ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р.
Справа № 914/1771/13

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Мельник Г.І.

суддів
Новосад Д.Ф.

Хабіб М.І.

розглянувши апеляційні скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 б/н
від 13.06.2014 року та Фізичної
особи-підприємця

ОСОБА_4 б/н б/д

на рішення Господарського суду
Львівської області від 13.05.2014 року

у справі № 914/1771/13

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м. Львів та
Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5, м. Львів

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, м. Львів

про стягнення 269160,19 грн.

за участю представників сторін:

від позивача1: ОСОБА_6 - представник
(довіреність б/н та б/д)

від позивача2: не зявився

від відповідача: ОСОБА_7 - представник
(свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від
05.06.2014 р., довіреність від 17.04.2014 року)

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 20.06.2014р. у
складі колегії: головуючого судді
Мельник Г.І., суддів Бонк Т.Б., Михалюк
О.В. апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 прийнято до
провадження. Ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
23.06.2014 року у складі колегії:
головуючого судді Мельник Г.І., суддів
Бонк Т.Б., Михалюк О.В. апеляційну скаргу
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
прийнято до провадження. У зв'язку з
перебуванням судді Михалюк О.В. у
відпустці, розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 року, у
склад колегії по розгляду даної справи
замість судді Михалюк О.В. введено
суддю Кравчук Н.М. Ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
02.07.2014р. у складі колегії: головуючого
судді Мельник Г.І., суддів Бонк Т.Б.,
Кравчук Н.М. розгляд апеляційних скарг
відкладено на 02.09.2014р. У зв'язку з
перебуванням судді Бонк Т.Б. та судді
Кравчук Н.М. у відпустці,
розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
02.09.2014 року, у склад колегії по розгляду
даної справи замість суддів Бонк Т.Б. та
Кравчук Н.М. введено суддів Михалюк О.В.
та Новосад Д.Ф. Ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
02.09.2014р. у складі колегії: головуючого
судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В.
та Новосад Д.Ф. розгляд апеляційних
скарг відкладено на 30.09.2014р. У зв'язку з
перебуванням судді Михалюк О.В. у
відпустці, розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 29.09.2014 року, у
склад колегії по розгляду даної справи
замість судді Михалюк О.В. введено
суддю Хабіб М.І.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 13.05.2014р. у справі
№ 914/1771/13 (суддя Запотічняк О.Д.) позовні
вимоги задоволено частково; стягнуто з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 53 000,00 грн. -
заборгованості по орендній платі, 4177,03
грн. - пені, 1884,26 грн. - 3% річних та 1181,22
грн. судового збору; стягнуто з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 47050,00 грн.
заборгованості по орендній платі, 3494,11
грн. - пені, 1256,83 грн. - 3% річних та 1036,01
грн. судового збору; в задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено;
повернуто ОСОБА_3 з Державного бюджету
України 1,02 грн. судового збору,
сплаченого платіжним дорученням від
13.05.2013р. №13/05 та повернуто ОСОБА_5 з
Державного бюджету України 1,20 грн.
судового збору, сплаченого платіжним
дорученням від 13.05.2013р. №13/05.

Рішення суду мотивоване тим, що
між сторонами існували договірні
правовідносини щодо виконання
Договору оренди нежитлових приміщень
№ 01/12 та Договору оренди нежитлових
приміщень № 02/12, зобов'язання по яких
відповідачем виконані не у повному
обсязі, у зв'язку з чим у Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 утворилася
заборгованість, доказів погашення якої
та штрафних санкцій, відповідно, станом
на день розгляду спору суду не подано.
Разом з тим, судом першої інстанції для
вирішення питання про стягнення з
відповідача майнової шкоди та для
повного та об'єктивного вирішення
спору по суті було призначено у справі
судову будівельно-технічну експертизу
нежитлових приміщень, що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням місцевого господарського
суду Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
оскаржив його в апеляційному порядку,
звернувшись до Львівського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою б/н від 13.06.2014 року,
в якій просить ухвалити рішення, яким
скасувати рішення господарського суду
Львівської області від 13.05.2014р. у справі
№ 914/1771/13, а також позовні вимоги ФОП
ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_4
задоволити в повному обсязі, оскільки
вважає, що оскаржуване рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального
законодавства, без дослідження усіх
доказів.

