КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р. Справа№ 925/990/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 06.10.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Птахофабрика «Перше Травня» на
рішення господарського суду
Черкаської області від 09.07.2014 року,

у справі № 925/990/14 (суддя Чевгуз О.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Ветфактор»

до публічного акціонерного
товариства «Птахофабрика «Перше

Травня»

про стягнення 57 934,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 09.07.2014 року по
справі № 925/990/14 позов товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ветфактор» до публічного
акціонерного товариства «Птахофабрика
«Перше Травня» про стягнення 57 934,41 грн.
- задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 09.07.2014 року публічне
акціонерне товариство «Птахофабрика
«Перше Травня» звернулось до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить
рішення господарського суду
Черкаської області від 09.07.2014 року по
справі № 925/990/14 скасувати та прийняти
нове рішення суду, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.08.2014 року у
складі головуючого судді: Дідиченко
М.А., суддів Руденко М.А., Пономаренка
Є.Ю. апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Птахофабрика
«Перше Травня» на рішення
господарського суду Черкаської
області від 09.07.2014 року у справі № 925/990/14
повернуто без розгляду на підставі п.2
ч.1 ст. 97 Господарського процесуального
кодексу України.

Так, усунувши обставини, зазначені в
ухвалі від 01.08.2014 року, скаржник
повторно звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою та
просив відновити процесуальний строк
на подання апеляційної скарги. В
обґрунтування апеляційної скарги
скаржник, посилається на неповне
з'ясування обставин судом першої
інстанції, що мають значення для
вирішення справи та порушення останнім
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.08.2014 року
відновлено скаржнику строк на
апеляційне оскарження, апеляційну
скаргу прийнято до провадження та
призначено до розгляду.

У судовому засіданні 06.10.2014 року
представник ПАТ«Птахофабрика «Перше
Травня» надав суду свої пояснення по
справі в яких підтримав подану
апеляційну скаргу на підставі доводів
зазначених у ній та просив суд
апеляційної інстанції скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення суду яким у задоволенні позову
відмовити повністю.

Представник ТОВ «Ветфактор» у судовому
засіданні 06.10.2014 року також надав суду
свої пояснення по справі в яких
заперечив проти задоволення
апеляційної скарги. Представник
позивача вважає апеляційну скаргу
необґрунтованою, безпідставною та
такою, що не підлягає задоволенню.
Представник просив апеляційний
господарський суд залишити без змін
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду від 09.07.2014 року, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явились у судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

04.10.2012 року між ТОВ «Ветфактор»
(позивач, постачальник за договором) та
ПАТ «Птахофабрика «Перше Травня»
(відповідач, покупець за договором)
було укладено договір поставки № 06/10
(далі - договір), відповідно до умов
якого постачальник зобов'язується
поставити ветеринарні препарати,
добавки, вакцини та іншу ветеринарну
продукцію (далі - товар), а покупець
прийняти та оплатити отриманий товар
не пізніше 30 банківських днів після
розвантаження товару (п. 1.1, п. 4.2
договору). Відпуск товару здійснюється
за видатковими накладними (п. 3.4
договору).

Право власності на товар і ризик
випадкової загибелі товару переходить
від постачальника до покупця після
підписання видаткової накладної (п. 3.5
договору).

Відповідно до п. 3.6 договору, датою
поставки товару вважається дата
підписання покупцем видаткової
накладної постачальника на поставку
товару, що проводиться після
розвантаження в місці призначення, а
саме Черкаська обл., с. Хутори, вул.
Центральна, 2. Поставка товару
здійснюється автомобільним
транспортом.

Як вбачається з матеріалів справи та
вказує позивач, він виконував свої
зобов'язання з поставки товару
належним чином та в повному обсязі.
Позивач зазначає, що факт отримання
товару відповідачем підтверджується:
видатковою накладною №8198 від 13.12.2012
року на суму 22671,80 грн., за якою товар
отримано на підставі довіреності №002450
від 13.12.2012 року; видатковою накладною
№8535 від 27.12.2012 року на суму 34029,10 грн., за
якою товар отримано на підставі
довіреності №002470 від 27.12.2012 року;
видатковою накладною №42 від 08.01.2013 року
на суму 31411,60 грн., за якою товар
отримано на підставі довіреності №002480
від 04.01.2013 року; видатковою накладною
№525 від 31.01.2013 року на суму 8566,80 грн., за
якою товар отримано на підставі
довіреності №002514 від 31.01.2013 року;
видатковою накладною №555 від 01.02.2013
року на суму 6853,65 грн., за якою товар
отримано на підставі довіреності №002516
від 01.02.2013 року; видатковою накладною №
556 від 01.02.2013 року на суму 5711,20 грн., за
якою товар отримано на підставі
довіреності №005002514 від 31.01.2013 року.

