м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
розглянувши справу
За позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Українська страхова
група»доПриватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«ВУСО»простягнення 518 грн. 00
коп.Представники сторін:
від позивача: Михайловська І.Г. -
представник за довіреністю № 0113-350 від
від відповідача: Жигальська Ю.Ю. -
представник за довіреністю № ГН-170-Ю
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
10.09.2014 до Господарського суду міста
Києва надійшла позовна заява
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Українська
страхова група» з вимогами до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ВУСО» про
стягнення 518 грн. 00 коп.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідач в
порушення норм чинного законодавства
України та договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності не виконав
зобов'язання щодо відшкодування шкоди,
заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди майну
власника автотранспортного засобу
Форд, державний номер НОМЕР_1, водієм
транспортного засобу ВАЗ, державний
номер НОМЕР_2, цивільна
відповідальність власника якого
застрахована відповідачем відповідно
до Полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № ВЕ/8543916, та право вимоги за
якою перейшло до позивача.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 порушено провадження у
до розгляду на 29.09.2014.
У судовому засіданні 29.09.2014 представник
позивача надав усні пояснення по суті
спору; позовні вимоги підтримав в
Представник відповідача у судовому
засіданні 29.09.2014 подав відзив на
позовну заяву; надав усні пояснення та
заперечив проти позову з підстав,
викладених у відзиві.
У судовому засіданні 29.09.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані суду докази,
суд
Відповідно до Відомостей № 8860936 про
обставини дорожньо-транспортної
пригод, сформованих АІПС ДТП станом на
10.10.2011 та постанови Франківського
районного суду м. Львова від 19.10.2011 у
справі № 3-3085/11 встановлено, що 18.08.2011 по
вул. Вернадського, 8 у місті Львові
ОСОБА_3, керуючи автомобілем ВАЗ,
державний номер НОМЕР_2, порушив п. 13.1
Правил дорожнього руху України та
здійснив зіткнення з автомобілем Форд,
державний номер НОМЕР_1, в результаті
чого було заподіяно матеріальні збитки
транспортним засобам.
Вищевказаною постановою ОСОБА_3
визнано винним у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП, і накладено
адміністративне стягнення у виді
штрафу у сумі 425 грн. 00 грн.
Згідно з Генеральним договором
добровільного страхування наземних
транспортних засобів,
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, водіїв і пасажирів від
нещасного випадку № 28-0101-5780-AVIS від
23.12.2009, укладеним між Закритим
акціонерним товариством «Страхова
компанія «Українська страхова група»,
яке змінило своє найменування на
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Українська
страхова група», (страховик) та
Підприємством з іноземними
інвестиціям «ВІП-РЕНТ» (страхувальник),
а також Додаткової угоди № 140 від 10.09.2010,
застраховані майнові інтереси
страхувальника стосовно транспортного
засобу Форд, державний номер НОМЕР_1.
Згідно з частиною 1 статті 16 Закону
України "Про страхування" договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору. Дана
норма кореспондується із статтею 979
Цивільного кодексу України, якою
визначено, що за договором страхування
страховик зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити страхувальникові
або іншій особі, визначеній у договорі,
грошову суму (страхову виплату), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі та
виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 20 Закону України "Про
страхування" страховик зобов'язаний
при настанні страхового випадку
здійснити страхову виплату або виплату
страхового відшкодування у
передбачений договором строк.
Статтею 9 Закону України "Про
страхування" визначено, що страховою
виплатою є грошова сума, яка
виплачується страховиком відповідно
до умов договору страхування при
настанні страхового випадку. При цьому,
розмір страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. Вказаною статтею також
визначено, що страхове відшкодування -
страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку. Страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру прямого збитку, якого зазнав
У відповідності до частини 1 статті 25
Закону України «Про страхування»
здійснення страхових виплат і виплата
страхового відшкодування проводиться
страховиком згідно з договором
страхування на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника
або третіх осіб, визначених умовами
страхування) і страхового акта
(аварійного сертифіката), який
складається страховиком або
уповноваженою ним особою (аварійним
комісаром) у формі, що визначається
Відповідно до рахунку № 27/6.09.11 та акту
виконаних робіт № 27/6.09.11 від 27.09.2011,
виставленого Станцією технічного
обслуговування «ВЛАД-АВТО», фактична
вартість відновлювального ремонту
автомобіля Форд, державний номер
НОМЕР_1, склала 2628 грн. 00 коп.
Наведені у акті виконаних робіт №
27/6.09.11 від 27.09.2011 роботи знаходяться у
причинно-наслідковому зв'язку із тими
пошкодженнями, що зазначені у
первинній довідці, виданої Управлінням
Державтоінспекції ГУМВС України, що
також не було спростовано сторонами.
Згідно зі страховим актом, складеним
розрахунком суми страхового
відшкодування розмір страхового
відшкодування за Генеральним
договором добровільного страхування
