ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року Справа № 926/1160/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А. суддів
Данилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши матеріали касаційної
скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4на постановуЛьвівського
апеляційного господарського суду від
08.07.2014 у справі № 926/1160/13 Господарського
суду Чернівецької області за
позовомПрокуратури м. Чернівці в
інтересах держави в особі Чернівецької
міської радидо Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4провиконання
зобов'язання за договором оренди землі
та стягнення заборгованості в сумі 41
141,16 грн.за зустрічним позовомФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4доЧернівецької
міської радипровизнання недійсним
частини договору оренди землі

в судовому засіданні взяли участь
представники :

- - позивачаЮзьків М.І.- -
відповідачаОСОБА_6- - Генеральної
прокуратури УкраїниТомчук М.О.

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2013 року Прокурор м.
Чернівці в інтересах держави в особі
Чернівецької міської ради звернувся з
позовною заявою до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, в якій просив
суд стягнути з відповідача на користь
позивача 41 141, 16 грн. боргу, в т. ч. 4 139, 01
грн. пені (з урахування заяви про
збільшення позовних вимог № 01/02-18-6482-1
від 05.12.2013, яка прийнята судом, а.с.30-31).

В грудні 2013 Фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 подала зустрічний позов про
визнання недійсним частини договору
оренди землі від № 7246 від 22.06.2011, а саме
пунктів 11.1, 12.4 та додатку № 2, якими
передбачено зобов'язання ОСОБА_4
сплатити одноразовий внесок на
розвиток соціально - культурної
інфраструктури м. Чернівців.

Рішенням Господарського суду
Чернівецької області від 31.03.2014 (суддя
Ніколаєв М.І.) у справі № 926/1160/13 у
задоволенні первісного позову
відмовлено. Зустрічний позов
задоволено частково. Визнано
недійсними пункти 11.1. та 12.4. договору
оренди землі № 7246 від 22.06.2011, що
укладений між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4 та Чернівецькою
міською радою. В решті позову
відмовлено. Стягнуто з Чернівецької
міської ради на користь Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_4 764, 66 грн. судового
збору.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014
(головуючий Бонк Т.Б., судді: Бойко С.М.,
Желік М.Б.) у даній справі вказане
рішення суду скасовано частково.
Прийнято нове рішення, яким первісний
позов задоволено частково. Стягнуто з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на
користь Чернівецької міської ради 36 750,
15 грн.

У задоволенні первісного позову в
частині стягнення пені в розмірі
4 391,01 грн. - відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову в
частині визнання недійсними пунктів
11.1. та 12.4. Договору оренди землі № 7246
від 22.06.2011 року - відмовлено. В решті
рішення - залишено без змін. Стягнуто з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
судові витрати.

Не погоджуючись постановою
апеляційної інстанції, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить її
скасувати, а рішення суду першої
інстанції - залишити в силі.

Чернівецька міська рада не
скористалась правом, наданим статтею
1112 Господарського процесуального
кодексу України, не надіслала відзив на
касаційну скаргу, що в силу положень
зазначеної статті не перешкоджає
перегляду судового акту, що
оскаржується.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій на
підставі поданих до матеріалів справи
доказів було встановлено, ОСОБА_4
придбала не житлову будівлю АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі - продажу від
17.06.2010 (а.с.28).

Рішенням 8 сесії VІ скликання
Чернівецької міської ради № 157 від
28.04.2011 надано підприємцю ОСОБА_4
земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1086
га в оренду для обслуговування будівлі
на 10 років та зобов'язано вказану особу
сплатити кошти в еквіваленті орендної
плати на розвиток інфраструктури м.
Чернівців з 17.06.2010 за фактичне
користування земельною ділянкою
(пункти 18 та 18.2 рішення, а.с.12-13).

Пунктом 22 цього рішення зобов'язано
осіб, яким надаються в оренду земельні
ділянки, укласти протягом 45
календарних днів з дня прийняття цього
рішення з Чернівецькою міською радою
договори оренди землі та сплатити
кошти на розвиток інфраструктури м.
Чернівців відповідно до умов договору.

Доказів визнання незаконним та
скасування цього рішення у
встановленому законом порядку до
матеріалів справи не надано.

На підставі зазначено рішення ради,
22.06.2011 між Чернівецькою міською радою
(орендодавцем) та підприємцем ОСОБА_4
(орендарем) укладено договір оренди
землі № 7246, зареєстрований управлінням
Держкомзему у м. Чернівцях 09.07.2012 за №
01, відповідно до умов якого
Орендодавець на підставі рішення 8
сесії VІ скликання Чернівецької
міської ради від 28.04.2011 № 157 надала, а
Орендар прийняла в строкове платне
користування земельну ділянку для
обслуговування будівлі, яка
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 0,1086 га, нормативно грошова
оцінка згідно витягу з технічної
документації якої становить
2 592 271, 00 грн. (а.с.9-10).

