ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

26 вересня 2014 року Справа № 910/3353/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Черкащенка
М.М.,суддів:Вовка І.В., Грека Б.М.,
Запорощенка М.Д., Мележик
Н.І.,розглянувши заяву Державного
підприємства "Національна енергетична
компанія "Укренерго"про перегляд
Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 23.04.2014у
справі№910/3353/13за позовомДержавного
підприємства "Національна енергетична
компанія "Укренерго"доПублічного
акціонерного товариства
"Енергобанк"третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Міністерство
енергетики та вугільної промисловості
Українипростягнення індексу інфляції
у розмірі 16571400, 00 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Національна
енергетична компанія "Укренерго"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
"Енергобанк" 16571400,00 грн. індексу
інфляції.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 04.09.2013 у справі №910/3353/13,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 27.01.2014, у
задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 23.04.2014 у даній справі
рішення суду першої та постанову суду
апеляційної інстанцій залишено без
змін.

Державне підприємство "Національна
енергетична компанія "Укренерго"
звернулося із заявою про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
23.04.2014 у справі №910/3353/13, в якій заявник
просить зазначену постанову скасувати,
прийняти нове рішення, яким справу
направити на новий розгляд до Вищого
господарського суду України.

Заяву з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 02.03.2010
у справі №32/74, від 02.06.2009 у справі №32/74
та рішення господарського суду міста
Києва від 27.02.2009 у справі №32/74
мотивовано неоднаковим застосуванням
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме,
положень статті 625 Цивільного кодексу
України, внаслідок чого ухвалено різні
за змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Підстави для висновку про пропуск
заявником строку, встановленого
статтею 11117 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України), відсутні.

Розглянувши доводи заяви та додані до
неї постанови Вищого господарського
суду України, останній вважає, що
справа підлягає допуску до провадження
Верховного Суду України з огляду на
таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 11116 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) заява про перегляд судових
рішень господарських судів може бути
подана на підставі неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах.

Як вбачається зі змісту заяви та
доданих до неї документів, заявник
стверджує про неоднакове застосування
положень статті 625 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), яка
передбачає відповідальність боржника,
у разі прострочення виконання
грошового зобов'язання, сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції з весь час
прострочення.

Відповідно до статті 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Як вбачається зі змісту постанови від
23.04.2014 у справі №910/3353/13, про перегляд
якої просить заявник, Вищий
господарський суд України погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відмови у позові в частині
стягнення інфляційних, нарахованих на
підставі частини другої статті 625 ЦК
України на суму грошових коштів,
перерахованих на виконання укладеного
сторонами договору та якими відповідач
безпідставно користувався з огляду на
визнання такого договору недійсним.
Так, суд касаційної інстанції зазначив,
що відповідач після визнання недійсним
договору не мав будь-яких зобов'язань
перед позивачем, так як відповідно до
приписів Цивільного кодексу України, в
разі визнання правочину недійсним, він
є недійсним з моменту його укладення,
що фактично свідчить про відсутність
між сторонами будь-яких зобов'язань за
недійсним правочином, оскільки
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю; крім того,
обов'язок боржника сплатити суму боргу
з урахуванням індексу інфляції не
виникає у випадках визнання договору
недійсним та повернення безпідставно
отриманих коштів, оскільки відповідні
дії вчиняються сторонами не на
виконання взятих на себе грошових
зобов'язань, а з інших підстав.

Однак, у постанові від 02.06.2009 у справі
№32/74, на яку посилається заявник, суд
касаційної інстанції, вирішуючи спір у
подібних правовідносинах та
однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин,
дійшов протилежного правового
висновку, а саме, щодо задоволення
позову в частині стягнення
інфляційних, нарахованих в порядку
частини другої статті 625 ЦК України на
безпідставно набуті відповідачем
грошові кошти, сплачені за договором,
який було визнано недійсним.
Задовольняючи позовні вимоги у
зазначеній частині, та скасовуючи
постанову суду апеляційної інстанції,
Вищий господарський суд України визнав
необґрунтованими висновки суду
апеляційної інстанції про те, що
обов'язок повернення грошових коштів,
отриманих сторонами на виконання
недійсних правочинів, виник на
підставі статті 216 ЦК України та не
випливає з договірних зобов'язань, а
відтак, застосування до спірних
правовідносин сторін приписів статті
625 ЦК України, яка передбачає
відповідальність боржника за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, є неможливим.

З огляду на викладене колегія суддів
визнає, що зі змісту вказаних судових
рішень Вищого господарського суду
України вбачаються ознаки
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, внаслідок
чого ухвалені різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах, що
є підставою для допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

У Х В А Л И В:

Допустити справу № 910/3353/13 до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддя М. Черкащенко Судді
І. Вовк Б. Грек М.Запорощенко
Н.Мележик