наземних транспортних засобів,
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, водіїв і пасажирів від
нещасного випадку № 28-0101-5780-AVIS від
23.12.2009, склав 1028 грн. 00 коп.
11.10.2011 позивачем виплачено страхове
відшкодування в розмірі 1028 грн. 00 коп.
на рахунок страхувальника, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 9897 від 11.10.2011, належним чином
засвідчена копія якого наявна в
матеріалах справи.
Як встановлено судом, станом на 18.08.2011
цивільна відповідальність власника
транспортного засобу ВАЗ, державний
номер НОМЕР_2, була застрахована
Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «ВУСО» відповідно
до Полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № ВЕ/8543916 з встановленим
розміром страхової суми за шкоду
Судом встановлено, що 26.06.2014 позивачем
було направлено відповідачу заяву про
виплату (страхового) відшкодування в
порядку регресу № 601 АПС від 19.06.2014 (по
суті, заяву про страхове відшкодування,
передбачену п. 35.1 ст. 35 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Нормами статті 5 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» встановлено, що об'єктом
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності є
майнові інтереси, що не суперечать
законодавству України, пов'язані з
відшкодуванням особою,
цивільно-правова відповідальність
якої застрахована, шкоди, заподіяної
життю, здоров'ю, майну потерпілих
внаслідок експлуатації забезпеченого
транспортного засобу.
Згідно з статтею 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.
У відповідності до пункту 29 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» встановлено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
512 Цивільного кодексу України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
виконання обов'язку боржника третьою
Згідно з нормами статті 514 Цивільного
кодексу України до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
У зв'язку з виплатою страхового
відшкодування страхувальнику, позивач
набув право вимоги до особи
відповідальної за заподіяний збиток,
оскільки відповідно до статті 993
Цивільного кодексу України та статті
27 Закону України «Про страхування»до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування, в межах фактичних
затрат переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
Таким чином, до позивача у межах
фактичних витрат і суми страхового
відшкодування перейшло право вимоги,
яке страхувальник мав до особи,
відповідальної за заподіяний збиток
(заміна кредитора у зобов'язанні).
Так як цивільно-правова
відповідальність власника
транспортного засобу ВАЗ, державний
номер НОМЕР_2, була застрахована
Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «ВУСО» відповідно
до Полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № ВЕ/8543916, відповідно до
положень Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язок щодо
відшкодування збитку, завданого
внаслідок ДТП водієм транспортного
засобу ВАЗ, державний номер НОМЕР_2,
власнику автотранспортного засобу
Форд, державний номер НОМЕР_1,
покладається на відповідача.
Відповідно до пункту 9 частини 2 статті
7 Закону України "Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні" встановлено, що
проведення оцінки майна є обов'язковим
для визначення збитків або розміру
відшкодування у випадках, встановлених
Водночас, Законом України «Про
обов'язкове страхування власників
наземних транспортних засобів» не
передбачено обов'язкового проведення
професійної оцінки шкоди, завданої при
ДТП транспортному засобу, суб'єктами
оціночної діяльності та необхідність
відшкодування шкоди не ставиться у
залежність від проведення такої
оцінки. Звіт про оцінку транспортного
засобу є лише попереднім оціночним
документом, у якому зазначається про
можливу, але не кінцеву суму, яку
необхідно витратити на відновлення
транспортного засобу.
Суд приходить до висновку, що
проведення оцінки завданої шкоди є
необхідним лише у випадку наявності
підстав для вирахування коефіцієнту
фізичного зносу у випадках і порядку
передбаченому Методикою товарознавчої
експертизи та оцінки колісних
транспортних засобів (затверджена
наказом Міністерства юстиції України,
Фонду державного майна України від 24
листопада 2003 року № 142/5/2092;
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).
Відповідно до пункту 7.38 вказаної
Методикик значення коефіцієнта
фізичного зносу (Ез) приймається таким,
що дорівнює нулю для нових складників
та для складників КТЗ, строк
експлуатації яких не перевищує 5 років -
для легкових КТЗ виробництва країн СНД
та 7 років - для інших легкових КТЗ.
Зі свідоцтва про реєстрацію
пошкодженого автомобіля Форд,
державний номер НОМЕР_1, (копія якого
міститься у матеріалах справи),
вбачається, що рік випуску автомобіля -
2010, а отже на момент ДТП строк його
експлуатації не перевищував семи
років. Таким чином, підстав для
вирахування зносу в даному випадку
Судом також враховано, що у пункті 7.39
вищезазначеної Методики наведені
винятки стосовно використання
зазначених у пункті 7.38 Методики вимог,
однак сторонами не було надано доказів
щодо існування вказаних обставин.
Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15
днів з дня узгодження ним розміру
страхового відшкодування з особою, яка
має право на отримання відшкодування,
за наявності документів, зазначених у
статті 35 цього Закону, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний: у разі визнання ним вимог
заявника обґрунтованими - прийняти
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
та виплатити його;

