ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2014 р.
Справа № 911/3439/14

Господарський суд Київської
області у складі судді Рябцевої О.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Інокс Маркет», м.
Київ

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Діп Груп Аеропорт»,
Київська обл., м. Бориспіль

про стягнення 27538,84 грн.

за участю представників:

від позивача: Кравчук М.М. (дов. від
10.09.2014 р.);

від відповідача: не з'явився;

Обставини справи:

товариство з обмеженою
відповідальністю «Інокс Маркет» (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Київської області з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Діп Груп Аеропорт»
(далі - відповідач) про стягнення 27538,84
грн., з яких 23370,51 грн. боргу, 3749,30 грн.
інфляційних втрат та 419,03 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на порушення відповідачем
умов договору поставки, укладеного у
спрощений спосіб, в частині
зобов'язання по оплаті вартості
поставленого товару, у зв'язку з чим за
ним утворилась заборгованість перед
позивачем у розмірі 23370,51 грн. У зв'язку
з наявністю зазначеної заборгованості
позивачем на підставі ст. 625 ЦК України
нараховано відповідачу 3749,30 грн.
інфляційних втрат та 419,03 грн. 3% річних.

Представник позивача у судових
засіданнях 28.08.2014 р. та 30.09.2014 р.
підтримав позовні вимоги з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судові
засідання 28.08.2014 р. та 30.09.2014 р. не
з'явився, хоча про час і місце судових
засідань відповідач був повідомлений
належним чином, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
повідомленнями про вручення поштового
відправлення № 45001278 та № 44961200.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, заслухавши пояснення
представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

товариством з обмеженою
відповідальністю «Інокс Маркет» було
поставлено, а товариством з обмеженою
відповідальністю «Діп Груп Аеропорт»
було прийнято згідно з видатковими
накладними № 11-000050 від 25.11.2013 р. та №
11-000051 від 25.11.2013 р. товар на загальну
суму 37845,01 грн.

Для отримання товару відповідачем
видано довіреності № 53 від 22.11.2013 р. та
№ 54 від 22.11.2013 р. на ім'я Притикіна
Віталія Костянтиновича.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору; договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом; якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу
України визначає загальний порядок
укладання господарських договорів,
зокрема, у частині 1 цієї статті
йдеться, що господарський договір за
загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками;
допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Відповідно до п. 2.1 Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
Фінансів України № 88 від 24 травня 1995
року, первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Аналогічне положення міститься в
Законі України № 996-XIV від 16.07.1999 р. «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» де зазначено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Зі змісту доданих до позовної заяви
видаткових накладних № 11-000050 від 25.11.2013
р. та № 11-000051 від 25.11.2013 р. вбачається, що
вони оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
Фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., щодо
зазначення обов'язкових в них
реквізитів, оскільки містять:
найменування підприємства, установи,
від імені яких складений документ;
назву документа (форми); дату і місце
складення документа; зміст та обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; особистий
підпис та інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Також, на підтвердження факту
здійснення між сторонами вказаної
господарської операції позивачем
надано суду довіреності відповідача №
53 від 22.11.2013 р. та № 54 від 22.11.2013 р. на ім'я
Притикіна Віталія Костянтиновича.

Вказані довіреності містять
інформацію щодо особи, уповноваженої
відповідачем на отримання
товарно-матеріальних цінностей від
позивача, а підпис вказаної особи на
довіреностях візуально співпадають з
підписами на видаткових накладних.

Відповідно до п. 2 Інструкції «Про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей», затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
№ 99 від 16.05.1996 р., сировина, матеріали,
паливо, запчастини, інвентар, худоба,
насіння, добрива, інструмент, товари,
основні засоби та інші
товарно-матеріальні цінності, а також
нематеріальні активи, грошові
документи і цінні папери (надалі -
цінності) відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів.

Отже, факт передачі відповідачу товару
на загальну суму 37845,01 грн.
підтверджується видатковими
накладними № 11-000050 від 25.11.2013 р. та №
11-000051 від 25.11.2013 р., доданими позивачем
до позовної заяви, та довіреностями № 53
від 22.11.2013 р. та № 54 від 22.11.2013 р., тобто,
документами, оформленими у
відповідності до вимог чинного
законодавства.

З викладеного вище вбачається, що між
позивачем та відповідачем було
укладено договір у спрощений спосіб, що
підтверджується видатковими
накладними, підписаним сторонами, та
довіреностями. Відповідно до цього
договору позивач зобов'язався передати
у власність відповідача товар, а
відповідач, в свою чергу, прийняти його
і оплатити.

