ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2014 р.
Справа № 911/3667/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Лилака Т.Д., розглянувши
справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул»,
Київська обл., м. Броваридо
Акціонерного товариства Резекненської
спеціальної економічної зони «Rebir»,
Латвія, м. Резекнепро визнання
контракту недійснимза участю
представників:

позивача:Грищенко О.М., довіреність
№б/н від 15.08.2014
року;відповідача:Панфілова І.О.,
довіреність №б/н від 01.07.2014 року;
Пранничук Б.І., довіреність №б/н від
01.07.2014 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2014 року позивач звернувся до
господарського суду Київської області
з позовною заявою до відповідача про
визнання недійсним контракту №1/2012 від
24.10.2012 року укладеного між Акціонерним
товариством Резекненської спеціальної
економічної зони «Rebir» та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» посилаючись на приписи
статей 180, 203, 215, 638 Цивільного кодексу
України, зокрема, на те, що договір
укладений особою від імені позивача з
перевищенням повноважень та з
порушенням норм чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 28.08.2014 року порушено
провадження у справі та призначено
справу до розгляду на 04.09.2014 року.

Через канцелярію суду 04.09.2014 року
відповідач надав відзив на позовну
заяву, в якому проти позову
заперечував, та просив суд відмовити в
задоволені позову.

Через канцелярію суду 04.09.2014 року
позивач подав клопотання про
призначення у справі почеркознавчої
експертизи, розгляд якого судом
відкладено.

04.09.2014 року до господарського суду
Київської області відповідач подав
клопотання про припинення провадження
у справі, розгляд якого судом
відкладено.

У судовому засіданні 04.09.2014 року
оголошувалася перерва на 11.09.2014 року.

Через канцелярію суду 04.09.2014 року
позивач подав доповнене клопотання про
призначення у справі почеркознавчої
експертизи, розгляд якого судом
відкладено.

У судовому засіданні 11.09.2014 року
оголошувалася перерва на 02.10.2014 року.

В судовому засіданні 02.10.2014 року суд
розглянув клопотання позивача про
призначення у справі почеркознавчої
експертизи, клопотання відповідача про
припинення провадження у справі та
відмовив у їх задоволенні, як
безпідставні та необґрунтовані.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

24.10.2012 року між Акціонерним товариством
Резекненської спеціальної економічної
зони «Rebir» (продавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» (покупець) було укладено
контракт №1/2012 за умовами якого
продавець зобов'язується продати, а
покупець прийняти та оплатити товар -
електричні інструменти, запчастини до
них та рекламну продукцію (в подальшому
за текстом договору - Товар).

Однак, позивач просить визнати
вказаний контракт недійсним,
посилаючись на те, що контракт №1/2012
підписано від імені позивача
директором Панібрацьким Сергієм
Анатолійовичем, який діє на підставі
статуту товариства з перевищенням
наданих йому повноважень, контракт
суперечить чинному законодавству
України та при його укладенні не
досягнуто усіх істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно ст. 123 ГПК України, іноземні
суб'єкти господарювання мають такі
самі процесуальні права і обов'язки, що
і суб'єкти господарювання України, крім
винятків, встановлених законом або
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про
міжнародне приватне право», іноземці,
особи без громадянства, іноземні
юридичні особи, іноземні держави (їх
органи та посадові особи) та міжнародні
організації (далі - іноземні особи)
мають право звертатися до судів
України для захисту своїх прав, свобод
чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ГПК України,
господарський суд вирішує
господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Якщо в міжнародних
договорах України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, встановлені інші
правила, ніж ті, що передбачені
законодавством України, то
застосовуються правила міжнародного
договору. Господарський суд у випадках,
передбачених законом або міжнародним
договором, застосовує норми права
інших держав. У разі відсутності
законодавства, що регулює спірні
відносини за участю іноземного
суб'єкта підприємницької діяльності,
господарський суд може застосовувати
міжнародні торгові звичаї.

Пунктом 3 роз'яснення президії вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики розгляду справ за
участю іноземних підприємств і
організацій» № 04-5/608 від 31.05.2002 року
встановлено, що господарські суди
повинні керуватися вимогами статті 4
ГПК щодо вибору законодавства, яке має
застосовуватися у вирішенні
господарських спорів за участю
іноземного підприємства, організації.