Свої доводи ФОП ОСОБА_3
аргументує, зокрема тим, що судом
першої інстанції в порушення ст. 36 ГПК
України не надано жодної правової
оцінки висновку експертного
будівельно-технічного дослідження №
1147 від 24.04.2013 року та безпідставно
відмовлено в задоволенні вимоги про
стягнення з відповідача збитків.

Також, не погоджуючись з вказаним
рішенням місцевого господарського
суду Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
оскаржив його в апеляційному порядку,
звернувшись до Львівського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою б/н та б/д, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 13.05.2014р. у справі № 914/1771/13 та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову в частині стягнення
з ФОП ОСОБА_4 плати за оренду в розмірі 29
190,00 грн., 7 671,14 грн. - пені та 3 141,09 грн.
- 3% річних, оскільки вважає, що рішення
суду в частині стягнення з ФОП ОСОБА_4
заборгованості по орендній платі, пені
та 3% річних є незаконним, судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, а висновки суду не
відповідають викладеним у рішенні
обставинам справи.

При цьому, ФОП ОСОБА_4 звертає
увагу суду на те, що надання позивачами
послуг оренди відповідачу щомісячно
підтверджувалося актами виконаних
робіт, в яких було вказано суму коштів
для сплати за оренду, проте за грудень
2012 року такий акт відсутній, оскільки
послуги оренди позивачами не були
надані відповідачу у зв'язку з
попереднім звільненням орендованих
приміщень відповідачем. Відтак, ФОП
ОСОБА_4 вважає, що стягувати орендну
плату за грудень 2012р. в розмірі 29 190,00
грн. немає жодних правових підстав, а
тому немає підстав стягувати завищений
розмір пені та 3% річних.

Скориставшись своїм правом,
наданим ст. 96 ГПК України, ФОП ОСОБА_3
подав відзив на апеляційну скаргу, в
якому доводи ФОП ОСОБА_4 спростовує та
просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4
відхилити, а рішення господарського
суду Львівської області в оскаржуваній
частині залишити без змін.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 20.06.2014 року
прийнято апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до провадження
та призначено до розгляду у судовому
засіданні на 02.07.2014 року. Ухвалою
Львівського апеляційного
господарського суду від 23.06.2014 року
прийнято апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 до провадження
та призначено до розгляду у судовому
засіданні на 02.07.2014 року. Ухвалою
Львівського апеляційного
господарського суду від 02.07.2014 року
апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 та апеляційну
скаргу Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду.
Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 02.09.2014 року
розгляд апеляційних скарг відкладено
на 30.09.2014 року. Ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
30.09.2014 року розгляд апеляційних скарг
відкладено на 07.10.2014 року.

У зв'язку зі зміною складу суду
розгляд справи розпочато спочатку.

В дане судове засідання прибули
представники позивача 1 та відповідача,
однак позивач 2 явки уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, хоча своєчасно та належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду апеляційної скарги, що
підтверджується ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
30.09.2014 року.

Враховуючи ту обставину, що
позивач 2 належним чином був
повідомлений про час, місце розгляду
апеляційної скарги та наслідки неявки
в судове засідання, а в матеріалах
справи достатньо доказів для прийняття
законного та обґрунтованого рішення,
судова колегія дійшла до висновку про
можливість розгляду апеляційної
скарги за відсутності представника
позивача 2.

Розглянувши апеляційні скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача 1 та відповідача у судових
засіданнях, вивчивши матеріали справи
та оцінивши наявні в ній докази,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення
місцевим господарським судом,
дослідивши правильність застосування
судом першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення господарського суду
Львівської області від 13.05.2014 року слід
залишити без змін.

Аналізом матеріалів справи
встановлено, що 28 грудня 2011 року між
Суб'єктом підприємницької діяльності
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
(Орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (Орендар)
укладено Договір оренди нежитлових
приміщень № 01/12 (надалі - Договір № 01/12)
(т. 1 а.с. 21-25), відповідно до умов якого
Орендодавець передає Орендарю, а
Орендар отримує від Орендодавця в
платне тимчасове користування на
умовах оренди нежитлові приміщення,
які розташовані за адресою АДРЕСА_1,
всього загальною площею 280 кв.м.

