ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р.
Справа № 904/3207/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І.,
суддя Барбашова С.В.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився.

відповідача - Візір О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. № 2066
П/3-9) на рішення господарського суду
Полтавської області від 10.07.14 р. у
справі № 904/3207/14

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Агро - Союз", с. Майське,
Синельниківський район,
Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Українське зерно", м.
Полтава,

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ПАТ "Агро - Союз" звернувся до
господарського суду Полтавської
області з позовною заявою, в якій
просив суд визнати недійсним договір
поставки № 12/12 від 12.12.2012 р., укладений
між ПАТ "Агро - Союз" та ТОВ "Українське
зерно", та стягнути з відповідача 1218,00
грн. судового збору.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 10.07.2014 р. по
справі № 904/3207/14 у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Рішення мотивоване з посиланням на
відсутність підстав для визнання
укладеного сторонами договору
поставки № 12/12 від 12.12.2012 р. недійсним.
При цьому, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази наявності попередніх
домовленостей між сторонами про умову
оплати товару. Позивачем не доведено в
чому полягає помилка та чи дійсно мала
місце помилка при укладенні правочину,
не доведено вчинення спірного
правочину під впливом помилки в
частині оспорюваного ним п. 5.1.
договору.

Крім того, як зазначено в рішення,
неправильне тлумачення (розуміння)
стороною правочину чи його окремих
умов, не є підставою вважати правочин
вчиненим під впливом помилки та ін.

Позивач з рішенням господарського суду
першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Полтавської області від 10.07.2014 р. у
даній справі та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, з мотивів та підстав,
зазначених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач зазначає про те, що суд першої
інстанції всупереч наявним у
матеріалах справи доказам не визнав
істотної помилки. На порушення ч. 1 ст. 41
ГПК України суд першої інстанції не
призначив судову експертизу для
з'ясування того, в якому з примірників
договору позивача або відповідача
змінений перший лист договору. Крім
того, посилається на те що суд першої
інстанції при винесенні рішення
необґрунтовано відхилив його
клопотання про відкладення розгляду
справи, та розглянув справу без участі
його представника та ін.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу просить рішення господарського
суду першої інстанції залишити без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення, посилаючись на законність
та обґрунтованість рішення суду, з
мотивів викладених у відзиві та ін.

Позивач у призначене судове засідання
не з'явився.

Враховуючи факт належного
повідомлення позивача та відповідача
про час та місце розгляду апеляційної
скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України,
щодо обов`язку господарського суду
витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, судова колегія вважає,
що судом в межах наданих ним
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

Неявка в судове засідання представника
позивача не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши
справу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення встановила
наступне:

Як свідчать матеріали справи, 12.12.2012 р.
між ПАТ "АГРО-СОЮЗ" (покупець) та ТОВ
"Українське зерно" (постачальник)
укладено договір поставки № 12/12,
відповідно до якого постачальник
зобов'язався передати у власність
покупця білково-мінерально-вітамінні
добавки, комбікорми (насипом або
фасовані в мішки), премікси, інший товар
за погодженням сторін, а покупець
зобов'язався прийняти товар і оплатити
на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 2.1. договору,
найменування товару, його кількість,
ціна товару за одиницю і по позиціях
зазначаються у видаткових накладних
постачальника на товар.

Відповідно до п. 3.1. договору, поставка
товару здійснюється партіями протягом
усього терміну дії цього договору.

Відповідно до п. 4.1. договору, ціна
товару, що постачається відповідно до
договору, зазначається у видаткових
накладних постачальника. У вартість
товару включаються усі витрати
постачальника згідно з базисом
поставки.

Відповідно до п. 5.1. договору, оплата
товару покупцем здійснюється в порядку
100 % оплати вартості даної партії товару
(відповідно до видаткової накладної)
протягом 20 банківських днів з дати
поставки певної партії товару. Датою
поставки певної партії товару є дата
видаткової накладної постачальника.

Відповідно до п. 5.2. договору,
постачальник має право, без
додаткового погодження з покупцем,
грошові кошти, які сплачує покупець
відповідно до умов цього договору,
зараховувати в наступному порядку,
незалежно від призначення платежу:

- в першу чергу - прострочені платежі
(основного боргу)

- в другу чергу - поточні платежі.

Відповідно до п. 11.2. договору, договір
набуває чинності з 12.12.2012 р. і діє до
31.12.2013 р., але в будь-якому випадку до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань по даному договору.

