може перевищувати семи днів, а
рішень про примусове виселення -
п'ятнадцяти днів, та попереджає
боржника про примусове виконання
рішення після закінчення
встановленого строку зі стягненням з
нього виконавчого збору і витрат,
пов'язаних з провадженням виконавчих
дій, передбачених цим Законом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 05.08.2010 року державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень ДВС України відкрито
виконавче провадження та надано ПАТ
"Рівнегаз" 7-денний строк з дня
отримання постанови для добровільного
виконання і повідомлено боржника, що у
разі невиконання у цей строк державним
виконавцем буде вжито заходів з
примусового виконання рішення суду із
стягненням виконавчого збору. Копія
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 05.08.2010 року була
направлена сторонам 13.08.2010 року та
отримана боржником 17.08.2010 року.

ПАТ "Рівнегаз" 17.08.2010 року (в межах
строку для добровільного виконання
рішення суду) подало заяву про
зупинення виконавчого провадження на
підставі п.15 ст. 34 Закону України "Про
виконавче провадження", у зв"язку із
внесенням ПАТ "Рівнегаз", відповідно до
Наказу Міністерства палива та
енергетики України від 10.11.2005 року №568,
до реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості відповідно до Закону
України "Про заходи, спрямовані на
забезпечення сталого функціонування
підприємств паливно-енергетичного
комплексу".

Постановою державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
ДВС України від 07.02.2011 року зупинено
виконавче провадження з примусового
виконання наказу №14/83 від 09.07.2010 року до
закінчення терміну дії процедури
погашення заборгованості
підприємством паливно-енергетичного
комплексу на підставі п.15 ст. 34 Закону
України "Про виконавче провадження".

Постановою державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
ДВС України від 04.03.2014 року на підставі
ч.5 ст. 39 Закону України "Про виконавче
провадження" поновлено виконавче
провадження з примусового виконання
наказу №14/83 від 09.07.2010 року, у зв"язку із
закінченням строку дії (до 01.01.2014 року)
процедури погашення заборгованості
підприємствами паливно-енергетичного
комплексу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ПАТ "Рівнегаз" листами
від 12.12.2012 року №10-4158 та 14.03.2014 року
повідомило Відділ примусового
виконання рішень ДВС України про
укладення між стягувачем та боржником
на стадії виконавчого провадження
мирової угоди, яка затверджена
господарським судом Рівненської
області від 20.06.2012 року та просило на
підставі ст. 49 Закону України "Про
виконавче провадження" закінчити
виконавче провадження (а.с.151, 155 т.2).

31.03.2014 року державним виконавцем
Відділу примусового виконання рішень
ДВС України винесено постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
у розмірі 5 333 834,37 грн.

Постановою державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
ДВС України від 25.04.2014 року закінчено
виконавче провадження з примусового
виконання рішення суду від 20.06.2010 року,
на виконання якого видано наказ №14/83
від 09.07.2010 року на підставі ч.7ст.28
Закону України "Про виконавче
провадження" та виділено в окреме
провадження постанову про стягнення з
боржника виконавчого збору від 31.03.2014
року №20717892.

Суди попередніх інстанцій,
задовольняючи скаргу ПАТ "Рівнегаз" про
визнання незаконними та скасування
постанови Відділу примусового
виконання рішень ДВС України від 31.03.2014
року про стягнення з боржника 5 333 834,37
грн. виконавчого збору виходили з того,
що у Відділу примусового виконання
рішень ДВС України були відсутні
правові підстави для стягнення з
боржника виконавчого збору, оскільки
на момент поновлення виконавчого
провадження діяла норма, яка
передбачала стягнення виконавчого
збору у разі відсутності доказів
виконання боржником рішення суду у
наданий строк для його добровільного
виконання, а строк для добровільного
виконання сплив тоді, коли діяла норма,
яка передбачала стягнення виконавчого
збору у розмірі 10% від фактично
стягнутої суми або вартості майна, яке
передане стягувачу за виконавчим
документом.