Також, 28 грудня 2011 року між
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5
(Орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (Орендар)
укладено Договір оренди нежитлових
приміщень № 02/12 (надалі - Договір № 02/12)
(т. 1 а.с. 26-30), відповідно до умов якого
Орендодавець передає Орендарю, а
Орендар отримує від Орендодавця в
платне тимчасове користування на
умовах оренди нежитлові приміщення,
які розташовані за адресою АДРЕСА_1,
всього загальною площею 187 кв.м.

Згідно з п. 2.1. Договору № 01/12 та
Договору № 02/12 об'єкт оренди
передається Орендарю в оренду для
використання під офісне приміщення,
магазин, авторемонтну майстерню.
Орендар не має права використовувати
об'єкт оренди для інших цілей.

У відповідності до п. 3.1. Договору № 01/12
та Договору № 02/12 строк оренди
встановлюється з 01 січня 2012 року по 31
грудня 2012 року.

Пунктами 4.1. Договору № 01/12 та
Договору № 02/12 передбачено, що
щомісячна орендна плата за оренду
приміщень, вказаних в п. 1.1. цього
договору становить 17 500,00 грн. (щодо
Договору № 01/12) та 11 690,00 грн. (щодо
Договору № 02/12).

Відповідно до п. 5.1. Договору № 01/12
та Договору № 02/12 передача
Орендодавцем та прийняття Орендарем
об'єкту оренди за Договором
засвідчується Актом прийому-передачі
об'єкту оренди, який підписується
сторонами в строк до 01 січня 2012 року.

Пунктами 12.1., 12.2. Договору № 01/12 та
Договору № 02/12 встановлено, що Договір
вступає в дію з 01 січня 2012 року. Строк
дії Договору зумовлений строком
оренди. Договір втрачає свою силу після
повного виконання Сторонами своїх
зобов'язань по ньому.

Вищевказані Договори укладено в
письмовій формі, підписані
повноважними представниками сторін, їх
підписи посвідчено печатками сторін,
що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК
України, ст. 181 ГК України.

Як встановлено колегією суддів,
при розробці та укладанні зазначених
Договорів їх сторони керувалися ст. 6 та
ст. 627 ЦК України, які вказують, що
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагентів та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог діючого законодавства.

З матеріалів справи встановлено,
що 31 грудня 2011 року на виконання п. 5.1.
Договору №01/12 та Договору №02/12, між
сторонами складено Акт
прийому-передачі майна по Договору
оренди нежитлових приміщень № 01/12 від
28.12.2011р. (т. 1 а.с. 31) та відповідно Акт
прийому-передачі майна по Договору
оренди нежитлових приміщень № 02/12 від
28.12.2011р. (т. 1 а.с. 32).

Відповідно до приписів частини
першої та пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є договори та інші правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509
ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів та умов договору.

Статтею 530 ЦК України,
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Статтею 173 ГК України встановлено,
що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Частиною 2 цієї статті
передбачено, що основними видами
господарських зобов'язань є
майново-господарські зобов'язання та
організаційно-господарські
зобов'язання.

У відповідності до ст. 175 ГК
України майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст.283 ГК України за
договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності. До відносин
оренди застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 762 ЦК
України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму;
плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Умовами укладених між сторонами
Договору № 01/12 та Договору № 02/12
з'ясовано, що Орендар зобов'язаний
щомісячно сплачувати Орендодавцю
орендну плату до 25 числа поточного
місяця (в розмірі 17 500,00 грн. - за
Договором № 01/12, в розмірі 11 690,00 грн. -
за Договором №02/12). Проте, Орендар
належним чином не виконував умови
Договору № 01/12 та Договору №02/12,
оскільки орендна плата вносилась
несвоєчасно і не в повному обсязі.

Таким чином, враховуючи часткову
оплату відповідачем орендної плати за
нежитлові приміщення згідно укладених
Договорів, позивачі просять стягнути з
відповідача заборгованість по
орендній платі у розмірі 59 500,00 грн. за
Договором № 01/12 та у розмірі 47 050,00 грн.
за Договором № 02/12.

