ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2014 року Справа №
904/2348/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання
Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: Грищаков О.О., довіреність
№1/14 від 17.02.14, представник;

від відповідача: ОСОБА_2, паспорт серія
НОМЕР_1 від 26.12.96, фізична
особа-підприємець;

від відповідача: ОСОБА_3., договір про
надання юридичної допомоги №б/н від
09.07.14, адвокат;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 12.06.2014р. у справі №904/2348/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Касада Україна",
м.Дніпропетровськ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
м.Дніпропетровськ

про стягнення 31154,50 грн. заборгованості
за договором купівлі-продажу товарів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 12.06.2014р.
(суддя Красота О.І.) задоволено повністю
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Касада Україна" до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 31154,50 грн. заборгованості за
договором купівлі-продажу товарів.

Приймаючи рішення, господарський суд
виходив з того, що судом було
встановлено наявність заборгованості
відповідачем за поставлений товар,
доказів сплати якої сторонами суду не
надано. Суд керувався нормами ст.ст. 193,
509, 525, 526, 530, 598, 599 Цивільного кодексу
України.

Не погодившись з означеним рішенням
місцевого господарського суду,
відповідач - фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 12.06.2014р.
у справі №904/2348/14, як незаконне і
необгрунтоване та прийняти нове.

В обґрунтування своїх вимог у
апеляційній скарзі та доповненнях до
апеляційної скарги відповідач вказує
на перерахування позивачу в оплату за
отриманий товар грошових коштів в сумі
24600,00 грн. ще до винесення судового
рішення, тому на цей час визнає
заборгованість в сумі 6554,50 грн.
Посилається на те, що не отримував від
позивача претензії, позовної заяви та
викликів до господарського суду
Дніпропетровської області, а тому не
міг представити суду документи, які
підтверджують сплату заборгованості
за отриманий товар.

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Касада Україна" у
відзиві на апеляційну скаргу просить
залишити без змін рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 12.06.2014р. у справі №904/2348/14, а
апеляційну скаргу відповідача - без
задоволення. Вказує, що оплата за товар
здійснювалась частинами, тому позивач
також здійснював зарахування оплати
частинами. Щодо зазначених в
апеляційній скарзі квитанцій на оплату
товару, то отримані за цими платіжними
документами грошові кошти були
зараховані для погашення поставок
товару за іншими накладними.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши повноту
встановлених місцевим господарським
судом обставин справи та правильність
їх юридичної оцінки, колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про те, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як встановлено із матеріалів справи,
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Касада Україна"
(Продавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (Покупець)
був укладений договір купівлі-продажу
товарів №7 від 24.10.2011р. (Договір),
відповідно до умов якого продавець
зобов'язався передати у власність
покупця, а покупець в порядку та на
умовах, визначених цим Договором,
зобов'язався прийняти й оплатити
наступний товар - масажне обладнання:
масажні крісла, масажні матраци,
масажні подушки, масажери для ніг та
голови, ручні масажери (товар).

Згідно п. 1.2. Договору загальна
кількість товару, номенклатура,
одиниці виміру товару та ціна одиниці
виміру товару визначаються сторонами у
рахунках-фактурах, або в видаткових
накладних.

В пункті 2.1. Договору сторони погодили,
що приймання-передача товару
провадиться уповноваженими
представниками Покупця і Продавця з
моменту відгрузки зі складу до
фактичного отримання товару.

Розрахунки між сторонами Договору
проводяться у національній валюті
України - гривні (п. 4.1. Договору).

Пунктом 4.2. Договору встановлено, що
Покупець зобов'язується сплатити
Продавцеві попередню оплату за товар в
розмірі 100 % шляхом відповідних
грошових коштів на банківський рахунок
Продавця, який визначений у цьому
Договорі.

Якщо інше не передбачено чинним
законодавством України або не
узгоджено сторонами у додатковій угоді
до цього Договору, усі розрахунки і
платежі за Договором здійснюються між
Покупцем і Продавцем у строки, в
порядку та на умовах, визначених цим
Договором (п.4.3. Договору).

Сторонами узгоджено, що платіжні
документи за цим Договором
оформляються відповідно до чинного
законодавства України із дотриманням
усіх вимог, що звичайно ставляться до
змісту і форми таких документів, із
обов'язковим зазначенням номера
договору або рахунком-фактурою, за яким
здійснюється переказ грошових коштів
(п.4.4. Договору).

Пунктами 8.1.-8.4. Договору визначено, що
строк цього Договору починає свій
перебіг з моменту його підписання
Сторонами та його скріплення печатками
Сторін та закінчується 31 грудня 2012
року.

