ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

10 жовтня 2014 р. Справа № 902/1378/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Банаська О.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника прокурора міста
Вінниці в інтересах держави в особі
Вінницької міської ради в особі
Комунального підприємства Вінницької
міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго", м. Вінниця

до: Приватного малого підприємства
"Вінницький центр медичної
косметології "Омела", м. Вінниця

про стягнення 57 540 грн 79 коп.
заборгованості за договором № 806 від
01.04.2010 р.

За участю секретаря судового засідання
Нестерова Д.О.

За участю представників

прокурора: Безпалюк А.О., посвідчення №
07137 від 29.05.2013 р.

позивача: Клімішина О.М., довіреність №
02/1188 від 28.08.2014 р..

відповідача: Карягін С.Ю., директор,
витяг з ЄДР № 852879; ОСОБА_3, адвокатська
угода № 22/14 від 09.10.2014 р.

ВСТАНОВИВ :

Заступником прокурора міста Вінниці
подано позов в інтересах держави в
особі Вінницької міської ради в особі
Комунального підприємства Вінницької
міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"
до Приватного малого підприємства
"Вінницький центр медичної
косметології "Омела" про стягнення 57 540
грн 79 коп., з яких 34 626 грн 27 коп. -
основного боргу, 4 230 грн 13 коп.
інфляційних втрат за період з 31.10.2011 р.
по 31.08.2014 р., 1 707 грн 06 коп. - 3 % річних за
період з 09.10.2011 р. по 15.09.2014 р. та 16 983 грн 33
коп. пені з 10.10.2013 р. по 15.09.2014 р.

Ухвалою суду від 22.09.2014 р. за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/1378/14 та призначено її до розгляду
на 09.10.2014 р.

09.10.2014 р. представником відповідача
подано заяву про відкладення розгляду
справи з метою ознайомлення з
матеріалами справи, оскільки
відповідачем не отримано позовної
заяви та доданих до неї документів.

Розглянувши клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи, давши
йому оцінку, суд приходить до висновку
про відмову в задоволенні даного
клопотання, оскільки у відповідача з
моменту порушення провадження у справі
та отримання відповідної ухвали суду
від 22.09.2014 р., яка згідно поштового
повідомлення № 063 ним
отримана 01.10.2014 р., було достатньо часу
звернутись до суду та ознайомитись з
матеріалами справи.

В судовому засіданні 09.10.2014 р. судом
оголошувалась перерва до 10.10.2014 р. з
метою надання сторонами всіх
витребуваних документів в
обґрунтування своїх доводів та
заперечень.

В засіданні суду 10.10.2014 р. представником
відповідача подано відзив на позовну
заяву, яким він визнав позовні вимог
прокурора та позивача частково в сумі
основного боргу в розмірі 34 626 грн 27
коп., яка за його поясненнями виникла
через скрутне матеріальне становище в
якому опинилось підприємство та через
різке зниження доходу в період з
вересня 2011 року по вересень 2014 року, в
підтвердження чого відповідачем
надано відповідні докази (податкові
декларації з податку на прибуток
підприємства за 2013 рік).

Також представник відповідача -
директор Карягін С.Ю. - пояснив, що
протягом зазначеного періоду у нього
важко хворів батько (онкологічне
захворювання) і він не міг здійснювали
належним чином керівництво центром.

Наслідком даної обставини стало
зменшення кількості відвідувачів
центру і як результат зменшення
доходів останнього в зв'язку з чим
значне погашення заборгованості він
змушений був здійснювати з власних
коштів, в тому рахунку і за рахунок
пенсійного забезпечення свого батька.

Щодо вимоги про стягнення пені, то
відповідач заперечує посилаючись на
те, що ним в період з жовтня 2013 року по
вересень 2014 року вносились кошти на
рахунок позивача за спожиту теплову
енергію згідно виставлених рахунків.

