РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2014 р.
Справа № 902/712/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Бригинець Л.М.

суддів
Демидюк О.О.

суддів
Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання
Саган І.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке" на
рішення господарського суду
Вінницької області від 09.07.2014 р. у
справі № 902/712/14 (суддя Банасько О.О. )

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "СХК "Вінницька
промислова група", м. Немирів,
Немирівський район, Вінницька область

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке", смт.
Ситковецьке, Немирівський район,
Вінницька область

про стягнення 326 279,25 грн. згідно
договору безпроцентної позики грошей
№ 21/03-13-П від 21.03.2013р.

за участю представників:

позивача - Присяжнюк О.В. ( довіреність
№ б/н від 05.01.2014 р. )

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 09.07.2014 р. у
справі №902/712/14 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "СХК
"Вінницька промислова група"
задоволено частково. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "СХК "Вінницька
промислова група" 290 695 грн. 00 коп. -
боргу, 3 607 грн. 80 коп. - 3% річних, 30 413 грн.
52 коп. - інфляційних нарахувань та 6 494
грн. 33 коп. - відшкодування витрат
пов'язаних зі сплатою судового збору.
Прийнято відмову позивача від позовних
вимог в частині стягнення 18 979 грн. 80
коп. пені. Провадження в частині
стягнення 18 979 грн. 80 коп. пені припинено
згідно п.4ч.1 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України. В
стягненні 110 грн. 46 коп. - інфляційних
нарахувань відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
господарського суду Вінницької
області Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке"
звернулось до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Вінницької області від 09.07.2014 р. по
справі №902/712/14 та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач
посилається на неправильне та неповне
з"ясування місцевим господарським
судом обставин у справі та порушення
норм матеріального права.

Згідно статті 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
надавши оцінку матеріалам справи,
проаналізувавши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи,
21.03.2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю СХК "Вінницька
промислова група" (Позикодавець) та
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ситковецьке"
(Позичальник) уклали договір
безпроцентної позики грошей № 21/03-13-П
(а.с.10).

Відповідно до п.1 Договору Позикодавець
передав у власність, а Позичальник
прийняв 3123445,00 грн. та зобов'язувався
повернути таку ж суму грошових коштів
по мірі наявності обігових коштів, але
не пізніше 31 грудня 2013 року (п.6
Договору).

Відповідно до п.2 Договору сума позики
прийнята в повному обсязі від
Позикодавця Позичальником до
підписання Договору та
підтверджується зарахуванням на
банківський рахунок Позичальника.

Сторони домовились, що позика
вважається повернутою в момент
зарахування грошової суми, що
позичалась, на банківський рахунок
Позикодавця. Позичальник має право
повернути позичену грошову суму
достроково, а Позикодавець
зобов'язаний її прийняти (п.п.7-8
Договору).

У разі якщо Позичальник не поверне
позичену суму грошей до вказаного
строку, Позикодавець має право,
починаючи з наступного дня після цього
строку пред'явити цей Договір до
стягнення в строк і у порядку,
передбачених чинним законодавством
України та вимагати при цьому
повернення йому Позики (частини) що
залишилась несплаченою, з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати трьох
відсотків від простроченої суми ( п. 9
Договору ).

Станом на 21.03.2013 р. (дату підписання
Договору) Позикодавець перерахував
Позичальнику 250 000 грн. позики, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 723 від 23.03.2013 р. та випискою з банку за
21.03.2013 р., в яких вказується призначення
платежу: "надання зворотної фінансової
безвідсоткової позики згідно договору
№ 21/03-13-П від 21.03.2013 р.".

За період з 03.04.2013 р. по 11.11.2013 р.
Позикодавець перерахував, а
Позичальник прийняв на умовах Договору
№ 21/03-13-П від 21.03.2013 р. грошові кошти в
сумі 2 873 750,00 грн., що підтверджено
платіжними дорученням та виписками
банку за вказаний період (а.с.11-56 ).

Отже, за період з 21.03.2013 р. по 11.11.2013 р.
відповідач отримав від позивача
згідно Договору № 21/03-13-П від 21.03.2013 р.
позику на загальну суму 3 124 445,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач протягом періоду з 03.01.2014 р.
по 23.01.2014 р. повернув позивачу 2 832 750,00
грн., що підтверджено виписками з банку,
в яких вказано призначення платежу:"
згідно Договору № 21/03-13-П від 21.03.2013 р."
(а.с.57-79).

З 24.01.2014 р. відповідач більше не
здійснював повернення залишку суми
позики, яка становить 290695,00 грн.

