ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2014 р.
Справа № 921/221/14-г/17

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Гриців В.М., суддів
Давид Л.Л., Зварич О.В.

при секретарі судового засідання
Бохонок В.З.

за участі представників Юхимець Г.І.,
Котик В.Г., Мельничук І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю фірма «Гілея» ЛТД на
рішення господарського суду
Тернопільської області від 20 червня 2014
року по справі №921/221/14-г/17 за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю фірма «Гілея» ЛТД до
відповідача-1 Управління обліку та
контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради та до відповідача-2
товариства з обмеженою
відповідальністю «Ремпобуттехніка» за
участі третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Тернопільської міської ради про
визнання недійсним договору та
визнання переважного права на
придбання спірного нежитлового
приміщення

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року товариство з
обмеженою відповідальністю фірма
«Гілея» ЛТД звернулось до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до відповідача-1
Тернопільської міської ради та до
відповідача-2 товариства з обмеженою
відповідальністю «Ремпобуттехніка».
Позивач просив суд визнати причину
пропуску товариством з обмеженою
відповідальністю фірма «Гілея» ЛТД
встановленого законом процесуального
строку для подачі позовної заяви
поважною та відновити пропущений
строк; визнати недійсним договір
купівлі-продажу приміщення
комунальної власності, яке знаходиться
за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя
Острозького,7, загальною площею 27,8 м.кв.,
що становить 7/1000 частин житлового
будинку, а саме: 4-1 приміщення, площею 26,6
м.кв., VIII коридор, площею 1,2 м.кв.,
укладений 17 листопада 2009 року між
Департаментом економіки,
підприємництва та управління
комунальним майном Тернопільської
міської ради та товариством з
обмеженою відповідальністю
«Ремпобуттехніка» та визнати за
позивачем переважне право на придбання
названого приміщення.

Господарський суд Тернопільської
області первісного відповідача
Тернопільську міську раду замінив
належним відповідачем - Управління
обліку та контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради.

Крім того, 07 квітня 2014 року відповідач-2
подав місцевому господарському суду
заяву про застосування строку позовної
давності, оскільки такий закінчився 18
листопада 2012 року.

Господарський суд Тернопільської
області (суддя Андрусик Н.О.) рішенням
від 20 червня 2014 року по справі №
№921/221/14-г/17 відмовив у задоволенні
позову.

Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма «Гілея» ЛТД
подало апеляційну скаргу, просить
скасувати рішення господарського суду
Тернопільської області від 20 червня 2014
року по справі №921/221/14-г/17 та прийняти
нове рішення, яким позов задоволити
повністю - визнати причину пропуску
товариством з обмеженою
відповідальністю фірма «Гілея» ЛТД
встановленого законом процесуального
строку для подачі позовної заяви
поважною та відновити пропущений
строк; визнати недійсним договір
купівлі-продажу приміщення
комунальної власності, яке знаходиться
за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя
Острозького,7, загальною площею 27,8 м.кв.,
що становить 7/1000 частин житлового
будинку, а саме: 4-1 приміщення, площею 26,6
м.кв., VIII коридор, площею 1,2 м.кв.,
укладений 17 листопада 2009 року між
Департаментом економіки,
підприємництва та управління
комунальним майном Тернопільської
міської ради та товариством з
обмеженою відповідальністю
«Ремпобуттехніка» та визнати за
позивачем переважне право на придбання
названого приміщення.

Вважає, що суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального і порушив норми
процесуального права; неповно з'ясував
та визнав встановленими недоведені
обставини, що мають значення для
справи. Недотримання вимог
законодавства України про
приватизацію, про оренду комунального
майна, Цивільного кодексу України при
укладенні спірного договору
купівлі-продажу призвело до порушення
законних інтересів та прав позивача.
Спірний договір укладений без
додержання вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України,
суперечить ч. 1 ст. 321 ЦК України. Зокрема
суд не переконався про надсилання
позивачу повідомлення про припинення
договору оренди й помилився у
висновках про припинення договору
оренди з позивачем; не застосував
положення ч. 2 ст. 777 ЦК України; не
врахував порушення прав позивача на
доступ до належного йому майна і не
врахував факту відсутності іншого
входу у приміщення позивача; не
врахував фактів, встановлених рішенням
окружного адміністративного суду
Тернопільської області від 10 червня 2009
року по справі № 2а-1218/09/1970, яке набрало
законної сили; не дав оцінки доказам
звернення позивача до відповідних
служб з метою влаштування окремого
входу у приміщення та доказам
неможливості влаштування окремого
входу за рахунок площі позивача; не
надав оцінки доказам, що порушують
права позивача, як належного орендаря
на придбання спірного приміщення; не
дав оцінки умов п. 8 спірного договору
про відсутність спорів щодо об'єкта
продажу. Також позивач вважає, що суд
неправомірно застосував строк
позовної давності.

