ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 02 " жовтня 2014 року
Справа № 920/1172/14

Колегія
суддів у складі:

головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя
Потапенко В.І.,суддя Пушай В.І.

при секретарі Крупі О.О.

позивача -Єфіменко Л.І., довіреність від
28.11.2013 р. № 558/д

відповідача -- Юрченко І.М., довіреність
№ 30/124 від 30.12.2013 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. № 2796
С/3) на рішення господарського суду
Сумської області від 21 серпня 2014 року у
справі № 920/1172/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Укрнафта" в особі
нафтогазовидобувного управління
"Охтирканафтогаз", м. Охтирка Сумської
області

до Публічного акціонерного товариства
по газопостачанню та газифікації
"Сумигаз", м. Суми

про 690603,53 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство
"Укрнафта" в особі
нафтогазовидобувного управління
"Охтирканафтогаз" звернулось до
господарського суду Сумської області з
позовом до Публічного акціонерного
товариства по газопостачанню та
газифікації "Сумигаз" про стягнення
690603 грн., в тому числі: 317597,53 грн.
інфляційних нарахувань за період
прострочення з 01.10.2013 р. по 30.04.2014 р. на
заборгованість в розмірі 4182712 грн. за
послуги по транспортуванню газу по
договорам № 73/1170 від 24.07.2001 р., 4/18-Г/398
від 19.03.2002 р., № 13/07/523-Р від 16.04.2002 р., яку
було стягнуто рішенням господарського
суду Сумської облсті від 11.04.2007 р. у
справі № 9/643-05 та нарахованих на
вказану заборгованість 3% за період
прострочення з 27.06.2011 р. по 15.06.2014 р. в
сумі 337006,32 грн.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 21 серпня 2014 року у справі №
920/1172/14 (суддя Лугова Н.П.) позов
задоволено.

З відповідача стягнуто: на користь
позивача - 317886,18 грн. інфляційних
нарахувань та 337006,32 грн. 3% річних; в
доход Державного бюджету України-5,77
грн. судового збору.

Відповідач із вказаним рішенням в
частині стягнення 125853,01 грн.
інфляційних нарахувань та 3% річних в
сумі 5984,63 грн. не погодився та подав на
нього до Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення
місцевим господарським судом норм
матеріального і процесуального права,
просить це рішення в зазначеній
частині скасувати та прийняти в цій
частині нове рішення про відмову в
позові.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
господарський суд першої інстанції в
порушення ч. 3 статті 22, п. 2 ч. 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України, за відсутності заяви позивача
про збільшення позовних вимог чи його
клопотання про вихід за межі позову
стягнув 288,65 грн. інфляційних втрат, які
не було заявлено до стягнення в
позовній заяві.

При цьому апелянт зазначає, що
господарський суд першої інстанції
безпідставно визнав письмові
заперечення позивача на відзив на
позов, в яких було наведено розрахунок
інфляційних втрат в розмірі, який
перевищує їх розмір, заявлений в
позовній заяві на 288,65 грн., в якості
заяви про збільшення позову, оскільки
в цих запереченнях позивач не зазначав
про збільшення позову, при їх поданні
не доплачував судовий збір та не
надсилав їх копію відповідачу, а в
судовому засіданні наголошував на
тому, що розмір позовних вимог не
збільшував.

Окрім цього апелянт посилається на
те, що господарський суд першої
інстанції дійшов необґрунтованого
висновку про стягнення інфляційних
втрат та 3 % річних в заявленому в
позовній заяві розмірі, оскільки в
розрахунку позовних вимог не враховано
здійснення відповідачем часткової
сплати заборгованості на суму 763206,63
грн. та період прострочення -з липня 2011
року по жовтень 2013 року, в якому індекс
інфляції був меншим за одиницю (мала
місце дефляція), що призвело до
безпідставного стягнення 125853,01 грн.
інфляційних нарахувань та 3% річних в
сумі 5984,63 грн.

Представник відповідача в
судовому засіданні підтримує
апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому
засіданні та у відзиві на апеляційну
скаргу проти її задоволення заперечує,
просить оскаржуване рішення залишити
без змін.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги та відзиву на неї , повторно
розглянувши справу відповідно до вимог
статті 101 ГПК України, вислухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши повноту встановлення
місцевим господарським судом обставин,
що мають значення для справи та
правильність застосування норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено господарським судом
першої інстанції, рішенням
господарського суду Сумської області
від 11.04.2007 року у справі № 9/643-05 позов
Відкритого акціонерного товариства
"Укрнафта" в особіНафтогазовидобувного
управління "Охтирканафтогаз"
задоволено та стягнуто з Відкритого
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
"Сумигаз" 4 182 712,88 грн. боргу, 1 777493,09
грн. інфляційних нарахувань, 3% річних в
сумі 503 644,47 грн., 25 500,00 грн.
державного мита та 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

27.04.2008 року господарським судом
Сумської області видано наказ на
примусове виконання вказаного рішення
та пред'явлено його до державної
виконавчої служби.