З'ясуванням доказів у справі
встановлено, що позивачі скерували
відповідачу попередження із вимогою
про сплату орендної плати за Договором
№ 01/12 та за Договором № 02/12, а саме: від
08.05.2012р. (відповідач отримав 10.05.2012р., про
що свідчить відмітка з підписом
відповідача (т. 1 а.с. 33-34, 35-36) та від
04.12.2012р. (відповідач отримав 05.12.2012р., про
що свідчить відмітка з підписом
відповідача (т. 1 а.с. 37-38).

Відтак, з огляду на викладене та з
врахуванням документальних доказів у
справі, колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
зазначає, що при здійсненні розрахунку
суми боргу за Договором № 01/12, ФОП
ОСОБА_3 не враховано, що згідно
платіжного доручення №45 від 14.05.2012 року
(т. 1 а.с. 145) відповідачем сплачено 7500,00
грн., проте позивачем 1 враховано лише 7
000,00 грн. та згідно платіжного доручення
№40 від 17.06.2013 року (т. 1 а.с. 138)
відповідачем сплачено 6 000,00 грн., які
не були враховані позивачем 1.

Таким чином, покликання скаржника
(ФОП ОСОБА_3.) на безпідставне
врахування (щодо заборгованості за
Договором № 01/12) судом першої інстанції
6 000,00 грн., колегія суддів вважає
необґрунтованим, оскільки таке
спростовується матеріалами справи.
Більше того, платіжне доручення №40 від
17.06.2013 року підтверджує сплату ФОП
ОСОБА_4 6 000,00 грн. за оренду нежитлових
приміщень, оскільки містить
встановлені Законом України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» вимоги щодо
оформлення первинних документів і є
належним та допустимим доказом у
справі.

З врахуванням викладеного, судова
колегія вважає обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 1
заборгованості у розмірі 53 000,00 грн. за
неналежне виконання укладеного між
сторонами Договору № 01/12.

З'ясуванням доводів апеляційної
скарги ФОП ОСОБА_4 встановлено, що
скаржник оскаржує рішення місцевого
господарського суду, зокрема, в частині
стягнення пені та 3% річних. При цьому
слід враховувати, що статтею 599 ЦК
України передбачено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно з ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Одночасно, перевіривши доводи
позивачів встановлено, що ФОП ОСОБА_3 та
ФОП ОСОБА_5 просять стягнути з
відповідача пеню у розмірі 4 177,03 грн.
та 3% річних у розмірі 1 884,26 грн. - за
Договором № 01/12, а також пеню у розмірі 3
607,07 грн. та 3 % річних у розмірі 1 256,83
грн. - за Договором № 02/12.

Відповідно до ст. 625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата
суми боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а також трьох процентів
річних з простроченої суми,
здійснюється незалежно від тієї
обставини, чи був передбачений
договором відповідний захід
відповідальності.

Таким чином, колегія суддів
покликається на те, що якщо
зобов'язання виконано не належним
чином, то воно не припиняється, а
навпаки на сторону, яка допустила
неналежне виконання, покладаються
додаткові юридичні обов'язки, в тому
числі передбачені статтею 625
Цивільного кодексу України, оскільки
остання передбачає, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Відтак, провівши
перерахунок нарахування 3% річних,
судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 3% річних у розмірі 1 884,26 грн.
за Договором № 01/12 та 1 256,83 грн. за
Договором № 02/12.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін;
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

З огляду на викладене, враховуючи
роз'яснення Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" та здійснивши
перерахунок нарахування пені, колегія
суддів вважає обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про стягнення з
відповідача на користь позивачів 4 177,03
грн. пені - за Договором № 01/12 та 3 494,11
грн. пені - за Договором № 02/12.

Крім цього, з матеріалів позовної заяви
вбачається, що позивачі, покликаючись
на Дефектний акт від 08.04.2013р. (т. 1 а.с. 48-49)
та висновок експерта №1147 від 24.04.2013
року (т. 1 а.с. 65-75), просять стягнути з
відповідача майнову шкоду, а саме: 89 482,51
грн. - на користь позивача 1 за Договором
№ 01/12 та 59 754,49 грн. - на користь позивача
2 за Договором № 02/12.

