ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.
справа №
911/3954/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Яреми В.А., розглянувши
матеріали справи

за позовом Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Україна», Київська
обл., с. Семенівка

до 1. Перегонівської сільської ради,
Київська обл., с. Перегонівка

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Деремезна-Агро»,
Київська обл., м. Біла Церква

про визнання договору частково
недійсним

за участю представників:

від позивача: Степченко Ю.А.
(довіреність №93 від 25.03.2014)

від відповідача 1: не прибув

від відповідача 2: не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

10.09.2014 Сільськогосподарське товариство
з обмеженою відповідальністю
«Україна» (далі-СТОВ «Україна»/позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Перегонівської сільської ради
(далі-відповідач 1) та Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Деремезна-Агро» (далі-ТОВ
«Деремезна-Агро»/відповідач 2) про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки №1/01-14, укладеного
між відповідачами 17.01.2014, в частині
оренди земельних ділянок НОМЕР_1, що
знаходяться в адміністративних межах
Перегонівської сільської ради.

Відповідачі 1, 2 не скористались правом,
наданим ст. 59 Господарського
процесуального кодексу України, та
відзиви на позовну заяву не надали.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 16.09.2014 порушено провадження
у справі №911/3954/14 та призначено справу
до розгляду на 23.09.2014

22.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від відповідача
2 надійшло клопотання про відкладення
розгляду даної справи. Зазначене
клопотання судом задоволено.

23.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від позивача
надійшло клопотання про витребування
від Реєстраційної служби Обухівського
міськрайонного управління юстиції
відомостей щодо реєстрації спірного
договору оренди земельної ділянки, яке
було задоволено ухвалою
господарського суду Київської області
від 23.09.2014.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 23.09.2014 розгляд даної справи
було відкладено на 14.10.2014.

14.10.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області від відповідача
1 надійшло клопотання про відкладення
розгляду даної справи у зв'язку з
перебуванням голови Перегонівської
сільської ради у відпустці.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови
пленуму Вищого господарського сулу
України від 26.12.2011 №18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу щодо відкладення розгляду
справи у зв'язку з відсутністю його
представника (з причин, пов'язаних з
відпусткою, хворобою, службовим
відрядженням, участю в іншому судовому
засіданні і т. п.). При цьому
господарський суд виходить з того, що у
відповідних випадках такий учасник
судового процесу не позбавлений права
і можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК.
Неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів
для оплати послуг представника не може
свідчити про поважність причини його
відсутності в судовому засіданні.

З огляду наведеного, а також враховуючи
ненадання суду належних та допустимих
доказів у розумінні ст. 34 ГПК України,
що підтверджують факт відсутності у
відповідача 1, як юридичної особи,
можливості направити іншого
представника у судове засідання 14.10.2014,
судом у задоволенні зазначеного
клопотання відповідача 1 відмовлено.

В судові засідання 23.09.2014 та 14.10.2014
представники відповідачів 1, 2 не
прибули, витребувані судом документи
не надали, про причини їх ненадання суд
не повідомили, хоча про час та місце
розгляду даної справи були повідомлені
належним чином.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та заслухавши
пояснення позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2010 між СТОВ «Україна» (далі-орендар)
та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_12 (далі-орендодавці) було
укладено договори оренди земельних
ділянок загальною площею 33,15 га, що
знаходяться в адміністративних межах
Перегонівської сільської ради
(далі-земельні ділянки НОМЕР_1).

Як зазначає позивач, 28.04.2014
відповідачем 2 було самовільно зайнято
орендовані земельні ділянки, переорано
та в подальшому засіяно культурою сої,
внаслідок чого 19.06.2014 позивачем було
надіслано голові Перегонівської
сільської ради заяву №202 про вчинення
правопорушення, передбаченого ст. 104
КУпАП.

Листом №254/01-17 від 29.07.2014 Перегонівська
сільська рада повідомила позивача про
те, що у зв'язку з укладенням 17.01.2014 між
відповідачами 1, 2 договору оренди
земельної ділянки загальною площею 74,5
га, яка знаходиться в адміністративних
межах Перегонівської сільської ради,
факту адміністративного
правопорушення в діях ТОВ
«Деремезна-Агро» Перегонівською
сільською радою встановлено не було.