Станом на 24.01.2014р. заборгованість
відповідача перед позивачем за
отриману позику становила 290 695,00 грн.,
що стало підставою звернення з даним
позовом.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідносини, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

З умов договору від 21.10.2010 року № 2
вбачається, що між сторонами виникли
правовідносини, які регулюються главою
71 Цивільного кодексу України "Позика.
Кредит. Банківський вклад" (ст.ст.1046-1053
ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно Договору відсоткової позики № 2
від 21.10.2010 року (з урахуванням внесених
до нього змін) в кінцевий строк
повернення позики - не пізніше 01.10.2013
року.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

З огляду на встановлені обставини
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що позовні вимоги в сумі 290 695,00 грн. є
обгрунтованими, підтверджені
належними доказами, а тому місцевим
господарським судом задоволені
правомірно.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача 3 607,80 грн. - 3 % річних за
період з 24.01.2014 р. по 23.06.2014 р. та 30 522,98
грн. - інфляційних втрат за період з
січня 2014 р. по травень 2014 р. слід
зазначити.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст.629 ЦК України).

Порушення умов договору з боку
Позичальника в частині неповернення у
встановлений строк грошових коштів
доведено матеріалами справи.
Відповідно, починаючи з наступного дня
після цього строку, Позикодавець має
право пред'явити вимогу про стягнення
та вимагати повернення йому
несплаченої грошової суми з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також сплати трьох
відсотків від простроченої суми (п. 9
Договору).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Розрахунок 3 % річних відповідає
вимогам чинного законодавства та
умовам договору, а тому судом першої
інстанції позовні вимоги в цій частині
задоволені правомірно.

При перерахунку інфляційних
нарахувань отримано меншу суму ніж
вказано у розрахунку позивача, а саме -
30 413,52 грн., тому місцевий господарський
суд дійшов обгрунтованого висновку про
відмову у позові в частині стягнення
110,46 грн. - інфляційних втрат.

Слід також зазначити, що позивач
скористався правом, передбаченим ч.4
ст.22 ГПК України та подав заяву про
відмову від позовних вимог щодо
стягнення пені в розмірі 18 978,80 грн.

Оскільки відмова позивача від позову
не суперечить чинному законодавству та
не порушує прав і охоронюваних
законом інтересів інших осіб суд
першої інстанції правомірно її
задовольнив та припинив провадження у
даній справі в частині стягнення пені
на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

Згідно ст.ст. 32-34 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На доводи скаржника про те, що договір
безпроцентної позики грошей № 21/03-13-П
від 21.03.2013 р. укладено шляхом введення в
оману відповідача та про те, що
вказаний договір є фіктивним, колегія
суддів зазначає.

В пункті 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9 від
06.11.2009 р., що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. При цьому судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Аналогічні положення закріплені також
в п.3.11 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

На виконання договору безпроцентної
позики грошей № 21/03-13-П від 21.03.2013 р.
позивачем було перераховано
відповідачу грошові кошти у сумі 3123445,00
грн., а відповідачем частково повернуто
позивачу кошти у сумі 2 832 750,00 грн., що
підтверджує намір сторін виконувати
умови договору, отже вказаний правочин
не є фіктивним.

На посилання скаржника на приписи ст.
230 ЦК України ( правові наслідки
вчинення правочину під впливом обману)
слід зазначити.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
вказано, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі), що вказано в п. 3.10
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

Із апеляційної скарги відповідача
вбачається, що обманом він вважає
відсутність перерахованих грошових
коштів позивачем на момент укладення
договору безпроцентної позики грошей
№ 21/03-13-П від 21.03.2013 р., що суперечить п.2
даного договору.

Вказана обставина не може свідчити про
наявність в діях позивача обману,
оскільки в про неї мало б бути відомо
відповідачу на момент його укладення.
В п. 5, серед іншого, зазначено, що
сторони розуміють природу цього
правочину, при укладенні договору
відсутній будь-який обман. В п. 2
Договору зазначено, що сума позики
прийнята в повному обсязі від
Позикодавця Позичальником до
підписання Договору та
підтверджується зарахуванням на
банківський рахунок Позичальника.
Тобто підписавши вказаний договір,
відповідач засвідчив виконання
позивачем умов договору щодо
перерахування грошових коштів на
рахунок відповідача. Перерахування
коштів на рахунок відповідача
підтверджено також матеріалами справи.

За таких обставин у суду відсутні
підстави для визнання договору
безпроцентної позики грошей № 21/03-13-П
від 21.03.2013 р. недійсним згідно ст.83 ГПК
України.

Колегія суддів вважає, що приймаючи
оскаржуване рішення, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку та виніс рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права. Доводи апелянта
висновків суду першої інстанції не
спростовують, а тому у суду апеляційної
інстанції відсутні підстави для його
скасування чи зміни та задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України,
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Ситковецьке" залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 09.07.2014р. у справі
№902/712/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Бригинець Л.М.

Суддя
Демидюк О.О.

Суддя
Огороднік К.М.