На виконання договору поставки № 12/12
від 12.12.2012 р. відповідач передавав у
власність позивача товар.

Позивач зазначає про те, що договір
поставки № 12/12 від 12.12.2012 р. укладений
ним внаслідок помилки, яка має істотне
значення, а саме: пропозиція укласти
договір (оферта) отримана позивачем від
відповідача по електронній пошті у
вигляді проекту договору викладеного,
як єдиний документ, як це передбачено ч.
2 ст. 181 ГК України. При цьому, позивача
не влаштовував запропонований
відповідачем у п. 5.1. проекту договору
строк оплати товару "14 календарних днів
з дати поставки конкретної партії
товару", в подальшому у відповіді
позивача запропоновано відповідачу
укласти договір з умовою оплати товару
в строк протягом 20 банківських днів з
дати поставки конкретної партії
товару".

Зазначену відповідь позивач оформив
шляхом складання та підписання двох
примірників договору з зазначенням у п.
5.1. договору запропонованої ним умови
оплати протягом 20 банківських днів.
Обидва примірники договору, позивач
начебто віддав представнику
відповідача. Пізніше позивач отримав
від відповідача по факсу копію
останньої сторінки договору на який
був проставлений підпис відповідача та
відбиток його печатки. Позивач
зазначає про те, що оригінал примірнику
договору з підписом відповідача
останній не повернув. При цьому жодних
заперечень від відповідача щодо не
згоди з проектом договору позивач не
отримував, а 02.01.2013 сторонами підписана
специфікація до договору та з 02.01.2013 р.
розпочалася поставка товару. Таким
чином, дії відповідача по підписанню
специфікації та поставці товару
підтвердили його згоду на прийняття п.
5.1. договору в редакції запропонованій
позивачем. До березня 2014 р. з боку
відповідача жодних претензій щодо
строків оплати товару не було. Проте у
кінці березня 2014 р. позивач отримав від
відповідача вимогу № 319 від 24.03.2014 р. про
сплату заборгованості за товар, в якій
відповідач зазначив, що п. 5.1. договору
передбачений строк оплати "протягом 14
календарних днів з дати поставки
певної партії товару".

Позивач вважає, що виявлена
розбіжність між змістом примірників
договору свідчить про те, що сторони
договору помилилися щодо того, який
саме строк оплати товару ними
погоджений під час укладення договору.
Зазначена помилка, на думку позивача
має істотне значення, оскільки, позивач
вважає, що має право на відстрочення
оплати на 20 банківських днів і раніше
цього строку не виникне ні
прострочення оплати, ні як наслідок
цього прострочення - обов'язок по
сплаті пені і 10% річних зазначених в п.
8.3. договору.

Зазначені обставини стали підставою
для звернення позивача до суду з
позовом по даній справі.

З матеріалів справи також вбачається,
що господарський суд приймаючи
оскаржуване рішення крім іншого
виходив з того, що відсутні підстави
для визнання укладеного сторонами
договору поставки № 12/12 від 12.12.2012 р.
недійсним. Позивачем не доведено в чому
саме полягає помилка та чи дійсно мала
місце помилка при укладенні правочину,
не доведено вчинення спірного
правочину під впливом помилки в
частині оспорюваного ним п. 5.1.
договору.

Крім того, неправильне тлумачення
(розуміння) стороною правочину чи його
окремих умов, не є підставою вважати
правочин вчиненим під впливом помилки.

Викладені вище висновки
господарського суду, на думку колегії
суддів, відповідають фактичним
обставинам спору та матеріалам справи,
їм надана правильна та належна правова
оцінка, в зв'язку з чим відсутні
підстави для задоволення апеляційної
скарги і скасування прийнятого по
справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК
України, доказами у справі є будь -які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Тобто, правочин - правомірна, не
заборонена законом, вольова дія
суб'єкта цивільних правовідносин.
Правомірність є конститутивною
ознакою правочину як юридичного факту.
Якщо вчинений правочин відповідає всім
вимогам закону, а також вимогам, що їх
висунули його учасники, цей правочин є
правомірним з урахуванням вимог ст. 204
Цивільного кодексу України.

