КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р. Справа№ 910/12443/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Сущенко Ю.В. (довіреність
№150 від 16.05.2014 р.)

від відповідача - Синельніков М.О.
(довіреність №ГО-13/255 від 05.12.2013 р.)

від третьої особи - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства «Страхова група «ТАС»

на рішення господарського суду міста
Києва від 29.07.2014 р.

у справі №910/12443/14 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Довіра та Гарантія»

до Приватного акціонерного товариства
«Страхова група «ТАС»

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_4

про стягнення страхового
відшкодування в порядку регресу

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Довіра та Гарантія» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
група «ТАС» про стягнення з
відповідача в порядку регресу 46090,04 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 24.06.2014 р. залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_4.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 29.07.2014 р. позов задоволено повністю.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 46090,04 грн. в порядку регресу та
1827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, необґрунтованим та таким,
що не відповідає вимогам чинного
законодавства України, прийнятим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Представник позивача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, а рішення залишити без
змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні повністю підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі, просив
скаргу задовольнити, рішення
скасувати, в позові відмовити.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився про причини
неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи
містяться докази належного
повідомлення всіх учасників судового
процесу про час та місце проведення
судового засідання по розгляду
апеляційної скарги, а строки розгляду
апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК
України, колегія суддів, вважає
можливим здійснити перевірку рішення
суду першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними
матеріалами справи та без участі
представника третьої особи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від
01.09.2014 р. явка сторін у судове засідання
обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника
третьої особи не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи,
апеляційний господарський суд вважає
за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
ст. 75 ГПК України без участі
представника третьої особи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, перевіривши
матеріали справи, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

19.06.2013 року між ТзДВ «Страхова компанія
«НАСТА» (страховик) та TOB «Ілта»
(страхувальник) було укладено договір
добровільного страхування
автотранспорту, оформлений страховим
сертифікатом №2269 (далі - Договір
страхування), відповідно до умов якого
застраховано майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з
експлуатацією наземного транспортного
засобу марки «Рено» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

24.12.2012 р. на а/д Одеса-Рені відбулась
дорожньо-транспортна пригода за участю
транспортного засобу марки «Рено»
державний реєстраційний номер НОМЕР_1
та транспортного засобу марки
«Тойота», державний реєстраційний
номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4

Відповідно до постанови
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 15.01.2013 p. ОСОБА_4 визнано винним у
скоєнні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП, та притягнуто до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу.

Відповідно до Звіту №825 про визначення
матеріального збитку від 25.01.2013 р.,
вартість матеріального збитку,
завданого власнику транспортного
засобу марки «Рено» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок
ДТП та відновлювального ремонту з
урахуванням фізичного зносу складає
46090,04 грн.

Відповідно до рахунку № ІКК-000003 від
21.01.2013 р. відновлювальний ремонт
транспортного засобу становить 49484,46
грн. (сума зі знижкою).

Страховим актом № 2012-12-24/016 від 15.05.2013 р.
пошкодження транспортного засобу
марки «Рено» державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП, яка
відбулась 24.12.2012 р. визнано позивачем
страховим випадком та призначено до
виплати в якості страхового
відшкодування 49484,46 грн.

Відповідно до Акта №35 про проведення
заліку взаємних однорідних вимог від
31.05.2013 р. підписаного між ТзДВ «Страхова
компанія «НАСТА» (страховик) та TOB
«Ілта» (страхувальник), сторонами
проведено взаємозалік однорідних
вимог, в тому числі і за вимогами
страхувальника по виплаті страхового
відшкодування за страховим випадком,
яке відбулось 24.12.2012 р. у розмірі 49484,46
грн.

ТзДВ «Страхова компанія «НАСТА»
надіслано відповідачу заяву вих. №1090
від 08.07.2013 р. про виплату страхового
відшкодування, у відповідь на яку
відповідач листом вих. №12100 від 05.11.2013 р.
повідомив ТзДВ «Страхова компанія
«НАСТА» про те, що сума страхового
відшкодування становить 45020,41 грн.

25.03.2014 р. між ТзДВ «Страхова компанія
«НАСТА» (первісний кредитор) та ТОВ
«Фінансова компанія «Довіра та
Гарантія» (новий кредитор) укладено
Договір про відступлення права вимоги
№2503, відповідно до умов якого
первісний кредитор передає (відступає)
новому кредитору свої права вимоги до
боржників, а новий кредитор набуває
права вимоги первісного кредитора за
укладеними договорами страхування та
сплачує первісному кредитору за
відступлення права вимоги грошові
кошти у сумі, що дорівнює ціні договору
у порядку та строки встановлені цим
договором (п.2.1).