З такими висновками попередніх судових
інстанцій колегія суддів погоджується
з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає за необхідне
підтримати висновки судів попередніх
інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 46 Закону України "Про
виконавче провадження" (у редакції
чинної на момент відкриття виконавчого
провадження), у разі невиконання
рішення у строк, установлений для
добровільного його виконання, з
боржника постановою державного
виконавця, яка затверджується
начальником відповідного органу
державної виконавчої служби, якому він
безпосередньо підпорядкований,
стягується виконавчий збір у розмірі 10
відсотків від фактично стягненої суми
або вартості майна боржника, яке
передане стягувачу за виконавчим
документом, а в разі невиконання
рішення немайнового характеру в строк,
встановлений для добровільного його
виконання, з боржника після повного
виконання рішення в тому ж порядку
стягується виконавчий збір у розмірі
двадцяти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян з боржника -
громадянина і в розмірі п'ятдесяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян - з боржника - юридичної особи.

В силу приписів ч. 6 ст. 30 Закону України
"Про виконавче провадження", якщо
боржник у встановлений строк
добровільно не виконав рішення,
державний виконавець невідкладно
розпочинає його примусове виконання.

Розробленою відповідно до цього Закону
Інструкцією з організації примусового
виконання рішень, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України від
02.04.2012р. №512/5, у пп. 3.7.1 п. 3.7 передбачено,
що постанова про стягнення виконавчого
збору виноситься при першому
надходженні виконавчого документа
державному виконавцю на наступний день
після завершення строку, наданого
боржнику для самостійного виконання
рішення. У постанові про стягнення
виконавчого збору визначається розмір
виконавчого збору, що підлягає
стягненню, зазначений у частині першій
статті 28 Закону. Примусове стягнення
виконавчого збору здійснюється
відповідно до вимог Закону.

Приписами ч. 3 ст. 27 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
у разі отримання документального
підтвердження про повне виконання
рішення боржником до початку його
примусового виконання державний
виконавець закінчує виконавче
провадження в порядку, встановленому
цим Законом. Виконавчий збір та
витрати, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій, у такому
разі з боржника не стягуються.

Враховуючи приписи зазначених вище
статей, те, що боржником у строк для
добровільного виконання судового
рішення було подано до виконавчої
служби заяву про зупинення виконавчого
провадження, у зв"язку з внесенням його
до реєстру підприємств
паливно-енергетичного комплексу, і
державним виконавцем виконавче
провадження було зупинено та постанова
про стягнення виконавчого збору
державним виконавцем не виносилась,
оскільки стягнення виконавчого збору
за відсутності вчинення виконавчих дій
спрямованих на фактичне виконання
рішення суду ст.46 Закону не
передбачалось, а також враховуючи, що в
період коли виконавче провадження було
зупинено і виконавчі дії не могли
проводитись в силу ст. 34 Закону, між
боржником та стягувачем було укладено
мирову угоду, яка затверджена ухвалою
суду, про що було повідомлено
державного виконавця, то після
поновлення виконавчого провадження у
державного виконавця були відсутні
правові підстави для винесення
постанови про стягнення виконавчого
збору, у зв"язку з чим суди попередніх
інстанцій правомірно визнали такі дії
державного виконавця незаконними, а
постанову - недійсною.

Що ж стосується доводів скаржника
викладених у касаційній скарзі, то
колегія суддів вважає зазначити
наступне, що сплив строку, який наданий
для добровільного виконання рішення
суду, за переконанням колегії суддів,
сам по собі не є тією достатньою
підставою, з якою законодавець пов"язує
стягнення виконавчого збору з
боржника, необхідно ще в такому випадку
вчинення державним виконавцем дій
спрямованих на примусове виконання,
які в даному випадку не вчинялись.

Відповідно до приписів ст. 1117 ГПК
України, переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Враховуючи зазначене, оскаржувані
судові рішення є такими, що прийняті на
підставі повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи, з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому, судова колегія не вбачає
підстав для їх зміни чи скасування.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11112, 1212
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної виконавчої
служби України залишити без
задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 10.07.2014 року та
ухвалу господарського суду
Рівненської області від 03.06.2014 року у
справі №14/83 залишити без змін.

Головуючий, суддя
М.М. Черкащенко

Судді
Л.В.Жукова

Н.М.Нєсвєтова