Пунктами 11.1., 12.4. договору оренди
передбачено, що орендар сплачує
одноразовий внесок в сумі 118 205, 15 грн. на
розвиток соціально-культурної
інфраструктури м. Чернівців (цільовий
фонд соціально-економічного розвитку
міста). Орендар сплачує одноразовий
внесок протягом одного року після
державної реєстрації цього договору. В
разі несвоєчасної сплати одноразового
внеску на розвиток
соціально-культурної інфраструктури м.
Чернівців в термін, визначений цим
договором, нараховується пеня в
розмірі 0,1 % (відсотка) від нарахованої
суми внеску за кожен день прострочення
платежу, включаючи день оплати.

Додаток № 2 до договору оренди, який
відповідно до пункту 13.4 договору є його
невід'ємною частиною, містить
складений та підписаний в
односторонньому порядку
представниками відповідача розрахунок
одноразового внеску на розвиток
соціально-культурної інфраструктури м.
Чернівців на суму 118 205, 15 грн. за період
з 17.06.2010 по 21.06.2011 та дублює передбачене
пунктом 11.1 договору зобов'язання
позивача сплатити одноразовий внесок
на розвиток соціально-культурної
інфраструктури м. Чернівців.

Актом приймання-передачі земельної
ділянки на місцевості від 22.06.2011
сторони засвідчили передачу орендарю в
оренду земельну ділянку по АДРЕСА_1
(а.с.14).

В своєму позові про стягнення боргу та
пені, прокурор послався на те, що
Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не у
повному обсязі виконала свої договірні
зобов'язання в частині сплати
одноразового внеску на розвиток
соціально-культурної інфраструктури м.
Чернівців, внаслідок чого утворився
борг, на який була нарахована пеня на
підставі пункту 12.4. договору оренди.

Подання зустрічного позову мотивовано
тим, що умови договору оренди в частині
обов'язку орендаря сплатити
одноразовий внесок не відповідають
приписам Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності",
зокрема статті 40 цього закону, що
стосується пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту. На
думку позивача за цим позовом,
відносини сторін регулюються Законом
України "Про оренду землі", положеннями
якого не передбачено обов'язку
орендаря сплачувати будь-які
одноразові внески при укладанні
договору оренди.

Колегія погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції з огляду на
наступне.

Частиною першою статті 144 Конституції
України встановлено, що органи
місцевого самоврядування в межах
повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на певній території.

Відповідно до статті 648 Цивільного
кодексу України зміст договору,
укладеного на підставі правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування,
обов'язкового для сторін (сторони)
договору, має відповідати цьому акту.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що пункт 11.1. договору
оренди землі відповідає пункту 4.9.
Положення "Про оренду та порядок
розрахунку орендної плати за земельну
ділянку у м. Чернівцях", затвердженого
Рішенням 33 сесії міської ради V
скликання 23.10.2008 № 715 та Рішенню 8 сесії
VІ скликання Чернівецької міської ради
№ 157 від 28.04.2011.

Частини десятою статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що на момент укладення
договору оренди землі від 22.06.2011
вказані акти були чинними, доказів
визнання їх незаконними у
встановленому порядку до матеріалів
справи не надано.

Частиною першою статті 627 Цивільного
кодексу України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно статті 6 цього кодексу, сторони
мають право укласти договір, який не
передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Згідно з частиною третьою статті 631
Цивільного кодексу України сторони
можуть встановити, що умови договору
застосовуються до відносин між ними,
які виникли до його укладення.

Зокрема, щодо умов договору оренди
землі, то його істотні умови
передбачені у частині першій статті 15
Закону України "Про оренду землі".
Однак, такий їх перелік не є вичерпним.

Частиною третьою статті 15 Закону
України "Про оренду землі" передбачено,
що за згодою сторін у договорі оренди
землі можуть зазначатися інші умови,
зокрема якісний стан земельних угідь,
порядок виконання зобов'язань сторін,
порядок страхування об'єкта оренди,
порядок відшкодування витрат на
здійснення заходів щодо охорони і
поліпшення об'єкта оренди, проведення
меліоративних робіт, а також обставини,
що можуть вплинути на зміну або
припинення дії договору оренди, тощо.

Закон України "Про регулювання
містобудівної діяльності", на який
посилався позивач за зустрічним
позовом та суд першої інстанції в
оскаржуваному рішенні, встановлює
правові та організаційні основи
містобудівної діяльності і
спрямований на забезпечення сталого
розвитку територій з урахуванням
державних, громадських та приватних
інтересів. Даний Закон України
прийнято 17.02.2011, 12.03.2011 - дата набрання
чинності.