Відповідно до Додатку №1 до Договору
про відступлення права вимоги від
25.03.2014р. позивач набув права вимоги за
договором добровільного страхування
автотранспорту, оформленого страховим
сертифікатом №2269 від 19.06.2013 року,
укладеним між ТзДВ «Страхова компанія
«НАСТА» (страховик) та TOB «Ілта»
(страхувальник), відповідно до умов
якого застраховано майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з
експлуатацією наземного транспортного
засобу марки «Рено» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 (Додаток
№1).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України встановлено,
що заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Таким чином, кредитором у зобов'язаннях
відповідача - Приватного акціонерного
товариства «Страхова група «ТАС» щодо
виплати страхового відшкодування за
страховим випадком, який мав місце
24.12.2012 року став позивач - ТОВ
«Фінансова компанія «Довіра та
Гарантія».

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги
позивач посилається на те, що
відповідач, як страховик особи, винної
у вчиненні ДТП, зобов'язаний
відшкодувати позивачеві суму
матеріальної шкоди, завданої в
результаті ДТП, розмір якої становить
46090,04 грн.

Відповідач позовні вимоги заперечив,
посилаючись на те, що сума страхового
відшкодування, що підлягає виплаті
позивачу складає 45020,41 грн. (54982,73 грн.
(вартість ремонту згідно рахунку №
ІКК-000003 від 21.01.2013 року) за мінусом 9962,32
грн. (вартість складових, що підлягають
заміні)). Також відповідач зазначив, що
договір про відступлення права вимоги
від 25.03.2014 р. є договором факторингу та
право вимоги до відповідача за
вказаним Договором до позивача не
перейшло.

Згідно ст. 993 ЦК України, до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Отже, до позивача, відповідно до
Договору про відступлення права вимоги
від 25.03.2014 р., у межах фактичних витрат і
суми страхового відшкодування
потерпілій особі перейшло право вимоги
до особи, відповідальної за завдання
матеріального збитку власнику
транспортного засобу «Рено» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1. Такою
особою, в даному випадку, є винний у
скоєнні ДТП ОСОБА_4

Однак, у разі якщо цивільно-правова
відповідальність перед третіми
особами застрахована у певного
страховика, то останній стає
відповідальною особою, адже внаслідок
укладення договору обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів страховик в межах
страхової суми несе відповідальність
за шкоду, завдану застрахованою ним
особою.

Приписами ст. 27 Закону України «Про
страхування» визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Статтею 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» передбачено, що у разі
настання страхового випадку страховик
у межах страхових сум, зазначених у
страховому полісі, відшкодовує у
встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», методичне регулювання оцінки
майна здійснюється у відповідних
нормативно-правових актах з оцінки
майна: положеннях (національних
стандартах) оцінки майна, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України, методиках та інших
нормативно-правових актах, які
розробляються з урахуванням вимог
положень (національних стандартів) і
затверджуються Кабінетом Міністрів
України або Фондом державного майна
України.

Статтею 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України.

Так, згідно Звіту №825 про визначення
матеріального збитку від 25.01.2013 р.,
вартість відновлювального ремонту з
урахуванням коефіцієнта фізичного
зносу складає 46090,04 грн.

При цьому, враховуючи вищевикладені
положення Закону, страховому
відшкодуванню підлягає вартість
відновлювального ремонту
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством, у
зв'язку з чим судом береться до уваги
Звіт №825 про визначення матеріального
збитку від 25.01.2013 р., як доказ
матеріального збитку, завданого
власнику транспортного засобу марки
«Рено» державний реєстраційний номер
НОМЕР_1 внаслідок ДТП.

Враховуючи вищевикладене, розмір
страхового відшкодування, право на яке
набуто позивачем, складає 46090,04 грн.

Відповідно до витягу з бази даних
МТСБУ, цивільно-правова
відповідальність власника
транспортного засобу марки «Тойота»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2
на час ДТП була застрахована у ПрАТ
«Страхова група «ТАС» згідно полісу
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АЕ/372461. Вказаним полісом
встановлено ліміт відповідальності за
шкоду, заподіяну майну, що складає 50000,00
грн. та франшизу у розмірі 0,00 грн.

Таким чином, відповідач взяв на себе
обов'язок відшкодувати шкоду заподіяну
третім особам під час ДТП, яка сталася
за участю транспортного засобу марки
«Тойота», державний реєстраційний
номер НОМЕР_2.

Відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страхове відшкодування
завжди зменшується на суму франшизи.

