РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
Справа № 903/476/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: представник не
з'явився

під час розгляду у відкритому судовому
засіданні апеляційної скарги
відповідача Фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 на рішення
господарського суду Волинської
області від 15.07.14р. в справі № 903/476/14
(суддя Гарбар І.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

до відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення в сумі 36 198 грн. 26 коп.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5
(надалі - Позивач) звернувся в
господарський суд Волинської області з
позовною заявою (а.с. 2-10) до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 (надалі -
Відповідач), в якій просить стягнути з
Відповідача на користь Позивача (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог (а.с. 71-73)) 25 900
грн. боргу по орендній платі, 339 грн. 69
коп. річних, 2 643 грн. 54 коп. інфляційних
втрат та 7 315 грн. 03 коп. боргу по оплаті
електроенергії.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 15 липня 2014 року
(а.с. 95-97) з підстав,
вказаних у цьому рішенні, позов
задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Відповідача на користь
Позивача 25 900 грн. боргу по орендній
платі, 339 грн. 69 коп. річних, 2 643 грн. 54
коп. інфляційних втрат та 7 315 грн. 03 коп.
боргу по оплаті електроенергії. Також,
даним судовим рішенням покладено на
Відповідача витрати по сплаті судового
збору в розмірі 1 827 грн..

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції
Відповідач звернувся з апеляційною
скаргою (а.с. 101-103) до Рівненського
апеляційного господарського суду, в
якій, з підстав, вказаних у цій
апеляційній скарзі, просить рішення
господарського суду Волинської
області від 15 липня 2014 року в справі №
903/476/14 скасувати та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позов
повністю.

Апеляційна скарга мотивована
тим, що місцевим господарським судом
при прийнятті рішення порушено норми
матеріального та процесуального права.
Крім того, апелянт вказав на те, що
Відповідач як на підставу скасування
рішення суду, посилається на те, що
спірний договір Відповідач не
підписував, а даний договір, на
переконання Відповідача, був
укладений чоловіком Відповідача
ОСОБА_6. Крім того, в період з 25 липня 2013
року по 7 листопада 2013 року Відповідач
перебувала в допологовій відпустці та
по 23 грудня 2013 року в післяпологовій, і
в день підписання самого ж договору (1
вересня 2013 року) та додаткової угоди до
договору перебувала в пологовому
будинку на збереженні.

Ухвалою суду від 1 серпня 2014 року (а.с. 100)
апеляційну скаргу Відповідача
прийнято до провадження та призначено
її до розгляду на 10 вересня 2014 року на 14
годину 50 хвилин.

Позивач подав відзив на апеляційну
скаргу (а.с. 114-121), в якому з підстав
висвітлених в цьому відзиві, заперечує
проти доводів зазначених в апеляційній
скарзі та просить залишити рішення
господарського суду Волинської
області без змін.

На виконання вимог ухвали Рівненського
апеляційного господарського суду від 1
серпня 2014 року Відповідачем були
подані доповнення до апеляційної
скарги (а.с. 125-126).

Голова Рівненського апеляційного
господарського суду своїм
розпорядженням від 9
вересня 2014 року (а.с. 133) вніс зміни до
складу колегії суддів (окрім заміни
головуючого судді) за наслідком
котрого у справі № 903/476/14 визначено
колегію суддів у складі: суддя
Василишина А.Р., суддя Бучинська Г.Б.,
суддя Філіпова Т.Л.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 10 вересня 2014
року (а.с. 89), з підстав,
висвітлених у даній ухвалі, розгляд
апеляційної скарги було відкладено на 8
жовтня 2014 року на 15 годину 10 хвилин.

Представник Відповідача в судове
засідання від 8 жовтня 2014 року не
з'явився. Водночас, в матеріалах справи
наявний конверт із відміткою пошти
«Повернення за закінченням терміну
зберігання» (а.с. 139). Пункт 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 2
червня 2006 року N 01-8/1228 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" містить інформацію про
те, що примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є
правом та прерогативою суду, основною
умовою для якого є не відсутність у
судовому засіданні представників
сторін, а неможливість вирішення спору
у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та
враховуючи приписи статтей 101, частини 1
статті 102 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
представника Відповідача, за наявними
у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 8 жовтня
2014 року представник Позивача
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, з підстав, висвітлених у
відзиві на апеляційну скаргу, просить
суд залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши пояснення
представників Позивача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Хмельницької області від 15 липня 2014
року по даній справі слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення. При цьому, суд виходив з
наступного.