Зокрема, частиною четвертою статті 4
ГПК України передбачено можливість
застосування господарськими судами
норм права інших держав у випадках,
передбачених законом або міжнародним
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про
міжнародне приватне право» іноземний
елемент - ознака, яка характеризує
приватноправові відносини, що
регулюються цим Законом, та
виявляється в одній або кількох з таких
форм: хоча б один учасник правовідносин
є громадянином України, який проживає
за межами України, іноземцем, особою
без громадянства або іноземною
юридичною особою; об'єкт правовідносин
знаходиться на території іноземної
держави; юридичний факт, який створює,
змінює або припиняє правовідносини,
мав чи має місце на території іноземної
держави.

Згідно ч. 1, 2 ст. 5 ЗУ «Про міжнародне
приватне право» у випадках,
передбачених законом, учасники
(учасник) правовідносин можуть
самостійно здійснювати вибір права, що
підлягає застосуванню до змісту
правових відносин.

Вибір права згідно з частиною першою
цієї статті має бути явно вираженим або
прямо випливати з дій сторін правочину,
умов правочину чи обставин справи, які
розглядаються в їх сукупності, якщо
інше не передбачено законом.

Враховуючи вищевикладене, на час
слухання справи господарський суд
Київської області керувався вимогами
Господарського процесуального кодексу
України, Законом України «Про
міжнародне приватне право» щодо вибору
законодавства, яке має застосовуватися
у вирішенні спору за участю іноземного
елемента.

Відповідно до п. 11.1. контракту усі
питання і суперечності, що виникають
при виконанні данного договору,
сторонни вирішуватимуть шляхом
переговорів.

Згідно п. 11.2. контракту усі питання та
суперечності між сторонами, по яким не
було досягнуто згоди шляхом
переговорів, вирішуються в
компетентному суді згідно
законодавства позивача.

З огляду на вищевикладене та те, що
сторони здійснили вибір права, що
підлягає застосуванню до змісту даних
правових відносин, судом при вирішенні
даного спору застосовується норми
законодавства України.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 57 ГК України
установчими документами суб'єкта
господарювання є рішення про його
утворення або засновницький договір, а
у випадках, передбачених законом,
статут (положення) суб'єкта
господарювання.

Статут суб'єкта господарювання повинен
містити відомості про його
найменування, мету і предмет
діяльності, розмір і порядок утворення
статутного капіталу та інших фондів,
порядок розподілу прибутків і збитків,
про органи управління і контролю, їх
компетенцію, про умови реорганізації
та ліквідації суб'єкта господарювання,
а також інші відомості, пов'язані з
особливостями організаційної форми
суб'єкта господарювання, передбачені
законодавством. Статут може містити й
інші відомості, що не суперечать
законодавству.

Судом встановлено, що загальними
зборами учасників товариства
протоколом № 4 від 06 березня 2013 року
затверджено статут Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» (далі - статут).

Згідно абзацу 4 п. 8.3. статуту на який
посилається позивач, встановлено, що з
питань визначення основних напрямів
діяльності товариства та затвердження
планів товариства та звітів про їх
виконання, внесення змін до статуту,
зміни розміру статутного фонду,
відчуження майна товариства на суму, що
становить п'ятдесят і більше відсотків
майна товариства, при вирішенні
питання про ліквідацію товариства
рішення вважається прийнятим, якщо за
нього проголосують учасники, що
володіють у сукупності більш як 50
відсотками загальної кількості
голосів учасників товариства. З решти
питань рішення приймається простою
більшістю голосів (від присутніх).

Враховуючи вищенаведене, позивач
стверджує, що передумовою укладення
контракту №1/2012 від 24.10.2012 року є
прийняття зборами учасників позивача
рішення відповідно до п. 8.3. статуту.

Однак абзац 4 п. 8.3. статуту на який
посилається позивач, як на одну з
підстав заявленої позовної вимоги,
вказує на прийняття рішення зборами
учасників про відчуження майна
товариства на суму, що становить
п'ятдесят і більше відсотків майна
товариства, саме, при вирішенні питання
про ліквідацію товариства, а не
встановлює обмеження на укладання
договорів директором товариства на
суму, що становить п'ятдесят і більше
відсотків майна товариства.