Прокурор та представник позивача в
засіданні суду позовні вимоги
підтримали в повній сумі та просять
позов задовольнити повністю.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
прокурора, позивача, відповідача,
з'ясувавши фактичні обставини на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті судом
встановлено наступне.

01.04.2010 р. між Приватним малим
підприємством "Омела" (Споживач) та
Комунальним підприємством Вінницької
міської ради
"Вінницяміськтеплоенерего"
(Постачальник) укладено договір
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді (а.с.24-29, т.1).

За умовами Договору Постачальник бере
на себе зобов'язання продавати та
постачати Споживачеві теплову енергію
в гарячій воді в договірних обсягах та
з параметрами теплоносіїв на вході
мереж Споживача, які відповідають
температурному графіку теплової
мережі, а Споживач зобов'язується
отримувати та оплачувати одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами (цінами) в терміни,
передбачені Договором. Температурний
графік теплової мережі є невід'ємним
додатком цього Договору (розділ 1
Договору).

Розділом 6 Договору сторони визначили
порядок розрахунків за отриману
теплову енергію.

Так, Споживач щомісячно, протягом року,
вносить плату за приєднане теплове
навантаження, визначене в додатку № 1
до Договору, та окремо сплачує за
спожиту теплову енергію на підставі
показників приладів обліку, або за їх
відсутності, розрахунково, відповідно
до теплового навантаження. У разі зміни
тарифів та порядку розрахунків нові
тарифи і порядок розрахунків є
обов'язковими для сторін з моменту
введення їх в дію (п.6.2 Договору).

Розрахунковим періодом є календарний
місяць. Розрахунки по Договору
виконуються в наступному порядку:
Споживач, не пізніше 25 числа
розрахункового місяця вносить плату за
приєднане теплове навантаження,
визначене в додатку № 1 до Договору та
сплачує 70 % вартості від обсягу
теплової енергії, який передбачений на
наступний розрахунковий період.
Остаточні розрахунки за спожиту
теплову енергію Споживач проводить до
10 числа місяця, наступного за
розрахунковим (п.п.6.3, 6.4 Договору).

Сторони також домовились, що по
закінченню розрахункового періоду, не
пізніше 8 числа місяця, наступного за
розрахунковим, Споживач повинен
отримати загальний рахунок на оплату
теплової енергії, спожитої у
розрахунковому місяці та плати за
приєднане теплове навантаження, акт
здачі-приймання виконаних робіт в двох
примірниках для підписання, після чого
один примірник акту повернути
Постачальнику у 5-ти денний термін.
Неотримання Споживачем рахунку не
звільняє останнього від обов'язку
оплати по цьому Договору (п.6.5 Договору).

У разі непідписання акут
здачі-приймання виконаних робіт
Споживачем, без надання Постачальнику
викладених в письмовій формі
заперечень по акту або неповернення
Споживачем підписаного акту
здачі-приймання виконаних робіт у 5-ти
денний термін, акт вважається визнаним
Споживачем та є доказом кількості
спожитої Споживачем у розрахунковому
місяці теплової енергії належної
якості (п.6.6 Договору).

За наявності боргу у Споживача за
теплову енергію Постачальник має право
зарахувати кошти, що надійшли від
Споживача у черговості визначеній ст.
534 ЦК України (п. 6.7. Договору).

Разом з підписанням сторонами Договору
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді № 806 від 01.04.2010 р. було
підписано додатки № 1, 2, 4, якими сторони
визначили обсяги постачання теплової
енергії, тарифи на теплову енергію та
акт розмежування меж балансової
належності мереж та експлуатаційної
відповідальності сторін.

Як стверджується матеріалами справи,
Постачальник (позивач по справі) за
період з вересня 2011 року по серпень 2014
року надав, а Споживач (відповідач
по справі) отримав на умовах
Договору купівлі-продажу теплової
енергії в гарячій воді № 806 від 01.04.2010 р.
теплову енергію на загальну суму 34 626
грн 27 коп. , з яких 29 037 грн 74 коп.
за фактично спожиту теплову енергію та
5 588 грн 53 коп. - приєднане теплове
навантаження.