Рівненським апеляційним
господарським судом встановлено, що 1
вересня 2013 року між Позивачем та
Відповідачем укладено було договір
оренди №10/1 (надалі - Договір; а.с. 25-28).

Також, в матеріалах справи міститься
Додаток № 1 від 1 вересня 2013 року (надалі
- Додаток № 1; а.с. 29) до Договору, котрий
укладений між Позивачем та
Відповідачем в якому зазначено, що:
орендна плата за приміщення становить 3
700 грн. на день розрахунку по курсу НБУ
за місяць. Орендна плата сплачується
Відповідачем Позивачу у грошовій
формі готівкою щомісячно до 10 числа
поточного місяця за майбутній шляхом
передачі 100% місячного розміру орендної
плати Позивачу.

Пунктом 2.1 Договору обумовлено, що:
Позивач передає, а Відповідач приймає в
строкове платне користування
нежитлове приміщення, загальною площею
40 кв.м. та прилеглу територію, що
знаходиться АДРЕСА_1; дане приміщення
передається в користування
Відповідачу за актом його
приймання-передачі, який підписується
сторонами одночасно з підписанням
Договору.

1 вересня 2013 року Позивач та Відповідач,
на виконання умов договору підписали
акт прийому-передачі (а.с. 30), відповідно
до якого було передано нежитлове
приміщення, загальною площею 40 кв.м. та
прилеглу територію, що знаходиться
АДРЕСА_1, технічні характеристики,
якого визначенні у технічному паспорті
виготовленому Волинським ОБТІ та
належного Позивачу на праві приватної
власності.

З наявних в матеріалах справи листів
вбачається, що 23 січня 2014 року та 29
січня 2014 року на адресу Відповідача,
Позивачем були надіслані заяви про
сплату заборгованості за Договором
(а.с. 39, 40; доказ направлення на звороті
а.с. 39-40 - опис вкладення в
рекомендований лист). Однак відповідь
на дану заяву в матеріалах справи
відсутні.

В зв'язку із невиконанням умов
Договору, Позивач звернувся в суд за
захистом свого порушеного права з
позовом до Відповідача щодо стягнення
заборгованості по орендній платі за
період з 11 жовтня 2013 року по 10 травня 2014
року (нарахування відбулось відповідно
до Додатку № 1 до Договору).

Відповідно до статті 631 Цивільного
кодексу України: строком договору є
час, протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту
його укладення.

У відповідності до статті 653 Цивільного
кодексу України, у разі зміни або
розірвання договору зобов'язання
змінюється або припиняється з моменту
досягнення домовленості про зміну або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором чи не обумовлено
характером його зміни. Моментом
домовленості в даному випадку є
підписання до договору та додатку до
договору (даний договір підписаний
сторонами), жодна із сторін в судових
засіданнях не заперечувала про те, що
додаткова угода не підписувалась між
сторонами.

Згідно до частини 1 статті 762 Цивільного
кодексу України, за користування
майном з наймача справляється плата,
розмір якої встановлюється договором
найму.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
визначено, що договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

З положень статті 509 Цивільного кодексу
України та статті 173 Господарського
кожексу України вбачається, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В силу дії статті 193 Господарського
кодексу України та статтей 525, 526
Цивільного кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язань або їх зміна не
допускається.

Нормою частини 2 статті 218
Господарського кодексу України
визначено, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Колегія суду констатує, що відповідно
до пункту 14 Договору, додатки до цього
договору є його невід'ємною і складовою
частиною (а.с.28).

Тобто, Додаток № 1, який був укладений
між Позивачем та Відповідачем є
невід'ємною і складовою частиною та
набирає чинності з моменту підписання
Договору, тобто з 1 вересня 2013 року.

Що ж стосується посилань Відповідача,
висвітлених в апеляційній скарзі, щодо
не підписання ним особисто ані
Договору, ані Додатку № 1, то колегія
суду зауважує, наступне.

Відповідач, посилається на те, що в день
підписанні Договору та Додатку № 1 (а
саме 1 вересня 2013 року) вона
перебувала у стаціонарі на лікуванні з
23 серпня 2013 року по 11 вересня 2013
року, надаючи в підтвердження даного
факту довідку № 689 від 11 серпня 2014 року
«Луцького клінічного пологового
будинку» (колегія суду звертає увагу,
що належним доказом перебування особи
на лікуванні є саме листок
непрацездатності), однак, колегія суду
в спростування даного факту зазначає,
що згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців станом на 1 вересня 2013
року дані про перебування фізичної
особи-підприємця в процесі припинення
підприємницької діяльності, чи то
банкрутства - відсутні.