у разі невизнання майнових вимог
заявника або з підстав, визначених
статтями 32 та/або 37 цього Закону, -
прийняти вмотивоване рішення про
відмову у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати).

Згідно з пунктом 12.1. статті 12 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» розмір франшизи при
відшкодуванні шкоди, заподіяної майну
потерпілих, встановлюється при
укладанні договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності і не може
перевищувати 2 відсотки від ліміту
відповідальності страховика, в межах
якого відшкодовується збиток,
заподіяний майну потерпілих.

Відповідно до Полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів № ВЕ/8543916 розмір
франшизи складає 510 грн. 00 коп.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За таких обставин суд приходить до
висновку про обгрунтовність вимог
позивача та наявності порушеного права
відповідачем.

Заперечуючи на позовну заяву,
відповідач зазначив, що з дати ДТП,
18.08.2011, до моменту отримання
відповідачем заяви про виплату
страхового відшкодування від позивача,
01.07.2014, минуло більше 2 років, що, у
відповідності до статті 37.1.4 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», є підставою для відмови у
здійсненні страхового відшкодування.

З приводу таких заперечень суд
повідомляє наступне.

Згідно з пунктом 35.1. статті 35 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" для отримання страхового
відшкодування потерпілий чи інша
особа, яка має право на отримання
відшкодування, протягом 30 днів з дня
подання повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду подає
страховику (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про
страхове відшкодування.