Додаткових доказів, про встановленні
обмеження на укладання директором
товариства договорів, окрім посилань
позивача на п. 8.3. статуту, суду не
надано.

Згідно ст. 11 ЗУ «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», фінансова звітність
підприємства (крім бюджетних установ,
представництв іноземних суб'єктів
господарської діяльності та суб'єктів
малого підприємництва, визнаних такими
відповідно до чинного законодавства)
включає: баланс, звіт про фінансові
результати, звіт про рух грошових
коштів, звіт про власний капітал та
примітки до звітів.

Частино 1 статті 13 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», звітним періодом
для складання фінансової звітності є
календарний рік. Проміжна звітність
складається щоквартально наростаючим
підсумком з початку звітного року в
складі балансу та звіту про фінансові
результати. Баланс підприємства
складається за станом на кінець
останнього дня кварталу (року).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підприємства
зобов'язані подавати квартальну та
річну фінансову звітність органам, до
сфери управління яких вони належать,
трудовим колективам на їх вимогу,
власникам (засновникам) відповідно до
установчих документів, якщо інше не
передбачено цим Законом. Органам
виконавчої влади та іншим користувачам
фінансова звітність подається
відповідно до законодавства. Термін
подання фінансової звітності
встановлюється Кабінетом Міністрів
України, а для банків - Національним
банком України.

З огляду на вищенаведені норми, суд
критично ставиться до наданого
позивачем фінансового звіту на 31.12.2012
року Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул» у зв'язку
з відсутністю на балансі відміток про
подачу його до органів управління та
органів виконавчої влади, а також
відсутністю таких доказів у матеріалах
справи.

Тому, посилання позивача на те, що
загальна сума укладеного Контракту №
1/2012 від 24.10.2012 року становить більше 50%
майна товариства, суд визнає
необґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Аналогічні положення
містить також і частина 2 статті 180
Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст. 180 ГК України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Дослідивши спірний контракт,
господарським судом встановлено, що
сторони в момент вчинення правочину
дотримали всіх необхідних вимог
чинного законодавства України та
дійшли згоди щодо всіх істотних умов,
що характерні для договорів
купівлі-продажу, а саме: сторони
домовилися щодо предмету договору,
ціни, кількості товару, умов та строків
поставки товару та порядку його оплати,
своїх обов'язків, відповідальності
сторін, вирішення спорів, строку дії
договору, порядку його розірвання та
інших умов. Договір, при цьому,
відповідно до частини 2 ст. 207 ЦК України
та ст. 181 ГК України укладено в
письмовій формі, підписано обома
сторонами та скріплено печатками обох
сторін, що посвідчує його дійсність та
реальність наміру сторін на його
виконання.

Крім того, судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
відповідач протягом 2012-2013 років
поставив, а позивач прийняв товар
згідно видаткових накладних, які
підписані обома сторонами та скріплені
печатками обох підприємств на загальну
суму 1 242 557,44 дол. США.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
зазначені первинні документи, суд
дійшов висновку, що вони складені у
відповідності до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», Закону України
«Про податок на додану вартість» та
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку.

Підписання сторонами видаткових
накладних фіксує факт здійснення
господарської операції і встановлення
договірних відносин. Зазначена позиція
викладена, зокрема в пункті 1
Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р.
№ 01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права». Отже, дії
сторін у справі свідчать про те, що їх
було спрямовано на реальне настання
правових наслідків, і в результаті
укладення договору кожна із сторін
вважала себе зобов'язаною виконувати
свої обов'язки згідно його умов.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом,такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для дійсності правочину,
зокрема: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, моральним
засадам суспільства, а також правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України № 16/191 від 12.04.2010р.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

В розумінні зазначених правових норм
позивачем не доведено суду
обґрунтованість позовних вимог та не
надано належних доказів, що
підтверджують невідповідність
спірного договору умовам чинного
законодавства, а зазначені у позові
обґрунтування позовних вимог не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи.

За таких обставин, враховуючи, що
позивачем за заявленими вимогами та їх
правовими підставами не доведено
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
недійсними, суд прийшов до висновку, що
вимоги позивача про недійсним
контракту № 01/2012 від 24.10.2012 року є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, при
відмові в задоволенні позову,
господарські витрати покладаються на
позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 07.10.2014 р.

Суддя
Т.Д. Лилак