Договір, згідно з ст. 11 ЦК України, є
однією з підстав виникнення цивільних
прав і обов'язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є: умови про
предмет договору; умови, що визнані
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду; а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

В ст. 203 цього ж кодексу містяться
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема, зміст правочину (заснованого
на договорі) не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність тих
обставин (підстав), з якими закон
пов'язує визнання їх недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству. Отже,
сторони у договорі можуть, відступивши
від положень актів цивільного
законодавства, врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також умов,
щодо яких на вимогу однієї із сторін
повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Як свідчить укладений між сторонами
договір № 12/12 від 12.12.2012 р. за своєю
ознакою він є договором поставки.

Згідно з ст. 712 ЦК України, за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Укладеним договором сторони обумовили
всі необхідні для даного виду
правочину істотні умови, в зв'язку з
чим, висновки суду про відсутність
підстав для визнання зазначеного
договору недійсним є законними та
такими, що підтверджуються матеріалами
справи. До таких висновків судова
колегія прийшла виходячи з наступного.

Згідно з п. 1.1. договору, постачальник
зобов'язався передати у власність
покупця білково-мінерально-вітамінні
добавки, комбікорми (насипом або
фасовані в мішки), премікси, інший товар
за погодженням сторін, а покупець
зобов'язався прийняти товар і оплатити
на умовах, передбачених договором.

Відповідно до п. 2.1. договору,
найменування товару, його кількість,
ціна товару за одиницю і по позиціях
зазначаються у видаткових накладних
постачальника на товар.

Відповідно до п. 3.1. договору, поставка
товару здійснюється партіями протягом
усього терміну дії цього договору.

Відповідно до п. 4.1. договору, ціна
товару, що постачається відповідно до
договору, зазначається у видаткових
накладних постачальника. У вартість
товару включаються усі витрати
постачальника згідно з базисом
поставки.

Відповідно до п. 5.1. договору, оплата
товару покупцем здійснюється в порядку
100 % оплати вартості даної партії товару
(відповідно до видаткової накладної)
протягом 20 банківських днів з дати
поставки певної партії товару. Датою
поставки певної партії товару є дата
видаткової накладної постачальника.

Відповідно до п. 5.2. договору,
постачальник має право, без
додаткового погодження з покупцем,
грошові кошти, які сплачує покупець
відповідно до умов цього договору,
зараховувати в наступному порядку,
незалежно від призначення платежу:

- в першу чергу - прострочені платежі
(основного боргу);

- в другу чергу - поточні платежі.

Відповідно до п. 11.2. договору, цей
договір набуває чинності з 12 грудня 2012
року і діє до 31 грудня 2013 року, але в
будь-якому випадку до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
по даному договору.

02.12.2013 р. сторонами складена
специфікація № 1 до договору № 12/12 від
12.12.2012 р. (а. с. 14), зазначена специфікація
підписана позивачем та відповідачем,
містить відомості щодо найменування
товару, ціни товару за тону з ПДВ,
кількість товару в тоннах, вартість
товару з ПДВ, загальна вартість товару
який постачається відповідно до цієї
специфікації, період та умови поставки
товару.

На виконання договору поставки № 12/12
від 12.12.2012 р. відповідач передавав у
власність позивача товар і даний факт
не заперечується сторонами.

Отже, конклюдентні дії сторін та додані
документи свідчать про фактичне
узгодження всіх необхідних умов та
виконання спірного договору сторонами.

До того ж, істотне значення для
виконання зобов'язання, що виникло на
підставі договору має не строк
останнього а визначення строку
виконання цього зобов'язання.

Сторони у встановленому законом
порядку узгодили обов'язкові умови
договору, що вважаються для нього
істотними.

Разом з тим доводи позивача про
наявність додаткових пропозицій при
укладанні спірного договору щодо зміни
строку (терміну) оплати не можуть бути
прийняті судом до уваги, оскільки в
договорі відсутні позначки
(зауваження) щодо наявності такої
пропозиції, розбіжностей тощо. Крім
того, позивач не надав доказів
звернення до відповідача з
відповідними письмовими пропозиціями,
листування щодо заміни умов договору
та узгодження відповідних
розбіжностей.

Матеріали справи свідчать про те, що
сторонами вчинені дії щодо виконання
умов спірного договору.

Стосовно посилання позивача в даному
випадку на вимоги ст. 229 ЦК України суд
зазначає наступне:

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними",
вбачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що позивач, в
розумінні даних процесуальних норм, не
довів та не надав суду належних
доказів, які підтверджують, що в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) були недодержані вимоги,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України, тобто не
довів підстави, в силу яких спірний
договір має бути визнаний недійсним.
Також відсутні будь-які докази про
наявність попередніх домовленостей
між позивачем та відповідачем про
умову оплати товару, не доведено
вчинення спірного правочину під
впливом помилки в частині оспорюваного
ним п. 5.1. договору.