Як вказує позивач на виконання умов
Договору за видатковими накладними №37
від 23.01.2012р., №691 від 12.09.2012р., №739 від
09.10.2012р. і №926 від 12.11.2012р. він передав у
власність відповідачу товар на
загальну суму 32320,00 грн., за який
останній повного розрахунку не
здійснив.

З матеріалів справи вбачається, що в
порядку досудового врегулювання спору
Позивачем на адресу Відповідача за
№11-11/13 від 11.11.2013р. була направлена
претензія з вимогою сплатити суму 31154,50
грн. заборгованості за поставлений
товар.

Направлення претензії на адресу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та її
отримання підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення №07616464
від 13.11.2013р. Відповідь на цю претензію
позивачем отримана не була, а претензія
була залишена відповідачем без
задоволення.

Посилаючись, на часткову оплату - в сумі
1165,50 грн. відповідачем товару за
вказаними вище видатковими накладними,
позивач просив стягнути з боржника
суму 31154,50 грн.

Відповідач на підтвердження оплати
поставленого товару надав суду
апеляційної інстанції ксерокопії
платіжних квитанцій, які, на його
твердження, не були надані позивачем та
не були враховані при прийнятті
рішення господарським судом у зв'язку
із не повідомленням його у
встановленому порядку про час і місце
розгляду даної справи, а саме: №35 від
23.01.2012р. на суму 7000,00 грн.; №37 від 25.01.2012р.
на суму 4740,00 грн., № 56 від 13.03.2012р. на
суму 5000,00 грн., № 95 від 24.07.2012р. на суму
2950,00 грн. (з якої 1000,00 грн. віднесена
відповідачем на оплату спірної
поставки), № 109 від 10.09.2012р. на суму 1250,00
грн., № 116 від 02.10.2012р. на суму 2000,00 грн., №
139 від 12.11.2012р. на суму 1600,00 грн., № 205 від
13.06.2013р. на суму 4000,00 грн., № 207 від
18.06.2013р. на суму 15000,00 грн. (з якої 3300,00
грн. віднесена відповідачем на оплату
спірної поставки).

Також відповідач вказував, що не
отримував товар за накладними №363 від
08.12.2011р. на суму 7000,00 грн., № 457 від
28.12.2011р. на суму 9770,00 грн., №22 від 16.01.2012р.
на суму 22200,00 грн., тому суму боргу за
цими накладними не визнає, а на
накладну № 37 від 23.01.2012р. на суму 11740,00
грн. (вказану як неоплачену) мають бути
віднесені по оплаті дві його
квитанції: № 35 від 23.01.2012р. на суму 7000,00
грн. та №37 від 25.01.2012р. на суму 4740,00 грн.

Таким чином, за контррозрахунком
відповідача, в основу якого покладені
подані відповідачем суду апеляційної
інстанції докази оплати за поставлений
товар на загальну суму 24640,00 грн.,
розмір заборгованості, яка ним
визнається, становить суму 6514,50 грн.
(31154,50 грн. - 24640,00 грн. = 6514,50 грн.).

Однак, дослідивши надані до матеріалів
судової справи докази та пояснення
сторін колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги відповідача не
знайшли свого підтвердження та
підлягають відхиленню з огляду на
наступне.

Як правильно визначено судом першої
інстанції, до спірних правовідносин
сторін слід застосовувати норми
законодавства, яке регулює
купівлю-продаж та поставку товару.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 265
Господарського кодексу України, за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 265
Господарського кодексу України та ч. 2
ст. 712 Цивільного кодексу України, до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю -
продаж, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає з
характеру відносин сторін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачено розстрочення
платежу.

Частина 1 ст. 693 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо договором
встановлений обов'язок покупця
частково або повністю оплатити товар
до його передання продавцем (попередня
оплата), покупець повинен здійснити
оплату в строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо такий строк не
встановлений договором, - у строк,
визначений відповідно до статті 530
цього Кодексу.

Оскільки умовами Договору Сторонами
передбачена лише 100% передплата товару
та не встановлено конкретний строк
здійснення Покупцем платежу, то у разі
поставки Продавцем Покупцю товару до
часу його оплати, останній повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього.

Умовами Договору, а саме п. 3.1.
встановлено, що право власності на
товар зберігається за Продавцем до
моменту передання товару Покупцеві і
підтвердження факту отримання товару
підписами та печаткою Покупця на
видаткових накладних Продавця, або
довіреністю, або підписами чи печаткою
Покупця на транспортних накладних
Перевізника при отриманні товару від
Перевізника.

З наданих позивачем видаткових
накладних №37 від 23.01.2012р., №691 від
12.09.2012р., №739 від 09.10.2012р. і №926 від
12.11.2012р. судом встановлено, що позивач
передав у власність відповідачу, а
відповідач отримав товар на загальну
суму 32320,00 грн., факт чого підтвердив
своїм особистим підписом та печаткою.