За своєю правовою природою правочин,
який відбувся між позивачем та
відповідачем, є договором поставки.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 712 ЦК України
за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 1.7. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу. При цьому передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, на підставі ст. 692 ЦК
України відповідач повинен був
оплатити товар за видатковими
накладними № 11-000050 від 25.11.2013 р. та №
11-000051 від 25.11.2013 р. після його прийняття,
тобто 25.11.2013 р.

Проте, як зазначає позивач, відповідач
за отриманий товар розрахувався
частково, перерахувавши 13.12.2013 р.
грошові кошти у сумі 14474,50 грн., у зв'язку
з чим за ним утворилась заборгованість
у сумі 23370,51 грн.

З огляду на викладене, позивач
звернувся до відповідача з претензією
вих. № 7/1 від 10.02.2014 р., в якій вимагав
оплатити протягом п'яти календарних
днів заборгованість у сумі 23370,51 грн.

Однак, вказана претензія була залишена
відповідачем без розгляду та
задоволення.

Згідно з приписами статей 525, 526
Цивільного кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Оскільки заборгованість відповідача
перед позивачем у сумі 23370,51 грн. за
товар, поставлений на підставі
видаткових накладних № 11-000050 від 25.11.2013
р. та № 11-000051 від 25.11.2013 р. на час
прийняття рішення не погашена, розмір
вказаної заборгованості відповідає
фактичним обставинам справи, то вимога
позивача про стягнення з відповідача
23370,51 грн. підлягає задоволенню.

Також позивач просить стягнути з
відповідача 3749,30 грн. інфляційних втрат
та 419,03 грн. 3% річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Позивач просить суд стягнути з
відповідача інфляційні втрати у сумі
3749,30 грн., які нараховані за грудень 2013
р. на заборгованість у сумі 37845,01 грн. та
за період грудень 2013 р. - червень 2014 р.
на заборгованість у сумі 23370,51 грн.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» індекс інфляції -
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Проте, наданий розрахунок інфляційних
втрат є невірним, оскільки позивачем
неправомірно нараховано інфляційні
втрати за грудень 2013 р. на
заборгованість у сумі 37845,01 грн. та на
заборгованість у сумі 23370,51 грн.

Відповідно до вірного розрахунку,
здійсненого судом на заборгованість
відповідача у сумі 23370,51 грн. за період
грудень 2013 р. - червень 2014 р., сума
інфляційних втрат становить 2827,83 грн.,
які підлягають стягненню з відповідача
на користь позивача.

З наданого у судовому засіданні 30.09.2014
р. уточненого розрахунку 3% річних
вбачається, що позивач просить суд
стягнути з відповідача 3% річних у сумі
419,03 грн., які нараховані за період з
26.11.2013 р. по 13.12.2013 р. (18 днів) на
заборгованість у сумі 37845,01 грн. та за
період з 14.12.2013 р. по 20.06.2014 р. (189 днів) на
заборгованість у сумі 23370,51 грн.

Відповідно до п. 1.9. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №
14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» день фактичної
сплати суми заборгованості не
включається в період прострочення.

З огляду на викладене, позивачем
неправомірно нараховано 3% річних на
заборгованість у сумі 37845,01 грн. по день
часткової сплати суми заборгованості,
а саме по 13.12.2013 р. включно.

Відповідно до вірного розрахунку, сума
3% річних, нарахованих за період з 26.11.2013
р. по 12.12.2013 р. на заборгованість у сумі
37845,01 грн. та за період з 13.12.2013 р. по
20.06.2014 р. на заборгованість у сумі 23370,51
грн., становить 417,84 грн., які підлягають
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до статті 49 ГПК України
покладаються судом на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 33, 34, 44, 49, статтями 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Діп Груп Аеропорт»
(08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул.
Київський шлях, 14, код 33768786) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «Інокс Маркет» (04074, м.
Київ, вул. Автозаводська, 18, код 38556970)
23370,51 грн. (двадцять три тисячі триста
сімдесят грн. 51 коп.) боргу, 2827,83 грн. (дві
тисячі вісімсот двадцять сім грн. 83
коп.) інфляційних втрат, 417,84 грн.
(чотириста сімнадцять грн. 84 коп.) 3%
річних та 1765,79 грн. (одну тисячу сімсот
шістдесят п'ять грн. 79 коп.) судового
збору.

2. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
Рябцева О.О.

Рішення підписано 06.10.2014 р.