Відповідачем жодних виплат в рахунок
погашення стягнутої вказаним рішенням
основної суми заборгованості не
проводилось.

Протягом січня-травня 2014 року
відповідачем на рахунок позивача
перераховано на загальну суму 763 206,63
грн. із призначенням платежу
-«погашення заборгованості згідно з
рішенням господарського суду Сумської
області від 28.01.2014 р. у справі № 9/643-05»
що підтверджується платіжними
дорученнями (а.с. 36-38).

Позивачем вказані суми зараховувались
на погашення судових витрат,
інфляційних нарахувань та штрафних
санкцій, стягнутих зазначеним рішенням
господарського суду в порядку
черговості відповідно до статті 534
Цивільного кодексу України, у зв'язку з
чим не враховувались як суми
направлені на погашення основної
заборгованості за цим рішенням суду.

Посилаючись на те, що стягнута рішенням
господарського суду Сумської області
від 11.04.2007 року у справі № 9/643-05 основна
заборгованість в сумі 4 182 712,88
грн. відповідачем не сплачувалась ,
позивач просив суд стягнути з
відповідача нараховані на вказану
заборгованість інфляційні втрати за
період прострочення з 01.10.2013 р. по
30.04.2014 р. в сумі 4182712 грн. та 3% річних за
період прострочення з 27.06.2011 р. по 15.06.2014
р. в сумі 337006,32 грн.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вичинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 598 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

У відповідності до статті 599 Цивільного
кодексу України, за відсутності інших
підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми. Якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Зважаючи на наведені норми,
господарський суд першої інстанції
обґрунтовано зазначив, що відповідно
до частини другої статті 625 ЦК України
правовими наслідками порушення
грошового зобов'язання, тобто
зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу. Кредитор вправі
вимагати, в тому числі в судовому
порядку, сплати боржником сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних як разом зі сплатою суми
основного боргу, так і окремо від неї.

Прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому законом порядку, не
припиняє зобов'язальних відносин
сторін і не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум

Чинне законодавство не пов'язує
припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання,
розстроченням або відстроченням його
виконання а наявність судових актів
про стягнення заборгованості не
припиняє грошових зобов'язань боржника
та не виключає його відповідальності
за порушення строків розрахунків.

Наведеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України
(постанови Верховного Суду України: від
12 вересня 2011 року у справі № 6/433-42/183, від
20.12.2010 р. у справі № 3057 гс,від 04.07.2011 р. у
справі № 3-65 гс11, від 1209.2011 р. у справі №
3-73гс11; від 24.10.2011 р. у справі № 3-89 гс11;.
Від 14.11.2011 р. у справі № 3-116гс11 ) та
Вищий господарський суд України (
Постанова пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 року "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", інформаційний
лист від 20.11.2008 р. № 01-8/685,Оглядовий лист
від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013).

Отже, оскільки судове рішення від 11.04.2007
року у справі № 9/643-05 про стягнення з
ПАТ по газопостачанню та газифікації
"Сумигаз" коштів повністю не виконано в
частині сплати основної суми боргу
позивач вправі вимагати стягнення з
відповідача в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
вказаного грошового зобов'язання.

Зважаючи на наведені норми,
господарський суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
заявлені у позовній заяві до
стягнення 317597,53 грн. інфляційних
нарахувань за період прострочення з
01.10.2013 р. по 30.04.2014 р. на заборгованість в
розмірі 4182712 грн. за послуги по
транспортуванню газу по договорам №
73/1170 від 24.07.2001 р., 4/18-Г/398 від 19.03.2002 р., №
13/07/523-Р від 16.04.2002 р., яку було стягнуто
рішенням господарського суду Сумської
облсті від 11.04.2007 р. у справі № 9/643-05 та
нарахованих на вказану заборгованість
3% за період прострочення з 27.06.2011 р. по
15.06.2014 р. в сумі 337006,32 грн. є
обґрунтованими та такими , що
підлягають задоволенню, а тому рішення
вцій частині підлягає залишенню без
змін.