Відповідно до п. 4.2 договору відповідач
зобов'язався оплатити поставлений
товар не пізніше 30 банківських днів
після розвантаження товару. Проте, як
зазначає позивач, в порушення умов
договору поставки товару, відповідач
не своєчасно здійснював оплату, в
зв'язку з чим, оплата за поставлений
товар, зараховувалась позивачем в
рахунок погашення заборгованості
послідовно, починаючи з першої за датою
видачі неоплаченою накладною.

Таким чином, поставлений товар за
накладною №42 від 08.01.2013 був оплачений
частково, а саме на суму 2383,60 грн. Борг
за цією накладною складає 29028,00 грн.

Позивач стверджує, що відповідач
здійснив оплату за поставлений товар:
17.12.2012 року в розмірі 10000,00 грн. згідно
рахунку №9263 від 10.12.2012 року; 21.12.2012 року
в розмірі 14029,10 грн. згідно рахунку №9220
від 10.12.2012 року; 30.01.2013 року в розмірі
14278,00 грн. згідно рахунку №525 від 28.01.2013
року; 31.01.2013 року в розмірі 20777,40 грн.
згідно рахунку №395 від 22.01.2013 року. В
підтвердження отриманих оплат
позивачем надані банківські виписки по
рахунку №432 з ПАТ
«Промінвестбанк».

З матеріалів справи також вбачається,
що 14.02.2014 року відповідачу була
надіслана претензія №39 про сплату суми
боргу, яка залишена ним без
задоволення.

Так, у червні 2014 року ТОВ «Ветфактор»
звернулось до господарського суду
Черкаської області з позовом до ПАТ
«Птахофабрика «Перше Травня» про
стягнення 57934,41 грн. яких 50159,65 грн.
основного боргу за поставлений товар
відповідно до укладеного між сторонами
договору поставки від 04.10.2012 №06/10, 2507,98
грн. пені, 3379,41 грн. інфляційних втрат та
1887,36 грн. трьох відсотків річних.

В свою чергу, відповідач заперечив
проти задоволення позову посилаючись
на те, ПАТ «Птахофабрика «Перше Травня»
сплатило ТОВ «Ветфактор»: 04.01.2013 року
21411,60 грн., платіжне доручення №36
призначення платежу «За вакцину
Нобіліс зг. рах. №9263 від 10.12.2012 року, дог.
№67/12 від 23.03.2012 року в тому числі ПДВ 20%
3568,60 грн.»; 31.01.2013 року 20777,40 грн.,
платіжне доручення №47 призначення
платежу «За вакцину Нобіліс зг. рах. №395
від 22.01.2013 року, дог. №06/10 від 04.10.2012 року
в тому числі ПДВ 20% 3462,90 грн.»; 29.01.2013 року
14278,00 грн., платіжне доручення №50
призначення платежу «За вакцину
Нобіліс зг. рах. №525 від 28.01.2013 року, дог.
№06/10 від 04.10.2012 року в тому числі ПДВ 20%
2379,67 грн.».

Таким чином, відповідач стверджує, що
загальна сума, сплачена відповідачем
позивачу складає 56467 грн., отже він має
заборгованість в сумі 3923,75 грн.

Крім того, під час розгляду справи у
суді першої інстанції, позивачем були
надані суду додаткові письмові
пояснення (які відповідач розцінює як
зміну підстави позову), відповідно до
яких позивач виклав свої доводи
стосовно відзиву відповідача та в
підтвердження позовних вимог подав
копії: видаткової накладної №8198 від
13.12.2012 року на суму 22671,80 грн.,
довіреності №002450 від 13.12.2012 року,
рахунку на оплату №9027 від 03.12.2012 року,
видаткової накладної №8535 від 27.12.2012
року на суму 34029,10 грн., довіреності
№002470 від 27.12.2012 року, рахунку на оплату
№9220 від 10.12.2012 року, банківської
виписки по рахунку №432 з ПАТ
«Промінвестбанк», акт звірки
розрахунків.