Статтею 37 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" визначено підстави для
відмови у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати),
зокрема, такою підставою є неподання
заяви про страхове відшкодування
впродовж одного року, якщо шкода
заподіяна майну потерпілого, з моменту
скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Однак суд зазначає, що за своєю
правовою природою договір страхування
цивільно-правової відповідальності є
договором на користь третьої особи
(вигодонабувача) - особи, якій було
завдано шкоди внаслідок ДТП з вини
страхувальника за цим договором.
Потерпіла особа є кредитором у
деліктних правовідносинах, які виникли
внаслідок завдання їй позадоговірної
шкоди, та, водночас, є вигодонабувачем
за договором страхування
цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, право вимоги до страховика
за договором страхування
цивільно-правової відповідальності
щодо здійснення страхового
відшкодування виникає у особи, якій
завдано шкоди, з моменту ДТП. Умови та
порядок виконання обов'язку страховика
щодо здійснення страхового
відшкодування за договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
визначено договором та законом,
відповідно до яких передбачено правові
наслідки неподання потерпілою особою
(іншою особою, яка має право на страхову
виплату) заяви про виплату страхового
відшкодування протягом року з моменту
ДТП, а саме, право страховика відмовити
у виплаті страхового відшкодування. По
суті, законом встановлюється обов'язок
третьої особи щодо подання вказаної
заяви, у зв'язку з невиконанням якого
третя особа позбавляється права на
отримання страхового відшкодування.
Водночас, зобов'язання, яке виникає з
договору обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності, не
може породжувати обов'язків для
третьої особи (вигодонабувача) -
потерпілої особи, з огляду на норму
частини 1 статті 511 Цивільного кодексу
України. Обов'язок страховика
здійснити виплату страхового
відшкодування є безумовним у випадку
завдання шкоди третій особі внаслідок
настання страхового випадку з вини
застрахованої особи та не може
залежати від подання потерпілою особою
заяви про виплату страхового
відшкодування протягом певного строку.
Так само, право вимоги щодо виплати
страхового відшкодування, яке має
потерпіла особа, є безумовним майновим
правом, яке виникає з моменту скоєння
ДТП.

З огляду на положення норм частини 1
статті 1166 Цивільного кодексу України,
майнова шкода, завдана майну фізичної
або юридичної особи, відшкодовується у
повному обсязі особою, яка її завдала.
Так як цивільно-правова
відповідальність особи, яка завдала
шкоду, застрахована, то відбувається
переведення боргу та до страховика за
цим договором переходить обов'язок
щодо відшкодування такої шкоди в межах
страхової суми та з урахуванням
франшизи. Отже, при укладенні договору
обов'язкового страхування
страхувальник розраховує саме на те, що
шкода, завдана ним, буде відшкодована
страховиком, і договором не ставиться
виконання обов'язку страховика в
залежність від строку подання заяви
потерпілою особою на виплату
страхового відшкодування та як
наслідку виникнення обов'язку
страхувальника відшкодувати завдану
ним шкоду самостійно. При цьому, особа,
якій завдано шкоди, не може бути
позбавлена гарантованого їй законом
(частина 1 статті 1166 Цивільного кодексу
України) права на відшкодування
шкоди.

Таким чином, потерпіла особа, так само
як і позивач (страховик за договором
майнового страхування), який здійснив
страхову виплату за договором
добровільного страхування майна на
користь потерпілої особи, та до якого
перейшло право потерпілої особи до
відповідача за договором обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, не зобов'язані
звертатися безпосередньо до особи, у
якої застраховано цивільно-правову
відповідальність заподіювача шкоди, з
вимогою про виплату страхового
відшкодування. Таке право страховика,
враховуючи висновок, наведений у
рішенні Конституційного Суду України
від 09.07.2002р. № 15-рп/2002, може бути
реалізоване шляхом подання
відповідного позову до суду в межах
строків позовної давності.

За таких обставин, посилання
відповідача на приписи підпункту 37.1.4.
пункту 37.1. статті 37 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", згідно з яким неподання заяви
про страхове відшкодування впродовж
одного року з моменту скоєння
дорожньо-транспортної пригоди є
підставою для відмови у здійсненні
страхового відшкодування за цим
Законом, суд вважає безпідставним,
оскільки право особи на звернення до
суду за захистом порушеного права або
охоронюваного законом інтересу не може
бути обмежене законом та іншими
нормативно-правовими актами.