Крім того, спірний правочин не містить
положень, які б суперечили вимогам
чинного законодавства або інтересам
сторін, а волевиявлення сторін
правочину є вільне і відповідає їхній
внутрішній волі, що відповідає
загальним вимогам, встановленим
статтею 203 Цивільного кодексу України,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Разом з тим, безпідставними є посилання
позивача на не призначення судової
експертизи для з'ясування того, в якому
з примірників договору позивача або
відповідача змінений перший лист
договору.

При цьому, відповідно до вимог ст. 41 ГПК
України, судову експертизу може бути
призначено для вирішення питань, що
потребують спеціальних знань, тоді як в
даному випадку взагалі не потребується
ніяких спеціальних знань.

З урахуванням викладеного, а також
того, що за правилами господарського
судочинства обов'язок доказування
існування обставин покладається на
сторону, яка посилається на вказані
обставини, того, що в матеріалах справи
міститься достатньо документів для
повного та об'єктивного її вирішення по
суті, того, що позивач в обґрунтування
своїх вимог не довів необхідності
застосування спеціальних знань, того,
що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 43, ч. 5 ст. 42
ГПК України ніякі докази не мають для
господарського суду заздалегідь
встановленої сили, в т.ч. експертний
висновок.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги про те, що при прийнятті рішення
суд необґрунтовано відхилив
клопотання про відкладення розгляду
справи, та розглянув справу без участі
його представника позивача, судова
колегія зазначає наступне:

Як свідчать матеріали справи,
представник позивача двічі заявляв
клопотання про відкладення розгляду
справи, а саме: вх. № 7880 від 18.06.2014 р., вх.
№ 8649 від 07.07.2014 р. В першому разі ухвалою
суду від 19.06.2014 р. клопотання про
відкладення розгляду справи
задоволено та розгляд справи
відкладено на 10.07.2014 р. В другому разі
суд першої інстанції вірно зазначив
про те, що позивач не обмежений у праві
вибору іншого представника у випадку
відрядження особи, що його представляє.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, суддя
відкладає розгляд справи коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному судовому засіданні,
зокрема такою обставиною є нез'явлення
в засідання представників сторін,
інших учасників судового процесу.

Проте, враховуючи по-перше те, що норми
ГПК України передбачають можливість
розгляду справи без участі
представників сторін, по-друге те, що
ст. 77 ГПК України передбачає
відкладення розгляду справи лише у
випадках, коли спір не може бути
вирішено в даному судовому засіданні,
по-третє те, що позивач з моменту
прийняття позовної заяви до моменту
прийняття господарським судом рішення
по даній справі мав можливість надати
вичерпний перелік доказів в
обґрунтування своїх вимог, посилання
останнього на незаконність прийняття
господарським судом оскаржуваного
рішення є необґрунтованими в зв'язку з
чим, не можуть бути прийняті судом до
уваги.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 104 ГПК
України порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни судового рішення
лише за умови, якщо це порушення
призвело до прийняття неправильного
рішення. Однак, враховуючи викладене,
позивачем, з урахуванням ст. 33 ГПК
України не надано жодного доказу того,
що господарський суд при винесенні
рішення порушив норми процесуального
права, які могли б в будь-якому випадку
бути підставою для скасування даного
рішення в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд визнає
доводи позивача позбавленими
фактичного та правового обґрунтування,
а так само такими, що не відповідають,
як матеріалам справи, так і нормам
чинного законодавства, у зв'язку з
ненаданням всупереч вимогам ст. 33 ГПК
України доказів в підтвердження
обставин, на існуванні яких наполягає
позивач.

На підставі вищевикладеного, рішення
господарського суду Полтавської
області від 10.07.14 р. по справі № 904/3207/14
прийнято з урахуванням фактичних
обставин справи та чинного
законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в
рішенні господарського суду
відповідають вимогам законодавства та
фактичним обставинам справи, а мотиви
заявника скарги, з яких вони
оспорюються не можуть бути підставою
для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст.
105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду
Полтавської області від 10.07.14 р. по
справі № 904/3207/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови підписано 22.09.2014
р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Пушай В.І.

Суддя
Барбашова С.В.