Також, позивач у додаткових поясненнях
зазначив, що відповідач при здійсненні
оплати 04.01.2013 року за товар па суму в
розмірі 21411,60 грн. указав в призначенні
платежу «За вакцину Нобіліс зг. рах.
№9263 від 10.12.2012 року, дог. №67/12 від 23.03.2012
року в тому числі ПДВ 20% 3568,60 грн.». Таким
чином враховуючи те, що у відповідача
існувала прострочена заборгованість
перед позивачем, то останній зарахував
здійснену оплату в рахунок
заборгованості за іншим укладеним між
ними договором №67/12 від 23.03.2012 року.
Позивач зазначив, що на дату подання
додаткових пояснень ТОВ «Ветфактор» не
отримувало жодного листа від ПАТ
«Птахофабрика «Перше Травня», в якому б
зазначалося, що відповідач допустив
помилку в призначенні платежу.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду Черкаської
області від 09.07.2014 року по справі №
925/990/14 позов ТОВ «Ветфактор» до ПАТ
«Птахофабрика «Перше Травня» про
стягнення 57 934,41 грн. - задоволено
повністю.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачає, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини. Частиною
7 статті 179 ГК України передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.
Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Нормами статті 599 ЦК України
встановлено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України унормовано, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст. 655
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу
України встановлено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів до нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого господарського суду України
«Про практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року, якщо
інше не встановлено укладеним
сторонами договором або актом
цивільного законодавства, перебіг
строку виконання грошового
зобов'язання, яке виникло на підставі
договору купівлі-продажу, починається
з моменту прийняття товару або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, і положення
частини другої статті 530 названого
Кодексу, в якій ідеться про строк
(термін) виконання боржником обов'язку,
що не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, до
відповідних правовідносин не
застосовується.

При цьому, в п. 1.7 постанови Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначається, що
нормою ст. 530 ЦК України передбачено,
між іншим, можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього. Відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу.

В той же час, при укладенні спірного
договору поставки його сторони
визначили та відповідач зобов'язався
оплатити поставлений товар не пізніше
30 банківських днів після розвантаження
товару (п. 4.2 договору).

Таким чином, оскільки відповідач
прийняв замовлені ним товари, та в
обумовлені строки не своєчасно
здійснював оплату, судова колегія
погоджується з висновками суду першої
інстанції про те, що борг у сумі 50159,65
грн. який існує у відповідача перед
позивачем за спірним договором
належить стягнути на користь позивача.

Судова колегія вважає
необґрунтованими посилання скаржника
про те, що, відповідач сплатив частину
боргу за поставлений за договором
товар в сумі 56467 грн., оскільки, ні під
час розгляду справи у суді першої
інстанції, ні під час розгляду справи у
суді апеляційної інстанції, скаржник
не надав суду належних та переконливих
доказів на підтвердження зазначеного.
Такі докази в матеріалах справи
відсутні.

Що стосується додаткових пояснень
позивача та поданих ним під час
розгляду справи у суді першої
інстанції додаткових доказів, зокрема,
копії: видаткової накладної №8198 від
13.12.2012 року на суму 22671,80 грн.,
довіреності №002450 від 13.12.2012 року,
рахунку на оплату №9027 від 03.12.2012 року,
видаткової накладної №8535 від 27.12.2012
року на суму 34029,10 грн., довіреності
№002470 від 27.12.2012 року, рахунку на оплату
№9220 від 10.12.2012 року, банківської
виписки по рахунку №432 з ПАТ
«Промінвестбанк», акт звірки
розрахунків, в обґрунтування поданого
позову, які відповідач розцінює як
зміну підстави позову, судова колегія
апеляційного господарського суду
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» під предметом позову
розуміється певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача,
стосовно якої позивач просить прийняти
судове рішення. Підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги щодо захисту
права та охоронюваного законом
інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.

Разом з тим не вважаються зміною
підстав позову доповнення його новими
обставинами при збереженні в ньому
первісних обставин та зміна посилання
на норми матеріального чи
процесуального права.

Таким чином, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції та вважає, що позивач
скористався наданими йому ст. 22 ГПК
України процесуальними правами,
подавши докази для встановлення
обставин, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, та навівши свої доводи і
міркування щодо викладених
відповідачем у відзиві заперечень.

Як під час розгляду справи у суді
першої інстанції, так і під час
розгляду справи у суді апеляційної
інстанції, судом встановлено, що крім
спірного договору № 06/10 від 04.10.2012 року
між сторонами був укладений ще й інший
договір, зокрема № 67/12 від 23.03.2012 року.