Одночасно, перевіряючи доводи
апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 щодо
ненадання судом першої інстанції
правової оцінки висновку експертного
будівельно-технічного дослідження №
1147 від 24.04.2013 року, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідно до абз. 5
п. 2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 4 від
23.03.2012 року «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи» (з
наступними змінами і доповненнями) не
може вважатися актом судової
експертизи висновок спеціаліста,
наданий заявникові (юридичній чи
фізичній особі) на підставі його заяви,
- навіть якщо відповідний документ має
назву "висновок судового експерта" або
подібну до неї, оскільки особа набуває
прав та несе обов'язки судового
експерта тільки після одержання нею
ухвали про призначення експертизи.
Відтак, доводи апеляційної скарги ФОП
ОСОБА_3 в цій частині є безпідставними.

Одночасно встановлено, що для
повного та об'єктивного вирішення
спору по суті ухвалою Господарського
суду Львівської області від 18.06.2013 року
(т. 1 а.с. 156-159) було призначено судову
будівельно-технічну ексертизу
нежитлових приміщень, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 та поставлено на
вирішення експертів такі питання:

- Яка технічна причина пошкоджень
та руйнувань об'єкта нерухомого майна
(елементів, конструкцій,
інженерних мереж тощо)?

- Яка вартість
ремонтно-будівельних робіт проведення
яких необхідне для
усунення пошкоджень?

- Чи виникли дані ушкодження в
процесі правильної експлуатації даних
приміщень (враховуючи, що
експлуатувалось приміщення 3 роки)?

11 березня 2014 року складено висновок
Львівського НДІСУ № 2286 судової
будівельно-технічної експертизи по
господарській справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про
стягнення 269 160,19 грн. (т. 1 а.с. 162-165).

Згідно з вищевказаним висновком
встановлено, що на день проведеня
огляду 03.10.2013 року експертом нежитлових
приміщень по АДРЕСА_1 встановлено, що у
виробничих приміщеннях та в більшій
частині офісних приміщень проведено
відновлювальний ремонт, сліди
пошкоджень відсутні. З огляду на
викладене, експертом не досліджувався
стан конструктивних елементів та
оздоблення поверхонь нежитлових
приміщень, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1 до початку відновлювальних
робіт, тому встановити вартість
ремонтно-будівельних робіт, проведення
яких необхідне було для усунення
пошкоджень не надається можливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України
власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

У відповідності до ст. 22 ЦК України
передбачено відшкодування збитків та
інші способи відшкодування майнової
шкоди. Особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі. Якщо особа, яка
порушила право, одержала у зв'язку з цим
доходи, то розмір упущеної вигоди, що
має відшкодовуватися особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право. На вимогу особи, якій завдано
шкоди, та відповідно до обставин справи
майнова шкода може бути відшкодована і
в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана
майну, може відшкодовуватися в натурі
(передання речі того ж роду та тієї ж
якості, полагодження пошкодженої речі
тощо).

Відповідно до п. 2 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 6 від
27.03.1992р. "Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" (з наступними
змінами і доповненнями) розглядаючи
позови про відшкодування шкоди, суди
повинні мати на увазі, що шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Поряд з цим, при вирішенні спору про
відшкодування шкоди, господарський суд
в обов'язковому порядку встановлює
наявність таких умов відповідальності
відповідача як безпосередній
причинний зв'язок між відповідними
діями (бездіяльністю) і шкодою та вину
відповідача.

При цьому, відсутність або ж
недоведеність хоча б одного елемента
складу правопорушення, за загальним
правилом, виключає настання
відповідальності у вигляді
відшкодування шкоди (збитків).