Посилаючись на те, що до складу земель,
які є об'єктом оренди договору №1/01-14
від 17.01.2014, укладеного між
відповідачами 1, 2, входять земельні
ділянки, орендовані позивачем згідно
вищезазначених договорів оренди від
01.01.2010, що перешкоджає позивачу
належним чином користуватись
вказаними об'єктами оренди, позивач, як
орендар спірної нерухомості, просить
суд визнати недійсним договір оренди
земельної ділянки №1/01-14 в частині
оренди земельних ділянок НОМЕР_1, що
знаходяться в адміністративних межах
Перегонівської сільської ради з
підстав ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Оскільки відповідачами 1, 2 не надано
суду ані відзиву на позовну заяву, ані
будь-яких інших доказів, що впливають
на вирішення даного спору по суті, суд у
відповідності до ст. 75 ГПК України,
здійснював розгляд даної справи за
наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши пояснення
представника позивача, суд встановив,
що заявлена позовна вимога задоволенню
не підлягає виходячи з наступного.

Частинами 1 та 2 ст. 11, ст. 202 Цивільного
кодексу України унормовано, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України
визначені загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Водночас, пунктом 2.6 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» передбачено, що не може
бути визнаний недійсним правочин, який
не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським
судам необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК
України, частини друга - п'ята, сьома
статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими
правочини (укладеними господарські
договори), в яких (за якими): не
здійснено державну реєстрацію або
нотаріальне посвідчення, необхідні для
його вчинення, тощо. Встановивши
відповідні обставини, господарський
суд відмовляє в задоволенні позовних
вимог як про визнання правочину
недійсним, так і про застосування
наслідків недійсності правочину.
Водночас господарським судам
необхідно враховувати таке. Визначення
договору як неукладеного може мати
місце на стадії укладення договору, а
не за наслідками виконання його
сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Приписами ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 283
Господарського кодексу України
встановлено, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності.

У відповідності до ч. 1 ст. 210 ЦК України,
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 13, ч. 5 ст. 6 Закону
України «Про оренду землі», договір
оренди землі - це договір, за яким
орендодавець зобов'язаний за плату
передати орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Право оренди земельної ділянки
підлягає державній реєстрації
відповідно до закону.

Статтею 125 Земельного кодексу України
встановлено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

З системного аналізу наведених
законодавчих положень слідує, що
договір оренди земельної ділянки
набирає чинності після досягнення
домовленості з усіх істотних умов,
підписання його сторонами і державної
реєстрації.

Натомість, надана суду копія
примірника договору оренди земельної
ділянки №1/01-14 від 17.01.2014 не містить
відмітки про його державну реєстрацію.

Крім того, у відповідності до листа
Реєстраційної служби Обухівського
міськрайонного управління юстиції №1425
від 13.10.2014, наданого на виконання вимог
ухвали господарського суду Київської
області від 23.09.2014, документи та заяви
щодо реєстрації укладеного між
відповідачами 1, 2 договору оренди
земельної ділянки №1/01-14 від 17.01.2014 до
реєстраційної служби не надходили, а
відтак державна реєстрація
відповідного договору не проводилась.

Таким чином, з огляду на відсутність
доказів державної реєстрації спірного
договору оренди земельної ділянки
№1/01-14 від 17.01.2014, яка є обов'язковою
умовою для набуття чинності договором,
суди дійшов висновку про неукладеність
даного правочину.

У відповідності до п. 2.6 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 №11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
встановивши, що оспорюваний правочин
не вчинено (договір не укладено),
господарський суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину.

За таких обставин, беручи до уваги
наведені законодавчі положення, а
також враховуючи встановлення
неукладеності спірного договору
оренди земельної ділянки №1/01-14 від
17.01.2014, суд дійшов висновку про відмову
у задоволенні позовної вимоги про
визнання частково недійсним
означеного правочину в частині оренди
земельних ділянок НОМЕР_1, що
знаходяться в адміністративних межах
Перегонівської сільської ради, позаяк
договір, який не укладено, не може бути
визнано недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Вищого господарського суду
України від 29.01.2014, 12.08.2014 у справах №12/197
та №920/41/13 відповідно.

Витрати по сплаті судового збору, у
відповідності до ч. 5 ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, при відмові в позові
покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 33, 34, 49, 59, 75,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, ст. 11, 202, 203, 210, 215,
Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 13
Закону України «Про оренду землі», суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 14.10.2014

Суддя

В.А. Ярема