Згідно чинного Закону України "Про
основи містобудування" від 16 листопада
1992 року містобудування (містобудівна
діяльність) - це цілеспрямована
діяльність державних органів, органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, громадян,
об'єднань громадян по створенню та
підтриманню повноцінного життєвого
середовища, яка включає прогнозування
розвитку населених пунктів і
територій, планування, забудову та інше
використання територій, проектування,
будівництво об'єктів містобудування,
спорудження інших об'єктів,
реконструкцію історичних населених
пунктів при збереженні традиційного
характеру середовища, реставрацію та
реабілітацію об'єктів культурної
спадщини, створення інженерної та
транспортної інфраструктури.

Стаття 40 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
регулює відносини пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту.

Згідно зазначеної статті порядок
залучення, розрахунку розміру і
використання коштів пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту встановлюють органи місцевого
самоврядування відповідно до цього
Закону. Замовник, який має намір щодо
забудови земельної ділянки у
відповідному населеному пункті,
зобов'язаний взяти участь у створенні
і розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту, крім випадків, передбачених
частиною четвертою цієї статті. Пайова
участь у розвитку інфраструктури
населеного пункту полягає у
перерахуванні замовником до прийняття
об'єкта будівництва в експлуатацію до
відповідного місцевого бюджету коштів
для створення і розвитку зазначеної
інфраструктури.

Даною нормою також передбачено
граничний розмір пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту. Кошти пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту
сплачуються в повному обсязі до
прийняття об'єкта будівництва в
експлуатацію єдиним платежем або
частинами за графіком, що визначається
договором.

Суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що пункт 11.1. договору оренди
землі від 22.06.2011 № 7246 передбачає
фактично плату за фактичне
користування орендованою земельною
ділянкою з моменту придбання
нерухомого майна на спірній земельній
ділянці до моменту договірного
врегулювання відносин між сторонами
щодо земельної ділянки, на якій
розташована придбане нерухоме майно,
що не суперечить нормам чинного
законодавства.

Колегія погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції, що посилання
місцевого суду та відповідача на норми
Закону України "Про регулювання
містобудівної діяльності" є
безпідставними, оскільки цей Закон
регулює містобудівну діяльність при
здійсненні забудови територій, а
стаття 40 цього Закону, регулює пайову
участь замовників, які мають намір щодо
забудови земельної ділянки, у розвитку
інфраструктури населеного пункту. За
договором оренди землі відповідачу
надана земельна ділянка в оренду для
обслуговування нежитлових приміщень,
а не для забудови, і внесок,
передбачений умовами договору, не є
пайовою участю забудовника у розвитку
інфраструктури населеного пункту, а є
платою за фактичне користування
земельною ділянкою до укладення
договору оренди землі.

У матеріалах справи наявна копія
договору № 295 від 11.06.2012 про пайову
участь у розвитку інфраструктури міста
Чернівці, укладеного між Чернівецькою
міською радою та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_4

Як вбачається з тексту вказаного
договору, директор Департаменту
містобудівного комплексу та земельних
відносин Чернівецької міської ради,
який діяв від імені Чернівецької
міської ради та на підставі, зокрема,
статті 40 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до пункту 1.1. цього договору
замовник (відповідач за первісним
позовом) зобов'язується взяти участь у
розвитку інфраструктури міста при
здійсненні реконструкції під ресторан,
пивний бар, офісні приміщення на
АДРЕСА_1. При цьому, пайовий внесок в
сумі 21 810,10 грн. підлягає сплаті до 30.11.2012
(пункт 2.3. та 2.4. договору про пайову
участь).

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що пайовий внесок в сумі
21 810,10 грн. відповідачем сплачено
у повному обсязі, що підтверджується
квитанцією від 03.12.2012.

Отже, відповідачем за первісним
позовом згідно вимог статті 40 Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності" було сплачено на підставі
іншого договору одноразовий внесок на
розвиток соціальної інфраструктури
міста у зв'язку з реконструкцією
приміщення на АДРЕСА_1, яке було
придбано ним на підставі договору
купівлі - продажу від 17.06.2010.

Суд першої інстанції у своєму рішенні
зазначив, що з урахуванням того, що
користування (оренда) землі в Україні є
платним, сторони не були позбавлені
можливості врегулювати окремою угодою
чи додатковою угодою до даного
договору питання оплати за фактичне
землекористування земельною ділянкою,
на якій розташовано нерухоме майно
відповідача з моменту виникнення права
власності на нерухомість до дати
проведення державної реєстрації
договору оренди земельної ділянки.