Управління обліку та контролю за
використанням комунального майна
Тернопільської міської ради та
товариство з обмеженою
відповідальністю «Ремпобуттехніка»
подали відзиви на апеляційну скаргу,
рішення господарського суду
Тернопільської області вважають
законним і обґрунтованим, просять
залишити без змін.

Про розгляд справи учасникам процесу
повідомлено належним чином.

Львівський апеляційний господарський
суд розглянув апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірма «Гілея» ЛТД,
матеріали справи, заслухав пояснення
учасників процесу і вважає, що рішення
господарського суду Тернопільської
області від 20 червня 2014 року по справі
№921/221/14-г/17 слід залишити без змін з
наступних підстав.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній
інстанції справи переглядаються за
правилами розгляду цих справ у першій
інстанції з урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

З матеріалів справи слідує, що позивач
є власником нежитлового приміщення,
площею 55,7 кв. м, яке знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, вул. Князя
Острозького, 7, а саме: 4-2 приміщення пл.
49,5 кв. м, 4-3 склад. площею 6,2 кв. м, на
підставі договору купівлі-продажу від
14 жовтня 2003 року. До укладення договору
купівлі-продажу від 14 жовтня 2003 року
позивач орендував нежитлові
приміщення 4-2 площею 53,02 кв. м, яке
знаходиться за адресою: м. Тернопіль,
вул. Князя Острозького, 7 м.

Окремий вхід до приміщення 4-2 будівлі
за адресою вул. Князя Островського, 7, м.
Тернопіль відсутній. Перехід до
приміщення 4-2 здійснювався через
приміщення 4-1 будівлі за адресою вул.
Князя Островського, 7, м. Тернопіль.

17 листопада 2009 року Департамент
економіки, підприємництва та
управління комунальним майном
Тернопільської міської ради
(Продавець) і Товариство з обмеженою
відповідальністю завод
"Ремпобуттехніка" (Покупець) уклали
договір купівлі-продажу приміщення, за
умовами якого Продавець зобов'язався
передати у власність Покупця нежиле
приміщення, яке є комунальною
власністю, що знаходиться за адресою: м.
Тернопіль, вул. Князя Острозького, буд,
7, загальною площею 27,8 кв.м, що становить
7/1000 частин житлового будинку, а саме: 4-1
приміщення пл.. 26,6 кв.м,VIII коридор пл. 1,2
кв.м, а Покупець - прийняти вказаний
об'єкт приватизації, сплатити Продавцю
його вартість відповідно до умов,
визначених у Договорі та зареєструвати
право власності на об'єкт приватизації
в ТОВ "Міське бюро технічної
інвентаризації". Договір посвідчено в
нотаріальному порядку приватним
нотаріусом ОСОБА_5, зареєстровано в
реєстрі за № 6164. Право власності
зареєстровано ТОВ "Міське бюро
технічної інвентаризації", Витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно за №24507655 від 19.11.2009р., частка 7/1000.

Відповідно до п. 5 Договору
купівлі-продажу, на Покупця, зокрема,
покладено обов'язок забезпечувати
перехід до приміщення 4-2 будівлі за
адресою вул. Князя Островського, 7,
протягом року з дати укладення цього
договору (тобто, до 18 листопада 2010 року)
шляхом укладення відповідного
договору.

До укладення спірного договору
купівлі-продажу Товариство з обмеженою
відповідальністю завод
"Ремпобуттехніка" орендувало
приміщення комунальної власності за
адресою: м. Тернопіль, вул. Князя
Острозького, буд, 7, загальною площею 27,8
кв.м, а саме: 4-1 приміщення пл.. 26,6 кв.м,
VIII коридор пл. 1,2 кв.м.