Так, як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено судом
апеляційної інстанції, відповідач при
здійсненні оплати 04.01.2013 року за товар
на суму в розмірі 21411,60 грн. указав в
призначенні платежу «За вакцину
Нобіліс зг. рах. №9263 від 10.12.2012 року, дог.
№67/12 від 23.03.2012 року в тому числі ПДВ 20%
3568,60 грн.». Оскільки, у відповідача
існувала прострочена заборгованість
перед позивачем, то останній зарахував
здійснену оплату в рахунок
заборгованості за іншим укладеним між
ними договором №67/12 від 23.03.2012 року.

Доводи скаржника, про те, що він
направляв позивачу лист в якому
вказував що в платіжному дорученні № 36
від 04.01.2013 року була допущена помилка в
призначенні платежу, судова колегія
вважає необґрунтованими та
безпідставними, оскільки відповідачем
на вимогу суду апеляційної інстанції
не було надано суду доказів
направлення такого листа позивачу та
отримання його останнім. Крім того, як
зазначає позивач такий лист ТОВ
«Ветфактор» не отримувало.

Таким чином, судова колегія вважає, що
позивачем було правомірно зараховано
оплату за платіжним дорученням № 36 від
04.01.2013 року в розмірі 21411,60 грн. за
договором який зазначено в призначенні
платежу.

На підставі вищевказаного, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
боргу за поставлений товар в розмірі
50159 грн. 65 коп. є обґрунтованими,
доведеними наявними в матеріалах
справи доказами, та відповідно є таким,
що підлягають до задоволення.

Частиною 1 статті 230 ГК України
передбачено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
пенею є вид неустойки, що обчислюється
у відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.4 договору у випадку
прострочення оплати або не повної
оплати товару в строки, зазначені в
договорі, покупець зобов'язується на
вимогу постачальника сплатити
останньому пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла на
період прострочення платежу від
вартості неоплаченого або частково
оплаченого товару за кожен день
прострочення оплати, але не більше 5%
від суми простроченого грошового
зобов'язання.

Крім суми основного боргу, позивачем
заявлено до стягнення 2507,98 грн. пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
пеня позивачем нарахована в межах
строку передбаченого статтею 232 ГК
України, з врахуванням заборгованості
за період її нарахування, однак невірно
застосовано розмір облікової ставки
НБУ, що діяла на період прострочення
платежу.

З 23.03.2012 року - 7.5000% (Постанова НБУ №102
від 21.03.2012 року), з 10.06.2013 року - 7.0000%
(Постанова НБУ №209 від 06.06.2013 року), з
13.08.2013 року - 6.5000% (Постанова НБУ №315 від
09.08.2013 року).

Так, здійснивши перевірку розрахунку
пені зробленого судом першої інстанції
з врахуванням визначеного позивачем
періоду, судова колегія вважає його
арифметично вірним та обґрунтованим.
За розрахунком суду, пеня складає 3633,51
грн. Проте, оскільки сума пені з
розрахунку подвійної облікової ставки
перевищує суму 5% від суми боргу, то
загальна сума пені за прострочення
виконання зобов'язання відповідачем
становить 2507,98 грн., яку позивач просить
стягнути. Отже, судом першої інстанції
вірно було стягнуто пеню з відповідача
у заявленому позивачем розмірі.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Враховуючи наявність прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання, позивачем нараховані 1887,36
грн. - три проценти річних від
простроченої суми та 3379,41 грн. -
інфляційних втрат.

Так, перевіривши розрахунок
інфляційних втрат та трьох відсотків
річних, судова колегія апеляційного
господарського суду вважає його
арифметично вірним та обґрунтованим, а
тому з відповідача належить сягнути на
користь позивача 1887,36 грн. - три
проценти річних від простроченої суми
та 3379,41 грн. - інфляційних втрат.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає що суд першої інстанції
правомірно задовольнив позов та
стягнув з відповідача на користь
позивача 50159,65 грн. основного боргу, 2507,98
грн. пені, 1887,36 грн. три проценти річних
та 3379,41 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції відповідачем не
було подано належних та переконливих
доказів в заперечення заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі відповідача на
рішення суду першої інстанції не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Черкаської
області від 09.07.2014 року, прийняте після
повного з'ясування обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, а також у зв'язку з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги публічного акціонерного
товариства «Птахофабрика «Перше
Травня» слід відмовити, а оскаржуване
рішення господарського суду
Черкаської області від 09.07.2014 року
залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Птахофабрика
«Перше Травня» на рішення
господарського суду Черкаської
області від 09.07.2014 року у справі № 925/990/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Черкаської області від 09.07.2014 року у
справі № 925/990/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/990/14
повернути до господарського суду
Черкаської області.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 13.10.2014 року