Встановлення обов'язку щодо подання
заяви на виплату страхового
відшкодування для третьої особи
(потерпілої або страховика, до якого
перейшло право вимоги у зв'язку із
здійсненням страхової виплати за
договором добровільного страхування
майна) суперечить нормам частини 1
статті 511 Цивільного кодексу України,
загальним принципам обов'язковості
відшкодування шкоди і функціональному
призначенню інституту обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності.

Крім того, суд зазначає, що відповідач
не надав доказів, що підтверджують факт
відмови у виплаті страхового
відшкодування в межах строків,
передбачених п. 36.2 ст. 36 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", строків.

У відзиві на позовну заяву, відповідач
також просив суд застосувати позовну
давність, посилаючись на те, що позовна
давність почала свій перебіг з дати
скоєння ДТП, тобто, з 18.08.2011, та сплинула
18.08.2014, в той час як позивач звернувся до
суду лише 10.09.2014.

Розглянувши заяву відповідача про
застосування строків позовної
давності, викладену у відзиві на
позовну заяву, суд прийшов до висновку
в її задоволенні з огляду на наступне.

У відповідності до пункту 2.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» визначено, що за
змістом частини першої статті 261
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до
висновку про порушення прав позивача,
то є підстави для застосування
позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу
України встановлено, що загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 2 статті 267
Цивільного кодексу України заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Відповідно до положень статті 993
Цивільного кодексу України та
статті 27 Закону України "Про
страхування" від дня страхового
випадку внаслідок заміни кредитора у
зобов'язанні з відшкодування шкоди до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат й
у межах загального строку позовної
давності, переходить право вимоги до
особи, відповідальної за завдані
страхувальнику збитки.

За цією нормою страхувальник, який
отримав майнову шкоду в деліктному
правовідношенні набув право вимоги
відшкодування до заподіювача й строк
такої вимоги почав спливати у момент
заподіяння шкоди, але у зв'язку з
погашенням шкоди коштами страхового
відшкодування до страховика
переходить право вимоги (права
кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача із залишком строку
позовної давності, оскільки відповідно
до статті 262 Цивільного кодексу
України заміна сторін у зобов'язанні
не змінює порядку обчислення та
перебігу позовної давності. При цьому
строк позовної давності у страховому
зобов'язанні є загальним (три роки) та
його перебіг починається від дня
настання страхового випадку.

У спірному зобов'язанні відбулася
заміна кредитора - страхувальник
передав страховикові, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних витрат право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки. При
цьому строк позовної давності у
страховому зобов'язанні є загальним
(три роки) та його перебіг починається
від дня настання страхового випадку.
Аналогічна позиція міститься у
постанові Верховного Суду України №
6-112цс13 від 25.12.2013.

Відповідно до частини 1 стаття 111-25
Господарського процесуального кодексу
України Рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу
України передбачає, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013 року «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів» законом не встановлено вимог
щодо форми заяви сторони про сплив
позовної давності. Відтак її може бути
викладено у відзиві на позов або у
вигляді окремого клопотання,
письмового чи усного.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» визначено, що з
урахуванням положення частини
четвертої статті 51 Господарського
процесуального кодексу України днем
подання позову слід вважати дату
поштового штемпеля підприємства
зв'язку, через яке надсилається позовна
заява (а в разі подання її
безпосередньо до господарського суду -
дату реєстрації цієї заяви в
канцелярії суду).

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

З огляду на вищевикладене та беручи до
уваги те, що страховий випадок мав
місце 18.08.2011, а позивач звернувся з
даним позовом до суду 10.09.2014, а також
судом не було встановлено факту
переривання перебігу позовної
давності та наявності поважних причин
її пропуску, суд вважає, що вимоги
позивача про стягнення з відповідача 518
грн. 00 коп. не підлягають задоволенню, у
зв'язку зі спливом позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 06.10.2014

Суддя
І.М.
Отрош