Перевіряючи доводи апеляційної
скарги судом встановлено, що
позивачами не доведено належними та
допустимими доказами наявності в діях
відповідача складу цивільного
правопорушення, за яке встановлена
відповідальність у вигляді
зобов'язання відшкодувати майнову
шкоду (збитки). Крім цього, позивачами
не доведено, що вони зазнали збитків
внаслідок протиправної поведінки
відповідача. Причинний зв'язок між
протиправною поведінкою і шкодою
відсутній, вина відповідача
документальними доказами у справі не
доведена.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 1 - 89 482,51 грн. та з
відповідача на користь позивача 2 - 59
754,49 грн., оскільки елементи складу
цивільного правопорушення відсутні,
експерт не встановив вартості
відновлювальних робіт, а позивачами не
надано жодних документальних доказів,
які б підтверджували, що вони зазнали
збитків внаслідок протиправної
поведінки відповідача та в результаті
чого понесли витрати на відновлення
належного їм майна, а також не надано
документальних доказів щодо розміру
вартості понесених ними витрат.

29 вересня 2014 року Львівському
апеляційному господарському суду від
відповідача поступило клопотання про
призначення повторної експертизи
(вхідний номер канцелярії Львівського
апеляційного господарського суду №
01-05/4591/14 від 29.09.2014р.).

Розглянувши вказане клопотання
Львівський апеляційний господарський
суд вважає, що у задоволенні клопотання
слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до п. 15.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 4 від 23.03.2012р. «Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи» (з наступними змінами і
доповненнями) повторною визнається
судова експертиза, у проведенні якої
експерт досліджує ті ж самі об'єкти і
вирішує ті ж самі питання, які
досліджувалися і вирішувалися у
первинній судові експертизі. Нові
об'єкти на дослідження повторної
судової експертизи подаватися не
можуть, так само як не можуть ставитися
на її вирішення питання, які не
розглядалися попередньою експертизою.

Повторна судова експертиза
призначається з ініціативи суду або за
клопотанням учасників процесу, якщо
висновок експерта визнано
необґрунтованим чи таким, що
суперечить іншим матеріалам справи,
або коли він викликає сумнів у його
правильності, або за наявності
істотного порушення норм, які
регламентують порядок призначення і
проведення експертизи. Повторну судову
експертизу може бути призначено також,
якщо є розходження у висновках кількох
експертів і їх неможливо усунути
шляхом одержання додаткових пояснень
експертів у судовому засіданні.
Повторну судову експертизу слід
доручати іншому експерту (експертам).

Як зазначалося вище, під час
розгляду справи в суді першої
інстанції ухвалою Господарського суду
Львівської області від 18.06.2013 року у
справі № 914/1771/13 було призначено судову
будівельно-технічну експертизу
нежитлових приміщень, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

З поданого ФОП ОСОБА_4 клопотання
вбачається, що жодне з поставлених в
ньому питань не розглядалося
попередньою експертизою та більше
того, під час розгляду справи судом
першої інстанції відповідач жодним
чином не ставив під сумнів висновок
експерта № 2286 від 11.03.2014 року. За таких
обставин підстави для задоволення
поданого клопотання відсутні.

З огляду на викладене, судова
колегія зазначає, що скаржниками у
справі не доведено обставини на які
вони покликаються, як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень; господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
При цьому слід зазначити, що і висновок
експертизи являється одним із доказів
та не має жодної прерогативи перед
іншими документальними доказами у
справі.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду
Львівської області від 13.05.2014р.
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає, а
інші зазначені в апеляційних скаргах
доводи скаржників не відповідають
матеріалам справи, документально не
обґрунтовані, не базуються на
законодавстві, що регулює спірні
правовідносини, а тому не визнаються
такими, що можуть бути підставою згідно
ст. 104 ГПК України для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в
апеляційному порядку, відповідно до
вимог ст. 49 ГПК України покласти на
скаржників.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, - Львівський апеляційний
господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні клопотання про
призначення повторної експертизи
відмовити.

2. Рішення Господарського суду
Львівської області від 13.08.2014 року у
справі № 914/1771/13 залишити без змін,
апеляційні скарги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 б/н від 13.06.2014
року та Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 б/н б/д - без задоволення.

3. Судовий збір за перегляд рішення
Господарського суду Львівської
області в апеляційному порядку
покласти на скаржників.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в
Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений
13.10.2014р.

Головуючий-суддя
Мельник Г.І.

Суддя
Новосад Д.Ф.

Суддя
Хабіб М.І.