Таким чином, відповідач набув право
власності на товар, а у позивача
виникло право вимоги до відповідача
оплатити переданий товар.

Як встановлено колегією суддів із
пояснень представників сторін та
дослідженням розрахунків, наведених у
оборотно-сальдовій відомості позивача
по рахунку 361 за період з 01.01.2012р. по
18.02.2014р., у взаємних відносинах сторін з
приводу поставки товару за договором
купівлі-продажу товарів № 17 від 24.10.2011р.
окрім поставок товару за спірними
видатковими накладними здійснювались
також і інші поставки товару. При цьому
мали місце факти як повної попередньої
оплати відповідачем замовленого у
позивача товару, так і поставка товару,
оплата якого здійснювалась
відповідачем після його фактичного
отримання. Зі своєї сторони відповідач
не завжди здійснював оплату у повному
обсязі та у відповідності до
виставлених йому позивачем
рахунків-фактур, чим порушував умови п.
4.4. вказаного договору щодо вимог до
оформлення платіжних документів, що й
створило передумови для неоднакового
розуміння сторонами наслідків одних і
тих самих розрахункових операцій та їх
неоднакового відображення у своєму
бухгалтерському та фінансовому обліку.

Відповідно до ч.2 ст. 1087 Цивільного
кодексу України, розрахунки між
юридичними особами, а також розрахунки
за участю фізичних осіб, пов'язані із
здійсненням ними підприємницької
діяльності, провадяться в
безготівковій формі. Розрахунки між
цими особами можуть провадитися також
готівкою, якщо інше не встановлено
законом.

За приписами ч. 2 ст. 1090 Цивільного
кодексу України, банк не має права
робити виправлення у платіжному
дорученні клієнта, якщо інше не
встановлено законом або банківськими
правилами.

Стаття 534 Цивільного кодексу України
визначає, що у разі недостатності суми
проведеного платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі ця сума погашає вимоги
кредитора у такій черговості, якщо інше
не встановлено договором: 1) у першу
чергу відшкодовуються витрати
кредитора, пов'язані з одержанням
виконання; 2) у третю чергу сплачуються
проценти і неустойка; 3) у третю чергу
сплачується основна сума боргу.

Дослідивши зміст укладеного між
сторонами договору купівлі-продажу
товарів № 17 від 24.10.2011р. колегія суддів
встановила, що цей договір не містить
умов щодо порядку віднесення платежів
у разі недостатності суми проведеного
покупцем платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі, тому колегія суддів
погоджується із доводами позивача, що
отримані ним від позивача грошові
кошти в оплату товару, які не мали
повної вказівки у призначеннях
платежу, щодо якої саме поставки товару
її було здійснено, або не
кореспондувались за сумою платежу із
вартістю товару за певною накладною,
цілком підставно були віднесені
позивачем саме в оплату заборгованості
за поставку товару, яка виникла у
хронологічному порядку.

Таким чином, зазначені відповідачем у
апеляційній скарзі та доповненнях до
неї платежі за квитанціями: № 35 від
23.01.2012р. на суму 7000,00 грн., №37 від 25.01.2012р.
на суму 4740,00 грн., № 95 від 24.07.2012р. на суму
2950,00 грн., № 109 від 10.09.2012р. на суму 1250,00
грн., № 116 від 02.10.2012р. на суму 2000,00 грн., №
139 від 12.11.2012р. на суму 1600,00 грн., № 205 від
13.06.2013р. на суму 4000,00 грн., № 207 від
18.06.2013р. на суму 15000,00 грн. - були
правомірно віднесені позивачем на
оплату поставок за наступними
накладними: №457 від 28.12.2011р. на суму 9770,00
грн., № 22 від 16.01.2012р. на суму 22200,00 грн.; №
37 від 23.01.2012р. на суму 11740,00 грн., №572 від
27.07.2012р. на суму 2950,00 грн., №723 від 07.09.2012р.
на суму 1200,00 грн. тощо.

Оскільки предметом спору у даній
справі є стягнення заборгованості, що
виникла через несплату відповідачем
товару, який був отриманий ним саме за
накладними №37 від 23.01.2012р., №691 від
12.09.2012р., №739 від 09.10.2012р. і №926 від
12.11.2012р. на загальну суму 32320,00 грн.,
колегія суддів вважає за можливе
прийняти до уваги наявні в матеріалах
судової справи (а.с. 41-42) видаткові
накладні № 22 від 16.01.2012р. на суму 22200,00
грн. та № 723 від 07.09.2012р. на суму 1200,00 грн.
та залучити до матеріалів судової
справи надані позивачем додатково
видаткові накладні №РН-0000363 від 08.12.2011р.
на суму 7000,00 грн. та №РН-0000457 від 28.12.2011р.
на суму 9770,00 грн., виписки банку та
розрахунок заборгованості відповідача
за 2011 рік - у якості доказів, які
спростовують доводи відповідача щодо
неврахування позивачем та судом усіх
вищенаведених оплат відповідача, однак
обмежившись при цьому у предметі
дослідження тільки спірними
поставками товару.