Позивач також орендував частину
приміщень 4-1 будівлі за адресою вул.
Князя Островського, 7 з метою переходу
до належного позивачу на праві
власності приміщення 4-2, який
здійснювався через приміщення 4-1
будівлі за адресою вул. Князя
Островського, 7, м. Тернопіль. А саме,
згідно Договору оренди індивідуально
визначеного (нерухомого або іншого)
майна, що належить до комунальної
власності №5008 від 16 червня 2008 року
Позивач орендував на умовах спільного
користування частину нежитлового
приміщення 4-1 пл.3,1 кв.м. у будівлі за
адресою вул. Князя Островського, 7, м.
Тернопіль. Договір оренди від 16 червня
2008 року було продовжено до 31 травня 2009
року.

Як вказано у п.10.1. Договору №5008, такий
укладено строком на один рік та діє з 01
січня 2008 року до 31 грудня 2008 року.

За визначенням п. 10.3. Договору №5008 в
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
Договору після закінчення строк його
чинності протягом одного місяця,
Договір вважається продовженим на той
самий час і на тих самих умовах, які
були передбачені цим Договором.
Зазначені дії оформляються додатковим
договором, який є невід'ємною частиною
Договору при обов'язковій наявності
дозволу органу, уповноваженого
управляти об'єктом оренди.

24 лютого 2009 року укладено Додаток до
договору оренди нежитлових приміщень
№5008 від 16 червня 2008 року, за умовами
якого сторони домовились Договір
оренди продовжити до 31 травня 2009 року.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" (у чинній на той час редакцій)
термін договору оренди визначається за
погодженням сторін. У разі відсутності
заяви однієї із сторін про припинення
або зміну умов договору оренди
протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені договором. Після
закінчення терміну договору оренди
орендар, який належним чином виконував
свої обов'язки, має переважне право, за
інших рівних умов, на продовження
договору оренди на новий термін. Умови
договору оренди на новий строк
встановлюються за домовленістю сторін.
У разі недосягнення домовленості щодо
умов договору переважне право орендаря
на укладення договору припиняється.

Як визначено ст. 26 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" договір оренди припиняється в
разі закінчення строку, на який його
було укладено.

Суд першої інстанції встановив, що 26
червня 2009 року Департамент економіки,
підприємства та управління
комунальним майном Тернопільської
міської ради надіслав
лист-повідомлення № 807-у про те, що
договір оренди №5008 від 16 червня 2008
року, у зв'язку із припиненням його дії
не буде продовжено на новий строк,
Товариство зобов'язано звільнити
орендоване приміщення комунальної
власності та в 10-денний термін передати
його по акту прийому-передачі
Департаменту. Відправлення 26 червня 2009
року повідомлення на адресу позивача
підтверджено рекомендованою
кореспонденцією згідно реєстру
рекомендованих листів по списку № 934 (11
листів). Факт надіслання повідомлення
від 26 червня 2009 року встановлено у
рішенні господарського суду
Тернопільської області по справі №
8/47-814 від 12 липня 2010 року, яке набрало
законної сили, тому не потребує
доведенню за правилами частини 3 ст. 35
ГПК України у спорі, в яких беруть
участь ті самі сторони або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Сторони
підтвердили, що після 31 травня 2009 року
не укладали додаткової угоди на
продовження орендних відносин.

Суду апеляційної інстанції надано
оригінали документів, що підтверджують
факт відправлення відповідачем 26
червня 2009 року поштової кореспонденції
позивачу.

За наведеного суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
Договір оренди індивідуально
визначеного (нерухомого або іншого)
майна, що належить до комунальної
власності №5008 припинено з 01 червня 2009
року. Тому відсутні підстави для
застосування положень ч.2 ст. 777 ЦК
України, згідно з якими наймач, який
належно виконує свої обов'язки за
договором найму, у разі продажу речі,
переданої у найм, має переважне право
перед іншими особами на її придбання.
Внесення позивачем орендних платежів
за названим договором оренди не
доводить існування договірних
відносин та продовження строку дії
договору оренди, адже договір
припиняється на підставах,
встановлених законом та умовами
договору. Позивач з власної ініціативи
сплачував кошти за відсутності
виставлених рахунків за оренду.
Відсутність підписаного акту
приймання-передачі приміщення пл.3,1
кв.м. у будівлі за адресою вул. Князя
Островського, 7, м. Тернопіль теж не є
належним і допустимим доказом
продовження дії Договору оренди
індивідуально визначеного (нерухомого
або іншого) майна, що належить до
комунальної власності №5008 від 16
червня 2008 року.