Крім того, колегія суду зазначає, що
відповідно до пункту 4.7 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду № 18
від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», за наявності
відомостей про припинення діяльності
суб'єкта господарювання, який є
стороною у справі, господарському суду
слід враховувати, що відповідно до
частини сьомої статті
59 Господарського кодексу України
суб'єкт господарювання вважається
ліквідованим з дня внесення до
державного реєстру запису про
припинення його діяльності, отже при
вирішення даного питання потрібно
перевірити відповідні відомості в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців.

Окрім того, в матеріалах справи
містяться ліцензії з строком дії з 5
червня 2013 року по 5 серпня 2014 року
щодо роздрібної торгівлі алкогольними
напоями та тютюновими виробами (а.с.
91-92), котрі видані саме на ім'я
Відповідача.

Доказів анулювання чи визнання
недійсними даних ліцензій в матеріалах
справи відсутні.

Зважаючи на усе вищеописане у даній
судовій постанові, в сукупності з
відсутністю відомостей щодо
припинення діяльності Відповідача в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
колегія суду констатує наявність
юридичного факту щодо здійснення
підприємницької діяльності
Відповідачем саме в період укладення
Договору та Додатку № 1, що
опосередковано свідчить про юридичну
спроможність Відповідача на укладення
оспорюваних документів саме в процесі
здійснення підприємницької
діяльності.

Водночас, заперечення Відповідача щодо
відсутні дати Додатку № 1, що є
наслідком його недійсності та
заперечення початку перебігу строку
нарахування орендної плати в розмірі
3 700 грн., спростовуються самим
визначенням Відповідачем в
апеляційній скарзі (а.с. 101-102) дати
укладання Додатку № 1 (суд звертає
увагу на факт того, що апелянт
зазначає постійно по тексту «в день
підписання Договору та Додатку», що
опосередковано свідчить про укладення
Додатку № 1 саме 1 вересня 2013 року).

Також, колегія суду зазначає, що згідно
письмових пояснень Відповідача (а.с. 79),
вбачається, що остання не заперечує
факт сплати у вересні місяці 4 000 грн.
для Позивача в рахунок сплати орендної
плати, однак документально підтвердити
даний факт не має можливості (не
залишилося документів щодо даної
сплати).

Сума нарахованого боргу по сплаті
орендної плати підтверджується
матеріалами справи. Водночас, докази
погашення даної заборгованості в
матеріалах справи відсутні.

Враховуючи усе вищевказане, на основі
пунктів 3.1, 3.4, 14 Договору, статтей 509, 526,
527, 530, 762 Цивільного кодексу України,
статтей 193, 198 Господарського Кодексу
України, позовні вимоги Позивача про
стягнення з Відповідача боргу по
орендним платежам ґрунтуються на
Договорі, Додатку № 1 та законі та
підлягають до задоволення. Відповідно,
Рівненський апеляційний господарський
суд - задовольняє позовні вимоги
Позивача та стягує з Відповідача 25 900
грн. заборгованості по орендній платі.

Відтак, приймаючи таке рішення
Рівненський апеляційний господарський
суд залишає рішення місцевого
господарського суду в цій частині без
змін.

Також, Позивач просив стягнути з
Відповідача 7 315 грн. 03 коп. боргу по
оплаті електроенергії.

Згідно пунктів 3.1, 3.2, 3.3 Договору: за
користування приміщенням на умовах
Договору Відповідач щомісячно сплачує
Позивачу плату; плата за комунальні
послуги (водо-, електро-,
газопостачання, водо виділення,
утримання будинку та прибудинкової
території) витрати за користування
телефоном та охорону приміщення тощо в
оренду плату не входять, а сплачуються
Відповідачем самостійно; плата за
комунальні послуги та інші послуги
здійснюються Відповідачем самостійно.

15 листопада 2013 року на адресу Позивача
надійшла претензія від
"Волиньобленерго" (а.с. 31) в якій
зазначено, що станом на 15 листопада 2013
року у Позивача існує заборгованість в
сумі 3 700 грн. 38 коп. та пені в сумі 5 грн. 38
коп..