Однак, суд першої інстанції не надав
належної правової оцінки тому факту, що
сторони вже врегулювати на свій розсуд
свої відносини щодо здійснення плати
за фактичне користування земельною
ділянкою у спірному пункті 11.1. договору
оренди землі, що відповідає принципу
свободи договору та не суперечить
нормам чинного законодавства.

Згідно положень статті 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадках та порядку,
визначеному цивільним законодавством.

Загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних наслідків
встановлені статтями 215, 216 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до приписів статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Зміст правочину
складають як права та обов'язки, про
набуття, зміну, припинення яких
домовилися учасники правочину.

Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (стаття 216
Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 217 Цивільного
кодексу України недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був вчинений і
без включення в нього недійсної
частини.

В пунктах 2.1., 2.9. своєї постанови № 11 від
29.05.2013 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" пленум Вищого
господарського суду України роз'яснив,
що правочин може бути визнаний
недійсним з підстав, передбачених
законом.

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину. У разі коли
після такого вчинення набрав чинності
акт законодавства, норми якого інакше
регулюють правовідносини, ніж ті, що
діяли в момент вчинення правочину, то
норми такого акта, якщо він не має
зворотної сили, застосовуються до прав
та обов'язків сторін, які виникли з
моменту набрання ним чинності.

На підставі поданих до матеріалів
справи доказів в їх сукупності судом
апеляційної інстанції, встановлено, що
договір оренди в оспорюваній частині
відповідає вимогам діючого
законодавства та акту органу місцевого
самоврядування, чинного на момент
реєстрації договору і, обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним на момент його
вчинення, під час розгляду справи
встановлено не було. При цьому,
обставини, викладені у позовній заяві,
не були доведені у встановленому
законом порядку належними і
допустимими засобами доказування, що
стало підставою для відмови у визнанні
недійсними пунктів 11.1 та 12.4. договору
оренди.

Висновок в цій частині суду
апеляційної інстанції є правильним та
обґрунтованим.

Щодо позовної вимоги зустрічного
позову про визнання недійсним додатку
№ 2 до договору оренди землі від 22.06.2011,
слід зазначити наступне.

Господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками (стаття 181
Господарського кодексу України).

Такий спірний додаток до договору
оренди землі від 22.06.2011 відповідно до
пункту 13.4 договору є його невід'ємною
частиною та фактично є розрахунком
одноразового внеску на розвиток
соціально-культурної інфраструктури
м. Чернівців, складений та
підписаний лише в односторонньому
порядку представниками відповідача та
скріплений тільки відбитком його
печатки. Це означає, що додаток до
договору не вчинено у формі правочину,
а тому його не може бути визнано
недійсним.

Додаток № 2 до договору оренди землі як
розрахунок суми одноразового внеску на
розвиток соціально-культурної
інфраструктури міста Чернівців
обґрунтовує розмір такого внеску з
урахуванням нормативної грошової
оцінки земельної ділянки за конкретні
періоди нарахування внеску, є похідним
від пункту 11.1. договору оренди землі та
лише конкретизує його, а відтак
визнання його недійсним не може
призвести до поновлення прав позивача
навіть у разі їх порушення.

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано відмовили у задоволенні
зустрічного позову в цій частині, у
зв'язку з відсутністю правових підстав.

За таких обставини, враховуючи те, що
відсутні правові підстави для визнання
оспорюваних пунктів договору оренди
землі 11.1. та 12.4. недійсними, орендар
(відповідач за первісним позовом)
зобов'язаний виконати свої обов'язки,
передбачені цими пунктами.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що відповідач за
первісним позовом частково сплатив до
міського бюджету м. Чернівці внесок на
розвиток соціально-культурної
інфраструктури за Договором оренди
землі № 7246 від 22.06.2011 у розмірі 81 500, 0
грн. та 4 257,01 грн. пені, що
підтверджується листом Фінансового
управління Чернівецької міської ради
№ 10/03-11/2133 від 27.11.2013 (а.с.29).

За таких обставин, залишок боргу станом
на момент вирішення спору становить 36
750, 15 грн.

На вказану суму боргу, на підставі
пункту 12.4. договору оренди позивачем
була нарахована пеня, яка за
коригованим розрахунком суду
апеляційної інстанції склала 3 606, 27 грн.
за період з 10.07.2013 року по 10.12.2013.

Колегія вважає зазначені висновки
правильними та достатньо
обґрунтованими.

Колегія вважає, що апеляційний
господарський суд правомірно скасував
рішення місцевого господарського суду,
як таке, що прийняте при неповно
з'ясованих обставинах справи.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти їх.
Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом
апеляційної інстанції вірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права.

Доводи, викладені у касаційній скарзі
не спростовують зазначених вище
висновків та пов'язані з вирішенням
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, що виходить за межі
повноважень суду касаційної
інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 у справі
№ 926/1160/13 залишити без змін.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова