ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2014 р.
Справа № 911/3111/14

за позовом Прокурора м. Біла Церква,
Київська обл., м. Біла Церква

до відповідача 1 Білоцерківської
міської ради, Київська обл., м. Біла
Церква

та відповідача 2 Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл.,
м. Біла Церква

про скасування рішення в частині,
визнання договору про встановлення
особистого строкового сервітуту
недійсним та зобов'язання вчинити
певні дії

Суддя Наріжний С.Ю.

за участю представників сторін:

прокурор: Івашин О.Є. - посвідчення №
024909 від 17.03.2014 р.;

від відповідача 1: Кудлацька-Тишко В.В. -
довіреність № 40/1-7 від 10.01.2014 р.;

від відповідача 2: ОСОБА_1, особисто;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

до господарського суду Київської
області звернувся Прокурор м. Біла
Церква (далі - прокурор) з позовом до
Білоцерківської міської ради (далі -
відповідач 1) та Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (далі -
відповідач 2) про скасування рішення в
частині, визнання договору про
встановлення особистого строкового
сервітуту недійсним та зобов'язання
вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Прокурор
посилається на те, що перевіркою,
проведеною прокуратурою м. Біла Церква
встановлено, що 29.09.2011 р. Відповідачем 1
прийнято рішення № 298-12-VI «Про
укладання договорів на встановлення
особистих строкових сервітутів» і
13.12.2011 р. між Відповідачем 1 і
Відповідачем 2 укладено договір про
встановлення особистого строкового
сервітуту № 125 та вказані рішення і
договір укладені з порушенням вимог
земельного законодавства.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 29.07.2014 р. порушено
провадження у справі № 911/3111/14 та
призначено її до розгляду на 01.09.2014 р.
Ухвалою від 01.09.2014 р. розгляд справи
відкладено на 29.09.2014 р.

01.09.2014 р. через відділ діловодства суду
надійшло клопотання Прокурора від
28.08.2014 р. № 5770вих-14 (вх. № 84/14) в порядку
ст. ст. 66, 67 ГПК України про заборону
Білоцерківській міській раді
здійснювати дії щодо прийняття рішень
спрямованих на зміну або скасування
п.п. 1.34 п. 1 рішення № 298-12-VI від 29.09.2011 р.
«Про укладання договорів на
встановлення особистих строкових
сервітутів», а також вчиняти будь-які
інші дії спрямовані на відчуження або
передачу у власність чи інше
користування земельної ділянки
загальною площею 0,0120 га в АДРЕСА_2, в
районі Білоцерківського Національного
аграрного Університету, переданої у
сервітутне користування фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 під розміщення
павільйону на підставі оскаржуваного
рішення.

Вказане клопотання обґрунтовано тим,
що Відповідачем 1 розглядається проект
рішення про внесення змін до
оскаржуваного рішення, та внесення
відповідних змін унеможливить
виконання рішення у цій справі.

Відповідно до абз. 2 п. 3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» від 26.12.2011 р. № 16, достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Із клопотання Прокурора в порядку ст.
ст. 66, 67 ГПК України (вх. № 84/14) суд не
вбачає достатніх підстав для
забезпечення позову, оскільки
Прокурором не додано до клопотання
доказів на підтвердження викладених у
клопотанні обставин.

У зв'язку з викладеним суд дійшов
висновку, що клопотання Прокурора в
порядку ст. ст. 66, 67 ГПК України (вх. №
84/14) не підлягає задоволенню.

29.09.2014 р. через відділ діловодства суду
надійшов відзив Відповідача 1 від 25.09.2014
р. № 3270/1-13 (вх. № 20538/14) на позовну заяву,
згідно якого Відповідач 1 заперечує
проти позову та просить суд відмовити в
його задоволенні.

В судове засідання 29.09.2014 р. з'явились
Прокурор та представники Відповідачів
1, 2. Прокурор позов підтримав та просив
задовольнити повністю. Представники
Відповідачів 1, 2 проти позову
заперечували та просили відмовити у
його задоволенні повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 82 ГПК України, рішення
приймається господарським судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

У відповідності з правилами статей 33, 34
ГПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Детально розглянувши матеріали справи,
які є достатніми для розгляду справи у
даному судовому засіданні, з'ясувавши
фактичні обставини, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, заслухавши пояснення
учасників судового процесу та
дослідивши подані докази, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.09.2011 р. ФОП ОСОБА_1 подав до
Білоцерківської міської ради заяву про
укладання договору на встановлення
особистого строкового сервітуту під
розміщення павільйону по продажу
продовольчих товарів по АДРЕСА_2,
орієнтовною площею 200 кв.м.

Відповідно до Положення про постійні
комісії Білоцерківської міської ради,
яке затверджено рішенням
Білоцерківської міської ради від 17.12.2010
р. № 06-02-VI, вказана заява ФОП ОСОБА_1 була
розглянута на засіданні постійної
комісії з питань ефективного
використання земель всіх форм
власності. За рекомендацією постійної
комісії дана заява була включена в
проект рішення міської ради «Про
укладання договорів на встановлення
особистих строкових сервітутів», який
розглядався на черговій сесії міської
ради 29.09.2011 р.

Рішенням міської ради від 29.09.2011 р. №
298-12-VI «Про укладання договорів на
встановлення особистих строкових
сервітутів» надано дозвіл на укладання
договору про встановлення особистого
строкового сервітуту з Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 під
розміщення павільйону в АДРЕСА_2, в
районі Білоцерківського Національного
аграрного Університету, загальною
площею 0,0120 га, терміном на 3 (три) роки,
за рахунок земель населеного пункту м.
Біла Церква.

На підставі вищевказаного рішення
міської ради, укладено договір про
встановлення особистого строкового
сервітуту між Білоцерківською міською
радою, та Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 від 13.12.2011 р. № 125 під розміщення
павільйону в АДРЕСА_2, в районі
Білоцерківського Національного
аграрного Університету, загальною
площею 0,0120 га, терміном на 3 (три) роки.

Прокурор у позовній заяві просить суд
скасувати підпункт 1.34 п. 1 рішення №
298-12-VI «Про укладання договорів на
встановлення особистих строкових
сервітутів», у зв'язку з тим, що
Відповідач 1, в порушення норм
законодавства, не здійснив заходів
землеустрою.

З приводу вказаної позовної вимоги
Прокурора суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Згідно ст. 401 ЦК України, право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст. 402 ЦК України,
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. Земельний сервітут може
бути встановлений договором між
особою, яка вимагає його встановлення,
та власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно. У
разі недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

Статтею 403 ЦК України передбачено, що
сервітут визначає обсяг прав щодо
користування особою чужим майном.
Сервітут може бути встановлений на
певний строк або без визначення строку.
Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
не підлягає відчуженню. Сервітут не
позбавляє власника майна, щодо якого
він встановлений, права володіння,
користування та розпоряджання цим
майном. Сервітут зберігає чинність у
разі переходу до інших осіб права
власності на майно, щодо якого він
встановлений. Збитки, завдані
власникові (володільцеві) земельної
ділянки або іншого нерухомого майна,
особою, яка користується сервітутом,
підлягають відшкодуванню на загальних
підставах.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що
право користування чужою земельною
ділянкою або іншим нерухомим майном
полягає у можливості проходу, проїзду
через чужу земельну ділянку,
прокладання та експлуатації ліній
електропередачі, зв'язку і
трубопроводів, забезпечення
водопостачання, меліорації тощо. Особа
має право вимагати від власника
(володільця) сусідньої земельної
ділянки, а в разі необхідності - від
власника (володільця) іншої земельної
ділянки надання земельного сервітуту.
Право користування чужим майном може
бути встановлено щодо іншого
нерухомого майна (будівлі, споруди
тощо).

Згідно ч. 1 ст. 98 ЗК України, право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ст. 99 ЗК України, власники
або землекористувачі земельних
ділянок можуть вимагати встановлення
таких земельних сервітутів: а) право
проходу та проїзду на велосипеді; б)
право проїзду на транспортному засобі
по наявному шляху; в) право прокладання
та експлуатації ліній електропередачі,
зв'язку, трубопроводів, інших лінійних
комунікацій; г) право прокладати на
свою земельну ділянку водопровід із
чужої природної водойми або через чужу
земельну ділянку; ґ) право відводу води
зі своєї земельної ділянки на сусідню
або через сусідню земельну ділянку; д)
право забору води з природної водойми,
розташованої на сусідній земельній
ділянці, та право проходу до природної
водойми; е) право поїти свою худобу із
природної водойми, розташованої на
сусідній земельній ділянці, та право
прогону худоби до природної водойми; є)
право прогону худоби по наявному шляху;
ж) право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд; з) інші земельні сервітути.

Статтею 100 ЗК України передбачено, що
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. Сервітут може належати
власникові (володільцеві) сусідньої
земельної ділянки, а також іншій
конкретно визначеній особі (особистий
сервітут). Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно частин 1, 2 ст. 116 ЗК України,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 Земельного
кодексу України. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України,
надання земельних ділянок державної
або комунальної власності у
користування здійснюється Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, органами виконавчої влади або
органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів
приймається на підставі проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у разі: надання земельної
ділянки із зміною її цільового
призначення; формування нових
земельних ділянок. Надання у
користування земельної ділянки в інших
випадках здійснюється на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки. В такому випадку
розроблення такої документації
здійснюється на підставі дозволу,
наданого органом виконавчої влади,
органом місцевого самоврядування,
уповноваженим здійснювати
розпорядження цією земельною ділянкою.
Земельні ділянки державної та
комунальної власності, на яких
розташовані будівлі, споруди, інші
об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у державній та комунальній
власності, передаються особам,
зазначеним у пункті "а" частини другої
статті 92 Земельного кодексу України,
лише на праві постійного користування.

Статтею 124 ЗК України передбачено, що
передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування згідно з їх
повноваженнями, визначеними статтею 122
Земельного кодексу України, чи
договору купівлі-продажу права оренди
земельної ділянки (у разі продажу права
оренди) шляхом укладення договору
оренди земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки. Передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
Земельного кодексу України. Передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, громадянам,
юридичним особам, визначеним частинами
другою, третьою статті 134 цього Кодексу,
здійснюється в порядку, встановленому
статтею 123 Земельного кодексу України.
Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, здійснюється за
договором оренди між власником
земельної ділянки і орендарем.
Підставою для укладення договору
оренди може бути цивільно-правовий
договір про відчуження права оренди.

Пунктом 2.32. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
17.05.2011 р. «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» передбачено, що
за змістом частини першої статті 98 ЗК
України земельний сервітут (крім
особистого) може бути встановлений для
власника або землекористувача
сусідньої земельної ділянки.
Відповідно вимоги особи, яка не є таким
власником або користувачем, про
встановлення сервітуту для проходу
(проїзду) задоволенню не підлягають.

Види права земельного сервітуту
визначає стаття 99 ЗК України, положення
якої є такими, що встановлюють
підстави, за наявності яких можливе
звернення з вимогою про встановлення
сервітуту. Зазначена стаття визначає
конкретних суб'єктів, між якими
виникають відносини щодо сервітуту.
Вимагати встановлення земельних
сервітутів можуть власники або
землекористувачі земельних ділянок.
Ініціатором встановлення земельного
сервітуту може бути власник або
користувач земельної ділянки, у яких є
потреба у використанні суміжної
(сусідньої) земельної ділянки, щоб
усунути недоліки своєї ділянки,
зумовлені її місцем розташування або
природним станом.

У процесі розгляду справи
Відповідачами у відповідності до ст. 33
ГПК України не було надано суду жодних
належних та допустимих доказів, що б
підтверджували наявність всіх
обставин та підстав для встановлення
Відповідачем 1 за спірним рішенням
земельних сервітутів в інтересах
третіх осіб, а саме наявність у
власності чи користуванні третіх осіб
земельної ділянки - суміжної
(сусідньої) із земельної ділянкою, щодо
якої встановлено земельні сервітути за
спірним рішенням в інтересах третіх
осіб, що б підтверджували необхідність
встановлення земельних сервітутів для
третіх осіб як власникам чи
землекористувачам суміжних (сусідніх)
земельних ділянок, щоб усунути
недоліки таких своїх земельних
ділянок, тощо.

Таким чином, у процесі розгляду справи
судом встановлено, що оспорюване
рішення в частині встановлення в
інтересах третіх осіб земельних
сервітутів було прийнято
Білоцерківською міською радою із
порушенням положень Цивільного
кодексу України, Земельного кодексу
України, інших нормативно-правових
актів - за відсутності відповідних
підстав.

За таких обставин, суд вважає, що
Відповідачем 1 фактично за спірним
рішенням надано Відповідачу 2
відповідну земельну ділянку у строкове
користування без дотримання
встановленої процедури та підстав,
визначених чинним законодавством
України, а не встановлено земельний
сервітут щодо такої земельної ділянки,
як йдеться у самому спірному рішенні.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю. Власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути у тому числі: визнання правочину
недійсним; визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд
визнає незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси. Суд визнає незаконним та
скасовує нормативно-правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Заперечуючи проти позовних вимог,
Відповідач 1 у своєму відзиві зазначив,
що ним при винесенні оскаржуваного
рішення було дотримано всі вимоги
земельного законодавства та істотні
умови договору земельного сервітуту,
порядок укладання відповідних
договорів і правила їх реєстрації
законодавством не визначені та не
врегульовані. Водночас, викладені у
відзиві заперечення не спростовують
висновків господарського суду,
викладених вище.

Отже, враховуючи те, що, як було
встановлено судом у процесі розгляду
справи, рішення № 298-12-VI «Про укладання
договорів на встановлення особистих
строкових сервітутів» в частині
підпункту 1.34 п. 1 було прийнято
Білоцерківською міською радою із
порушенням положень Цивільного
кодексу України, Земельного кодексу
України, інших нормативно-правових
актів - за відсутності відповідних
підстав, а тому позовна вимога
Прокурора до Відповідача 1 про його
скасування у відповідній частині, є
законною і обґрунтованою, та такою, що
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно частини першої ст. 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

За таких обставин, позовні вимоги
Прокурора про визнання договору про
встановлення особистого строкового
сервітуту № 125 від 13.12.2011 р. недійсним та
зобов'язання Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 повернути земельну ділянку по
АДРЕСА_2, в районі Білоцерківського
Національного аграрного Університету,
загальною площею 0,0120 га територіальній
громаді м. Біла Церква у стані, який
існував до надання зазначеної
земельної ділянки у користування,
підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК
України покладаються на Відповідачів.

Враховуючи, що позов подано Прокурором,
який звільнений від сплати судового
збору, судові витрати у даній справі
підлягають розподілу наступним чином:
1218,00 грн. (за розгляд позовної вимоги
про скасування рішення № 298-12-VI від
29.09.2011 р.) підлягають стягненню в доход
Державного бюджету України з
Відповідача 1; 1218,00 грн. (за розгляд
позовної вимоги про визнання недійсним
договору № 125 від 13.12.2011 р.) підлягають
стягненню в доход Державного бюджету
України порівну з Відповідачів 1 та 2;
1827,00 грн. (за розгляд позовної вимоги
про зобов'язання Відповідача 2
повернути спірну земельну ділянку)
підлягають стягненню в доход
Державного бюджету України з
Відповідача 2.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
44, 49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення
Білоцерківської міської ради № 298-12-VI
від 29.09.2011 р. «Про укладання договорів
на встановлення особистих строкових
сервітутів» в частині підпункту 1.34
пункту 1, яким передбачено укласти
договір на встановлення особистого
строкового сервітуту, за рахунок
земель населеного пункту м. Біла
Церква, з Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1.

3. Визнати недійсним з моменту
укладення договір від 13.12.2011 р. № 125 про
встановлення особистого строкового
сервітуту, укладений між
Білоцерківською міською радою та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

4. Зобов'язати Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1)
повернути територіальній громаді
м.Б.Церква від імені якої діє
Білоцерківська міська рада земельну
ділянку по АДРЕСА_2, в районі
Білоцерківського Національного
аграрного Університету, загальною
площею 0,0120 га, у стані, який існував до
надання зазначеної земельної ділянки у
користування.

5. Стягнути з Білоцерківської
міської ради (09100, Київська обл., м. Біла
Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15; ) в доход Державного бюджету
України 1827 (одну тисячу вісімсот
двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

6. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в доход
Державного бюджету України 2436 (дві
тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00
коп. судового збору.

Накази видати після набрання
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата виготовлення та підписання
рішення 02.10.2014 р.

Суддя
Наріжний С.Ю.