Відтак позивач не мав переважного
права, як орендар, на придбання
нежитлового приміщення загальною
площею 27,8 кв.м у будівлі за адресою вул.
Князя Островського, 7, м. Тернопіль, а
саме: 4-1 приміщення пл. 26,6 кв.м, VIII
коридор пл. 1,2 кв.м.

Доводи позивача про порушення його
прав тим, що при укладенні спірного
договору купівлі-продажу не вирішено
питання влаштування окремого входу ТОВ
фірма "Гілея" у власне нежитлове
приміщення 4-2, яке знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, вул. Князя
Острозького, 7 спростовуються наявними
у справі доказами.

Перш за все позивач, на момент
укладення ним 14 жовтня 2003 року договору
купівлі-продажу комунального майна -
нежитлового приміщення, площею 55,7 кв. м,
яке знаходиться за адресою: м.
Тернопіль, вул. Князя Острозького, 7, а
саме: 4-2 приміщення пл. 49,5 кв. м, 4-3 склад.
площею 6,2 кв.м., знав про відсутність
окремого входу до цього приміщення.
Однак вважав і вважає, що окремий вхід
до належного йому приміщення повинен
бути обладнаний через інше приміщення
4-1, що продане за договором
купівлі-продажу від 17 листопада 2009
року.

Так, у розділі 5 спірного договору
купівлі-продажу від 17 листопада 2009 року
визначено обов'язок Покупця (ТОВ завод
"Ремпобуттехніка") забезпечувати
перехід до приміщення будівлі 4-2 за
адресою: вул. Князя Острозького, 7 до 17
листопада 2010 року, шляхом укладення
відповідного договору. Представники
сторін пояснили, що такий договір не
був укладений, однак дверний проріз
було закрито лише 22 квітня 2012 року.

Суд першої інстанції правильно вказав,
що на момент укладення спірного
договору купівлі-продажу, питання
забезпечення переходу до належного ТОВ
Фірма "Гілея" ЛТД приміщення 4-2 було
вирішено належним чином і про це
вказано у договорі. Установлений
річний термін переходу у приміщення 4-2
був передбачений як строк, у межах
якого позивач повинен був узгодити та
влаштувати окремий вхід у власне
приміщення магазину.

Причини, якими позивач в апеляційній
скарзі пояснює відмову від призначення
судової будівельно-технічної
експертизи з метою з'ясування питань
щодо наявності/відсутності
можливостей облаштування окремого
входу в належні позивачу приміщення не
доводять вчинення позивачем
добросовісних і конкретних дій,
спрямованих на облаштування окремого
входу у приміщення будівлі 4-2 за
адресою: вул. Князя Острозького, 7 м.
Тернопіль і тим більше не доводять
неможливість влаштування окремого
входу.

Звернення позивача у 1993 році щодо
облаштування входу до приміщень та
відповідь управління архітектури і
будівництва за 1993 рік про заборону
будь-яких самовільних робіт про
влаштуванню додаткового отвору в
цокольний поверх будинку, висновки
комісії від 26 грудня 1994 року, проект
влаштування окремого входу в названі
приміщення свідчать, що на час викупу
приміщень позивач знав про відсутність
окремого входу у приміщення, однак
купив це приміщення. Ескізні
пропозиції, виготовлені КП «Місто» у 2008
році не були затверджені, управління
комунальної власності їх направило на
доопрацювання. Доводи про неможливість
влаштування іншого окремого входу
через високий рівень тротуару над
існуючими приміщеннями з посиланням на
лист № 775/09 від 13.05.2008 року не
спростовують можливості розгляду
питання щодо внесення змін у
запропоновану ескізну пропозицію та
влаштування окремого входу до
належного позивачу приміщення 4-2 за
адресою: вул. Князя Острозького, 7 м.
Тернопіль за рахунок частини цього ж
приміщення.

Суд першої інстанції вказав, що
позивачем не доведені ті обставини, на
які він посилається в обґрунтування
своєї вимоги щодо порушення його
переважних прав на придбання вказаного
приміщення, не наведено жодного
належного доказу або факту порушення
відповідачем положень чинного
законодавства України при реалізації
нерухомого майна. Спірний договір
купівлі-продажу укладено органом
місцевого самоврядування в межах
наданих Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні" повноважень
та на підставі прийнятих рішень, котрі
є чинними.

Статтею 143 Конституції України
встановлено, що територіальні громади
міста безпосередньо або через утворені
ними органи місцевого самоврядування
зокрема, управляють майном, що є в
комунальній власності.

За змістом ст. 10 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
міські ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

За приписами ст.ст. 3, 11 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" (в
редакції, чинній у жовтні-листопаді 2009
року) одним із способів приватизації
майна є викуп. Зокрема викуп
застосовується щодо об'єктів малої
приватизації, включених до переліку
об'єктів, що підлягають приватизації
шляхом викупу.

Як визначено ст.ст. 4, 7 Закону України
"Про приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" (в
редакції, чинній у жовтні-листопаді 2009
року) продавцями об'єктів малої
приватизації, що перебувають у
комунальній власності органи
приватизації, створені місцевими
Радами. Місцеві ради затверджують
переліки об'єктів, які перебувають у
комунальній власності і підлягають
приватизації шляхом продажу на
аукціоні, за конкурсом чи викупу.

Нежитлове приміщення за адресою: м.
Тернопіль, вул. Князя Острозького,7,
загальною площею 27,8 м.кв., а саме: 4-1
приміщення, площею 26,6 м.кв., VIII коридор,
площею 1,2 м.кв. було комунальною
власністю Тернопільської міської ради.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Ремпобуттехніка»
(відповідач-1) орендувало нежитлові
приміщення площею 24,7 кв. м. по вул. Князя
Острозького, 7 в м. Тернополі, на
підставі договору оренди
індивідуально визначеного (нерухомого
або іншого) майна, що належить до
комунальної власності за №5068 від 16
червня 2008 року, зі строком дії від 01
січня до 31 грудня 2008 року. Додатками до
договору оренди № 5068, укладеними 12
лютого 2009 року і 14 липня 2009 року сторони
продовжили строк дії договору оренди №
5068 продовжено з 01 січня до 31 травня 2009
року та з 01 червня до 31 грудня 2009 року
відповідно. 14 серпня 2009 року сторони
уклали Додаток до договору оренди № 5068,
яким внесли зміни у договір оренди щодо
площі орендованого нежитлового
приміщення і визначили таку 27,8 кв.м. та
розміру орендної плати. Названі
додатки до договору оренди № 5068
укладено на підставі чинних рішень
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради №96 від 30 січня 2009 року, №
1074 від 09 липня 2009 року, № 1234 від 13 серпня
2009 року та № 5/20/1 від 21 серпня 2009 року.

Рішенням Тернопільської міської ради
від 02 жовтня 2009 року №5/29/5 "Про
приватизацію об'єктів комунальної
власності" було затверджено Перелік
об'єктів комунальної власності міста,
які підлягають приватизації шляхом
викупу орендарем. У Переліку в числі
інших об'єктів значиться й нежитлове
приміщення за адресою: м. Тернопіль,
вул. Князя Острозького, 7, загальною
площею 27,8 м.кв., орендоване Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Ремпобуттехніка» (Додаток № 2 до
рішення Тернопільської міської ради
від 02 жовтня 2009 року № 5/29/5).

На підставі рішення Тернопільської
міської ради від 02 жовтня 2009 року № 5/29/5
Департамент економіки,
підприємництва та управління
комунальним майном Тернопільської
міської ради і Товариство з обмеженою
відповідальністю завод
"Ремпобуттехніка" 17 листопада 2009 року
уклали договір купівлі-продажу
нежилого приміщення, яке є комунальною
власністю, що знаходиться за адресою: м.
Тернопіль, вул. Князя Острозького, буд,
7, загальною площею 27,8 кв.м, що становить
7/1000 частин житлового будинку, а саме: 4-1
приміщення пл. 26,6 кв.м,VIII коридор пл. 1,2
кв.м. Договір посвідчено приватним
нотаріусом ОСОБА_5, зареєстровано в
реєстрі за № 6164. Право власності
зареєстровано ТОВ "Міське бюро
технічної інвентаризації", Витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно за №24507655 від 19 листопада 2009 року.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 20 червня 2013
року по справі №607/4748/13-ц, яким
задоволено позовні вимоги ТОВ "Гілея"
ЛТ та скасовано п. 8 Додатку № 1 та пункт
8 додатку № 2 до рішення Тернопільської
міської ради № 5/29/5 від 02 жовтня 2009 року
"Про приватизацію об'єктів комунальної
власності" (щодо включення в Перелік
об'єктів, що підлягають приватизації,
приміщення 4-1 у будівлі за адресою вул.
Князя Островського, 7, м. Тернопіль), не
набрало законної сили. Ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28 серпня 2014
року назване рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 20 червня 2013
року по справі №607/4748/13-ц скасовано,
адміністративний позов ТзОВ «Гілея»
ЛТД залишено без розгляду.

Отже рішення Тернопільської міської
ради № 5/29/5 від 02 жовтня 2009 року "Про
приватизацію об'єктів комунальної
власності", на підставі якого укладено
спірний договір купівлі-продажу, чинне
і було таким на дату укладення цього
правочину.

Таким чином договір купівлі-продажу 17
листопада 2009 року вчинений з
дотриманням вимог закону, зміст
договору не суперечить вимогам
Цивільного кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Позивач не назвав і у матеріалах справи
відсутні докази недотримання
сторонами інших вимог ст. 203 ЦК України,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину такі як,
невідповідність спірного договору
вимогам чинного законодавства щодо
змісту договору, суб'єктного складу й
відсутності необхідного обсягу
цивільної дієздатності, щодо форми
договору, щодо волі і спрямованості
волевиявлення, яке хоча б одного
учасника цього договору не було
вільним і не відповідало його
внутрішній волі, а сам договір не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Предметом спору в адміністративній
справі №2-а-1218/09/1970 було рішення
Тернопільської міської ради від 23
січня 2009 року № 5/24/8, яке постановою
окружного адміністративного суду
Тернопільської області від 10 червня 2009
року визнано нечинним і скасовано.
Разом з тим назване рішення
Тернопільської міської ради не
слугувало підставою укладення
спірного правочину, а постанова
окружного адміністративного суду
Тернопільської області від 10 червня 2009
року на час укладення правочину не
набрала законної сили.

Отже суд першої інстанції правильно
встановив відсутність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними на момент їх
вчинення (укладення) і відмовив у
задоволенні позову за безпідставністю.

Щодо позовної давності, то суд першої
інстанції констатував, що строк
позовної давності є пропущеним без
поважних причин.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк,
встановлений для захисту цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність становить три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

За змістом ст. 264 Цивільного кодексу
України позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

За визначенням ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Відповідно до п. 4.4.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №
10 від 29 травня 2013 року "Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" судам надано
роз'яснення про те, що за змістом
частини другої статті 264 ЦК України
переривання перебігу позовної
давності шляхом пред'явлення позову
матиме місце у разі не будь-якого
подання позову, а здійсненого з
додержанням вимог процесуального
закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому
якщо господарським судом у прийнятті
позовної заяви відмовлено (стаття 62
ГПК) або її повернуто (стаття 63
названого Кодексу), то перебіг позовної
давності не переривається. Так само не
перериває цього перебігу подання
позову з порушенням правил
підвідомчості справ.

До вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність.