Як відображено у Акті звірення
взаємних розрахунків сторін за період
з 01.10.2011р. по 31.12.2011р., який був виконаний
позивачем на вимогу суду апеляційної
інстанції, але невмотивовано не був
підписаний зі сторони відповідача, а
тому може розцінюватись як
перевірочний розрахунок
заборгованості, кінцеве сальдо на
користь позивача за станом на 31.12.2013р.
становить 31154,50 грн., що, на переконання
колегії суддів, також підтверджує
обґрунтованість та вірність даних
первісного розрахунку заборгованості
відповідача, який був предметом
розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено загальний принцип
обов'язковості договору для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, ст. 193 Господарського
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів. Права та законні
інтереси зазначених суб'єктів
захищаються, зокрема, шляхом
присудження до виконання обов'язку в
натурі (ч.2 ст. 20 Господарського кодексу
України).

Зважаючи на встановлені обставини
спору, які вказують на неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань перед позивачем в частині
повних та своєчасних розрахунків за
поставлений товар, що виникли за
договором купівлі - продажу №17 від
24.10.2011р., колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про наявність законних підстав
для стягнення з відповідача означеної
заборгованості в сумі 31154,50 грн.

Щодо решти доводів апеляційної скарги
відповідача, то суд апеляційної
інстанції вважає безпідставним
посилання фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на неотримання нею від
господарського суду Дніпропетровської
області процесуальних документів.

Нормами ч. 1 ст. 64 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
зазначеним особам за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

При цьому в п. 3.9.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України N 18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (зі змінами і
доповненнями) зазначається, що особи,
які беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64
ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до п. 2.6.15. та п. 2.6.16.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України 20
лютого 2013 року № 28, на звороті у лівому
нижньому куті оригіналу
процесуального документа, який
виготовляється судом та залишається у
справі, проставляється відповідний
штамп суду з відміткою про
відправлення документа, що містить
вихідний реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправлення, підпис
працівника, який її здійснив, та може
містити відмітку про отримання копії
процесуального документа
уповноваженим представником адресата.
Не допускається залишення у справі
вихідного процесуального документа
без відмітки про його відправлення або
вручення.

Дана відмітка, за умови, що її оформлено
відповідно до наведених вимог названої
Інструкції, є підтвердженням належного
надсилання копій процесуального
документа сторонам та іншим учасникам
судового процесу (п. 19 інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 13.08.2008р. N 01-8/482 "Про деякі
питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року" (зі
змінами і доповненнями).

Приймаючи до уваги, що всі процесуальні
документи були направлені відповідачу
за повідомленою позивачем адресою
місцезнаходження (місця проживання)
фізичної особи-підприємця, що
збігається із зазначеною адресою в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців та
повідомленою відповідачем і в
апеляційній скарзі, належне
оформлення і направлення місцевим
господарським судом копій
процесуальних документів, здійснення
господарським судом заходів,
направлених на створення рівних умов
для всіх учасників судового процесу
перед законом і судом, зокрема
відкладення розгляду справи (ухвала
суду від 20.05.2014р.), а також тривале не
отримання фізичною особою -
підприємцем поштової кореспонденції
суду, що залежало від волевиявлення
самої особи (поштове повернення "за
закінченням терміну зберігання"),
колегія судів апеляційної інстанції не
знаходить обґрунтованих підстав для
скасування рішення місцевого
господарського суду, як такого, що
постановлено з порушенням
процесуального права.

До того ж, колегія суддів враховує, що,
відповідно до ч. 2 ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення, чого
в даній справі судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом в
оскаржуваному рішенні повно
встановлені фактичні обставини справи,
яким надана вірна оцінка, у
відповідності до норм чинного
матеріального та процесуального
законодавства, і підстав для
скасування або зміни цього рішення,
передбачених статтею 104 Господарського
процесуального кодексу України, немає.
Тому апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судові витрати відповідача, понесені у
зв'язку із апеляційним оскарженням,
згідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на цю особу.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 12.06.2014р.
у справі №904/2348/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено -
15.10.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
Н.Л. Величко

Суддя
О.Г. Іванов