При цьому слід зазначити, що за весь
період дії Договору купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді № 806
від 01.04.2010 р. відповідач отримав від
позивача теплову енергію на загальну
суму 44 353 грн 19 коп., з яких основний борг
в сумі 9 726 грн 92 коп. утворився за період
з квітня 2010 року по серпень 2011 року та
був стягнутий, в тому рахунку, за
рішенням господарського суду
Вінницької області від 07.11.2011 р. по
справі № 4/134/2011/5003, а основний боргу в
сумі 34 626 грн 27 коп. виник за період з
вересня 2011 року по серпень 2014 р., що
стверджується наявними в матеріалах
справи актами здачі-приймання
виконаних робіт (надання послуг) за
період з квітня 2010 року по серпень 2014
року.

Судом встановлено і сторонами в
засіданні суду підтверджено, що за
період з січня 2013 року по вересень 2014
року відповідач загалом сплатив
позивачу 13 069 грн 42 коп. за теплову
енергію отриману на умовах Договору
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді № 806 від 01.04.2010 р., які у
відповідності до п. 6.7. Договору та ст. 534
ЦК України зараховані останнім на
погашення попередньої заборгованості
відповідача за даним Договором.

Таким чином, відповідач не здійснив
жодних розрахунків з позивачем за
теплову енергію отриману на умовах
Договору по позову за період з вересня
2011 року по серпень 2014 року, що ним не
заперечується у відзиві на позовну
заяву та в засіданні суду.

Отже, станом на день звернення з даним
позовом до суду, борг відповідача перед
позивачем складає 34 626 грн 27 коп.

Доказів сплати заборгованості
відповідачем матеріали справи не
містять.

З врахуванням встановлених обставин
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

З моменту укладення сторонами Договору
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді № 806 від 01.04.2010 р.,
сторонами за яким є Постачальник та
Споживач, між ними виникли зобов'язання
які регулюються параграфом 3 глави 54
Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вказувалось судом вище, за умовами
пункту 6.4 Договору купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді № 806
від 01.04.2010 р., остаточні розрахунки за
спожиту теплову енергію Споживач
проводить до 10 числа місяця, наступного
за розрахунковим .

Тобто, починаючи з 11 числа місяця,
наступного за розрахунковим
відповідач вважається тами що
прострочив сплату за отриману теплову
енергію на умовах Договору по позову та
є боржником.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Виходячи з встановлених обставин
справи та наведених вище законодавчих
приписів, суд вважає вимогу позивача
про стягнення боргу в розмірі 34 626 грн 27
коп. правомірною та обґрунтованою, з
огляду на що задовольняє її в повному
обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача
про стягнення з відповідача 4 230 грн 13
коп. інфляційних втрат за період з
31.10.2011 р. по 31.08.2014 р., 1 707 грн 06 коп. - 3%
річних за період з 09.10.2011 р. по 15.09.2014 р.
та 16 983 грн 33 коп. пені з 10.10.2013 р. по 15.09.2014
р., за результатами чого суд дійшов
наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до
п.3,4 ст.611 Цивільного кодексу України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст.
230 Господарського кодексу України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, крім іншого,
неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного
кодексу України встановлено, що
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Розділом 7 Договору сторони
передбачили відповідальність за
неналежне виконання зобов'язань.

Зокрема, пунктом 7.3.4. сторони
передбачили, що Споживач за
несвоєчасне виконання розрахунків за
теплову енергію повинен сплатити
Постачальнику пеню в розмірі 1% від
несплаченої суми за кожний день
прострочення, якщо інше не передбачено
законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо
стягнення пені, інфляційних втрат та 3 %
річних є правомірними, оскільки
відповідають умовам укладеного
договору та нормам чинного
законодавства.