При цьому колегія суддів відхиляє
посилання, що позивач при розрахунку
зазначених сум не врахував сплачені
відповідачем протягом січня-травня 2014
року 763 206,63 грн. та період
прострочення з липня 2011 року по жовтень
2013 року, в якому індекс інфляції був
меншим за одиницю( мала місце дефляція),

Як було наведено вище, перераховані
відповідачем на виконання рішення
господарського суду позивачем було
обґрунтовано, на підставі статті 534
Цивілльного кодексу України
зараховано в рахунок стягнутих
рішенням суду судових витрат та
процентів, у зв'язку з чим стягнута цим
рішенням сума основної заборгованості
взагалі не погашалась.

Колегія суддів наголошує, що позов
складається з його підстав та предмету
.

Під предметом позову розуміється
певна матеріальна правова вимога
позивача до відповідача, стосовно якої
позивач просить прийняти судове
рішення,.

Підставами позову є зазначені
позивачем в позовній заяві обставини,
якими він обґрунтовує свої
матеріально-правові вимоги щодо
захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Господарський суд розглядає справи
в межах позову, тобто в межах його
підстав та предмету, виходити за які
він має право лише у випадку,
передбаченому п. 2 ч. 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України-за клопотанням
заінтересованої сторони, якщо це
необхідно для захисту прав і законних
інтересів позивача або третіх осіб із
самостійними вимогами на предмет
спору.

Проте період прострочення, на який
посилається відповідач - з липня 2011
року по жовтень 2013 року не стосується
спірного періоду, який заявлено в
підставах позову, натомість
господарський суд першої інстанції,
відповідно до положень п. 2 ч. 1 статті 81
Господарського процесуального кодексу
України позбавлений повноважень
виходити за ці межі без клопотання
заінтересованої сторони.

Відповідно до статті 20 Цивільного
кодексу України право на захист особа
здійснює на свій розсуд.

Зважаючи на наведені норми, позивач,
визначаючи період нарахування
інфляційних втрат-01.10.2013 р. по 30.04.2014 р.,
не включивши попередні періоди
прострочення реалізував на свій
розсуд відповідне право кредитора.

В пункті 3.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» роз'яснено, що
індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Колегією встановлено, що позивачем
правомірно при розрахунку інфляційних
втрат за спірний період не виключались
з цього періоду будь-які місяці
прострочення.

Колегія суддів відхиляє посилання
представника відповідача в судовому
засіданні, що позивачем при розрахунку
інфляційних втрат неправомірно було
здійснено нарахування інфляційних
втрат не тільки на суму основного
боргу, але і на інфляційні втрати за
попередні місяці .

Колегією суддів здійснено
перерахунок зазначеної в позовній
заяві суми інфляційних втрат за
спірний період, при якому
підтвердилось правильність її
нарахування позивачем без нарахування
інфляційних втрат на інфляційні
втрати за попередні місяці.

Погоджуючись з висновком
господарського суду першої інстанції
про стягнення заявлених в позовній
заяві 317597,53 грн. інфляційних нарахувань
та 337006,32 грн. 3% річних, колегія суддів
вважає безпідставним стягнення судом
інфляційних в сумі 288,65 грн.
донарахованих позивачем в
запереченнях на відзив на позов ( а.с. 43-
45), які не було заявлено в позові.

Здійснивши стягнення зазначеної суми
господарський суд першої інстанції в
порушення вимог п. 2 ч. 1 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України вийшов за межі позовну за
відсутності заяви позивача про
збільшення позовних вимог.

При цьому господарський суд першої
інстанції безпідставно визнав
заперечення позивача на відзив на
позовну заяву як подану в порядку ч. 3
статті 22 Господарського
процесуального кодексу України заяву
про збільшення позову, оскільки текст
цих заперечень не містить посилання
позивача про збільшення позову, та до
них не додано відповідно до вимог,
встановлених для позовної заяви
статтею 57 Господарського
процесуального кодексу України
доказів сплати судового збору та
надсилання копії іншій стороні.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржуване
рішення підлягає скасуванню в частині
стягнення 288 грн. 65 коп. інфляційних
втрат з прийняттям в цій частині нового
рішення про відмову в позові, а в іншій
частині рішення слід залишити без
змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 2
статті 103, п. 4 ч. 1 статті 104, статтею 105
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Сумської області від 21 серпня 2014 року у
справі № 920/1172/14 скасувати в частині
стягнення 288 грн. 65 коп. інфляційних
втрат.

Прийняти в цій частині нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів.

Постанову складено в повному
обсязі 02.10.2014 р.

Головуючий суддя
Могилєвкін Ю.О.

Суддя
Потапенко В.І.

Суддя
Пушай В.І.