У позовній заяві ТзОВ «Гілея» ЛТД
просило місцевий господарський суд
визнати причину пропуску ним
встановленого законом процесуального
строку для подачі позовної заяви
поважною та відновити пропущений строк
з тих підстав, що у травні 2012 року
позивач звернувся до Тернопільського
міськрайонного суду з позовом до
Тернопільської міської ради,
управління обліку та контролю за
використанням комунального майна, ТОВ
завод «Ремпобуттехніка», ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 17 листопада 2009 року
та визнання переважного права на
придбання приміщення. Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 31 січня 2013 року по справі №1915/7727/2012,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 18 квітня 2013 року, позов
задоволено. Однак ухвалою Вищого
спеціалізованого суду у України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 вересня 2013 року рішення
судів першої та другої інстанцій
скасовано, а провадження у справі
№1915/7727/2012 закрито з підстав порушення
судами правил підвідомчості, оскільки
предметом спору є договір
купівлі-продажу, укладений у процесі
приватизації майна і відповідно до
положень ст. 12 ГПК України даний спір
підлягає розгляду в порядку
господарського судочинства.

У матеріалах справи є докази того, що
позивач у травні 2010 року вже звертався
до Тернопільського міськрайонного
суду з позовом до Тернопільської
міської ради, департаменту економіки,
підприємництва та управління
комунальним майном, ТОВ завод
«Ремпобуттехніка», ОСОБА_6 про
переведення прав покупця за договором
купівлі-продажу, укладеним ТОВ завод
«Ремпобуттехніка», ОСОБА_6 23 листопада
2011 року та визнання права власності на
приміщення комунальної власності, яке
знаходиться за адресою: м. Тернопіль,
вул. Князя Острозького, 7, загальною
площею 27,8 м.кв., що становить 7/1000 частин
житлового будинку, а саме: 4-1
приміщення, площею 26,6 м.кв., VIII коридор,
площею 1,2 м.кв.

Позовна заява підписана 27 травня 2010
року і в ній позивач зазначає також про
договір купівлі-продажу від 17
листопада 2009 року. Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 11 лютого 2011 року по справі № 2/107/11
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 31 березня 2011 року, у позові
відмовлено. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду у України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 травня 2011 року відмовлено у
відкритті касаційного провадження.

У матеріалах справи відсутні інші
докази про день, коли позивач довідався
або міг довідатися про укладення
відповідачами 17 листопада 2009 року
спірного договору купівлі-продажу.
Відтак початком перебігу позовної
давності слід вважати 27 травня 2010 року,
а закінченням - 28 травня 2013 року. Позов у
цій справі подано 12 березня 2014 року,
тобто більш, ніж через три роки і
дев'ять місяців після початку перебігу
позовної давності.

Звертаючись до суду про визнання
причин пропущення позовної давності
поважними позивач одночасно
стверджує, що вищеназвані обставини, а
також звернення позивача 18 травня 2013
року до Тернопільського
міськрайонного суду з
адміністративним позовом про визнання
частково недійсним рішення
Тернопільської міської ради від 02
жовтня 2009 року № 5/29/5 (справа № 607/4748/13-а),
переривали позовну давність.

Тобто позивач не визначився чи він
пропустив строк давності з поважних
причин, а чи позовна давність була
перервана.

Суд апеляційної інстанції вважає, що
названі позивачем причини пропущення
позовної давності не є поважними, такі
не належать до обставин, які з
об'єктивних, незалежних від позивача
підстав унеможливлювали або істотно
утруднювали своєчасне подання позову у
встановленому законом порядку. Спори
за позовом позивача у цивільній справі
№ 2/107/11 та в адміністративній справі
№607/4748/13-а, а також звернення позивача
до суду з порушенням правил
підвідомчості (справа №1915/7727/2012) не
належить до визначених ст. 264 ЦК України
обставин, що переривають позовну
давність.

Конституцією України (ст. 129) однією із
основних засад судочинства визначено
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведеності перед судом їх
переконливості.

Згідно із ст. 4-3 ГПК України судочинство
у господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з вищевикладених фактичних
обставин справи і приписів закону
Львівський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення господарського
суду Тернопільської області від 20
червня 2014 року по справі №921/221/14-г/17 є
обґрунтованим і законним. Доводи ж
апеляційної скарги цього висновку не
спростовують, а тому підстав для
скасування оскарженого рішення немає.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 82-1, 99, 101, 103, 105 ГПК
України Львівський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Тернопільської області від 20 червня 2014
року по справі №921/221/14-г/17 залишити без
змін, а апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю фірма
«Гілея» ЛТД без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Гриців В.М.

суддя
Давид Л.Л.

суддя
Зварич О.В.

Повний текст постанови виготовлено 10
жовтня 2014 року