Як зазначено у ст. 9 Закону України «Про
страхування», франшиза - це частина
збитків, що не відшкодовується
страховиком.

Полісом № АЕ/372461 встановлено безумовну
франшизу у розмірі 0,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, розмір
страхового відшкодування, що підлягає
стягненню з відповідача складає 46090,04
грн.

Щодо доводів відповідача про те, що
Договір про відступлення права вимоги
від 25.03.2014 р. є Договором факторингу та
право вимоги до відповідача за
вказаним Договором до позивача не
перейшло, - апеляційний господарський
суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою
грошову вимогу до боржника з метою
забезпечення виконання зобов'язання
клієнта перед фактором.

Відмінності між правовими інститутами
відступлення права вимоги (цесії) та
факторингом (фінансуванням під
відступлення права грошової вимоги)
полягає у наступному.

Цесія це сам факт заміни особи в
зобов'язанні, що складається в силу
укладення відповідної угоди
купівлі-продажу, міни чи дарування
прав, що випливають із зобов'язання.
Цесією є безпосередній правовий
результат угоди про передачу права
вимоги. Отже, виходячи з
вищевикладеного, відступлення права
вимоги (цесія) це угода (правочин)
внаслідок якої відбувається заміна
особи на активній стороні зобов'язання
із збереженням всіх інших елементів
зобов'язального правовідношення. Цесія
- це наступництво цесіонарія в праві
цедента. Натомість значення
фінансування під відступлення
грошової вимоги полягає в тому, що
клієнт не чекаючи настання строку
платежу свого боржника, отримує ці
кошти від фінансового агента. Тим самим
клієнту надається можливість
використати отримані кошти на свої
потреби, виграючи в часі.
Зацікавленість фінансового агента в
даному договорі проявляється в тому, що
він фінансує клієнта, отримуючи за це
винагороду. Під факторингом, як
правило, розуміється продаж
недокументованої, тобто не закріпленої
в цінному папері, дебіторської
заборгованості з метою фінансування чи
іншої мети.

Стаття 1073 ЦК України, охоплює широке
коло договорів, які опосередковують
перехід права вимоги. Визначення
договору фінансування під уступку
права грошової вимоги сформульовано
так, щоб він охоплював достатньо широке
коло відносин, пов'язаних з даним видом
фінансових угод. Критерієм для їх
об'єднання можна визначити мету
отримання фінансування. Передача права
вимоги в рамках договору фінансування
носить допоміжний характер, а передача
відповідної суми грошей - основний.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України у постанові
від 10.07.2007 р. по справі 26/347-06-6531, в якій
зазначено, що договір факторингу
спрямований на фінансування однією
стороною іншої сторони шляхом передачі
у її розпорядження визначеної суми
грошових коштів. Зазначена послуга за
договором факторингу надається
фактором клієнту за плату, розмір якої
визначається договором. При цьому сама
грошова вимога, передана клієнтом
фактору, не може розглядатися як плата
за надану останнім фінансову послугу.

З умов Договору від 25.03.2014 р. вбачається,
що його метою є заміна особи на
активній стороні зобов'язання із
збереженням всіх інших елементів
зобов'язального правовідношення за
плату.

Враховуючи викладене, даний Договір за
правовою природою є договором
купівлі-продажу права вимоги метою
якого є передання прав кредитора іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги), а не договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги).

Як зазначено вище, відповідно до
Додатку №1 до Договору про
відступлення права вимоги від 25.03.2014 р.
позивач набув права вимоги за
договором добровільного страхування
автотранспорту, оформленого страховим
сертифікатом №2269 від 19.06.2013 р.,
укладеним між ТзДВ «Страхова компанія
«НАСТА» (страховик) та TOB «Ілта»
(страхувальник), відповідно до якого
застраховано майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з
експлуатацією наземного транспортного
засобу марки «Рено» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що позовні вимоги
про стягнення з відповідача в порядку
регресу 46090,04 грн. є бгрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної
норми, належним чином апеляційну
скаргу не обґрунтовано, доказів та
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції апеляційному суду не
наведено.

З огляду на викладене, посилання
скаржника на порушення норм
матеріального та процесуального права,
слід вважати такими, що не заслуговують
на увагу. Крім того, доводи апеляційної
скарги не спростовують висновку
місцевого господарського суду та не
підтверджуються наявними матеріалами
справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
29.07.2014 р. у даній справі є таким, що
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.
105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
група «ТАС» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 29.07.2014 р. у справі №910/12443/14
залишити без змін.

Справу №910/12443/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
С.Я. Дикунська

Б.О. Ткаченко