29 листопада 2013 року ПАТ
"Волиньобленерго" на адресу Позивача
надіслало попередження (а.с. 32), щодо
існування у Позивача заборгованість за
споживчу активну електричну енергію в
розмірі 5 542 грн. 58 коп., аванс за
активну ел.енергію (згідно додатку № 1
договору) - 1 858 грн. 32 коп. та пені 25 грн.
84 коп. та зазначають, що будуть змушенні
припинити постачання електроенергії
на належні Позивачу електроустановки з
9 год. 4 грудня 2013 року.

З огляду на що, Позивач змушений був
оплатити виставлені рахунки ПАТ
"Волиньобленерго", що підтверджується
квитанціями наявними в матеріалах
справи (а.с.34-37).

Позивач самостійно оплатив суму боргу,
що не узгоджується з вимогою пункту 3.1
Догоовору, щодо проведення самостійно
оплати Відповідачем за дані послуги
(заборгованості, яка виникла у нього
перед "Волиньобленерго"), що
підтверджується квитанціями,
платником яких є саме Позивач, а не
Відповідач.

Окрім того, на відміну від
заборгованості по орендній платі,
котру Відповідач не визнає, борг за
спожиту електроенергію в сумі 7 315 грн. 03
коп. Відповідачем визнається та не
оспорюється (а.с. 60).

Тому сума, яку просить Позивач стягнути
з Відповідача (а саме боргу по оплаті
електроенергії в сумі 7 315 грн. 03 коп). є
підставна та підлягає до стягнення в
повному обсязі.

З огляду на зазначене, колегія суду з
врахуванням пункту 3.1 Договору та
доказів, наявних в матеріалах справи
задовольняє позовні вимоги в частині
стягнення боргу за спожиту
електроенергію в розмірі 7 315 грн. 03 коп.,
і відповідно, залишає рішення
господарського суду Волинської
області у цій частині без змін.

Окрім основного боргу, Позивач (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог) просить стягнути з
Відповідача 339 грн. 69 коп. річних та 2 643
грн. 54 коп. інфляційних втрат.

Відповідно до пункту 9.1 Договору, у
випадку порушення зобов'язання, що
виникає з цього Договору, Відповідач
несе відповідальність, визначену цим
Договором та чинним в Україні
законодавством.

У відповідності до даного Договору та
статті 625 Цивільного кодексу України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За неналежне виконання грошових
зобов'язань Позивач нарахував
Відповідачу 3 % річних в сумі 282 грн. 21
коп. та 2 084 грн. 88 коп. інфляційних
витрат. Перевіривши розрахунок річних
та інфляційних суд погоджується з їх
вірністю.

Водночас, проаналізувавши дані норми
законодавства, перевіривши
правильність розрахунку, проведеного
Позивачем (а.с. 72) та зважаючи на умови
Договору Рівненський апеляційний
господарський суд констатує той факт,
що вимоги Позивача щодо стягнення з
Відповідача 339 грн. 69 коп. річних та 2 643
грн. 54 коп. інфляційних втрат
підлягають до задоволення в повному
обсязі. Відповідно, апеляційний
господарський суд залишає без змін
оспорюване рішення і в цій частині.

Згідно статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

При цьому колегія суду бере до уваги і
той факт, що Позивачем були подані всі
належні та допустимі докази щодо
підтвердження наявності
заборгованості по орендній платі та
боргу по оплаті електроенергії,
відповідно до укладеного між Позивачем
та Відповідачем Договору.

Водночас, Рівненський апеляційний суд
критично оцінює заперечення
Відповідача щодо безпідставності
вимог Позивача. Зокрема, суд зауважує,
що Відповідач сам погоджуючи умови
Договору згодився на те, що додатки до
Договору є його невід'ємною і складовою
частиною, підписавши та скріпивши
печаткою як Договір так і Додаток № 1.
При цьому, в матеріалах спарви відсутні
будь-які докази, котрі засвідчують факт
звернення Відповідача до
правоохоронних органів з заявою щодо
крадіжки чи використання
невстановленими особами печатки
Відповідача, так як згідно вимог
законодавства Відповідач несе
особисту відповідальність за
збереження та використання її печатки
як фізичної особи-підприємця.

В той же час, суд відхиляє інші
заперечення Відповідача, висвітлені у
апеляційній скарзі, оскільки вони не
відповідають обставинам справи,
спростовуються наявними у справі
доказами, а також спростовані усім
вищевказаним у даній судовій
постанові.

Враховуючи усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Волинської
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Відповідача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 - залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Волинської області від 15 липня 2014 року
в справі № 903/476/14 - залишити без
змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 903/476/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.