Разом з тим, оцінивши надані сторонами
докази наявні в матеріалах справи,
стосовно вимог про стягнення пені, суд
дійшов висновку про зменшення її
розміру враховуючи наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

В п.3.17.4 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вказано, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. Крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 ЦК України і
статтею 233 ГК України. У резолютивній
частині судового рішення зазначається
про часткове задоволення позову і
розмір суми неустойки, що підлягає
стягненню. Судовий збір у разі
зменшення судом розміру неустойки
покладається на відповідача повністю,
без урахування зменшення неустойки.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України
передбачено можливість зменшення за
рішенням суду розміру неустойки, що
стягується з боржника за порушення
зобов'язання, якщо розмір неустойки
значно перевищує розмір збитків. При
цьому відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання
учасника господарських відносин не
потягло за собою значні збитки для
іншого господарюючого суб'єкта, то суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення
розміру штрафу, суд взяв до уваги
майновий стан відповідача (важке
матеріальне становище, яке виникло
через збіг важких обставин (тривала
тяжка хвороба батька, зменшення
кількості відвідувачів центру та як
наслідок зменшення грошових находжень
від діяльності і сплата всіх
обов'язкових платежів власними
коштами), неспівмірність заявленої
вимоги розміру боргу (вимога про
стягнення пені становлять майже 50 % від
суми боргу), поведінку винної сторони
(погашення частини боргу), а також те, що
негативні наслідки заподіяні
простроченням відповідача
компенсовані заявленням вимог про
стягнення інфляційних втрат та 3 %
річних.

Враховуючи викладені обставини в
сукупності суд, користуючись правом,
наданим йому ст.551 ЦК України, ст.233 ГК
України та п.3 ст.83 ГПК України, зменшує
розмір заявленої до стягнення пені до 2
000,00 грн.

Позовні вимоги про стягнення 4 230 грн 13
коп. інфляційних втрат та 1 701 грн 06 коп. 3
% річних судом задовольняються
повністю як такі що заявлені
правомірно та у відповідно до умов
договору та норм чинного законодавства
і є співрозмірними з боргом.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача, судом також прийнято до уваги
визнання відповідачем позовних вимог в
частині стягнення суми основного боргу
висловлене у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам ухвали суду відповідач не
подав до суду будь-яких належних та
допустимих доказів в спростування
позовних вимог позивача щодо стягнення
боргу, 3% річних, інфляційних втрат та
пені.

Задовольняючи позов суд взяв до уваги
процесуальну позицію відповідача, яка
свідчить про визнання позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про часткове задоволення позову з
врахуванням вищевикладених мотивів
щодо часткового зменшення розміру
пені.

Витрати на судовий збір підлягають
віднесенню на відповідача вимог згідно
ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 4-6, 22, 31, 32, 33, 34, 35, 36,
42, 43, 44, 49, 82, п.3 ст.83, ст.ст.84, 85, 87, 115, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного малого
підприємства "Вінницький центр
медичної косметології "Омела", просп.
Космонавтів, 7, м. Вінниця, 21100
(ідентифікаційний код-30295383) на користь
Комунального підприємства Вінницької
міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго", вул.
600-річчя, 13, м. Вінниця, 21100
(ідентифікаційний код - 33126849) - 34 626 грн 27
коп. - боргу, 1 701 грн 06 коп. - 3 % річних, 4 230
грн 13 коп. - інфляційних втрат, 2 000 грн 00
коп. - пені.

3. Стягнути з Приватного малого
підприємства "Вінницький центр
медичної косметології "Омела", просп.
Космонавтів, 7, м. Вінниця, 21100
(ідентифікаційний код-30295383) на користь
Комунального підприємства Вінницької
міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго", вул.
600-річчя, 13, м. Вінниця, 21100
(ідентифікаційний код - 33126849) - в доход
Державного бюджету України 1 827 грн 00
коп. - відшкодування витрат пов'язаних
зі сплатою судового збору.

4. В стягненні 14 983 грн 33 коп. пені
відмовити.

5. Видати накази в день набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено 15 жовтня 2014 р.

Суддя Банасько
О.О.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.