ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2014 р.
Справа № 922/2299/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Слободін М.М., суддя Барбашова С.В.
, суддя Гончар Т. В.

при секретаріТоміній І.В.

за участю представників:

позивача - Загребельного М.С. за
довіреністю б/н від 20.05.2014 р.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача
(вх.№2557Х/3-11) на рішення господарського
суду Харківської області від 19.08.14 у
справі № 922/2299/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел", с. Комунар
Харківський район, Харківська область

до Фірми "Немо ЛТД" у формі товариства з
обмеженою відповідальністю, м. Харків

про стягненя 6 078,56 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 р. позивач - Товариство з
обмеженою відповідальністю "Мир Масел",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з відповідача - Фірми
"Немо ЛТД" у формі товариства з
обмеженою відповідальністю, (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог) 10381,49 грн., з яких: 5850,16
грн. основного боргу, 2088,82 грн. за
використання грошових коштів, 1270,48 грн.
пені та 1172,03 грн. штрафу. Крім того,
позивач просив судові витрати покласти
на відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 19 серпня 2014
року у справі № 922/2299/14 (суддя Жиляєв
Є.М.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Фірми "Немо ЛТД" у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел" 5850,16 грн.
основного бору, 432,00 грн. пені, 1170,03 грн.
штрафу, 1403,83 грн. 24% річних, 1558,53 грн.
судового збору. В частині стягнення 838,48
грн. пені, 2,00 грн. штрафу, 684,99 грн. 24%
річних - відмовлено.

Відповідач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 19 серпня 2014
року у даній справі скасувати в
частині стягнення основного боргу у
розмірі 5850,16 грн. та в цій частині
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити, судові
витрати покласти на позивача.

Вимоги апеляційної скарги відповідач
обґрунтовує тим, що позивач у суді
першої інстанції не надав доказів
того, що сума основного боргу у розмірі
5850,16 грн. йому була повністю оплачена за
платіжними дорученнями: №505 від 30.05.2014р.
на суму 1000,00 грн., №518 від 02.06.2014р. на суму
1000,00 грн., №543 від 06.06.2014р. на суму 200,00
грн., №552 від 10.06.2014р. на суму 200,00 грн.,
№569 від 13.06.2014р. на суму 200,00 грн., №686 від
16.07.2014р. на суму 3250,16 грн. Крім того, 2400,00
грн. були сплачені ще до звернення
позивача до господарського суду з
позовом, а інша - під час розгляду
справи у суді першої інстанції. Втім, в
оскаржуваному рішенні зазначено, що
позивач отримав від відповідача
востаннє суму у розмірі 3000,00 грн. тільки
01.10.2013р., про інші оплати після 01.10.2013р.
не зазначено.

Позивач письмового відзиву на
апеляційну скаргу не надав.

У призначене судове засідання 23.09.2014р.
прибув уповноважений представник
позивача та надав пояснення по справі,
заперечуючи проти задоволення
апеляційної скарги.

У дане судове засідання відповідач
(заявник апеляційної скарги) свого
уповноваженого представника не
направив, хоча про час та місце
проведення судового засідання, у
відповідності до норм чинного
законодавства, був повідомлений
належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення - отримання копії ухвали
апеляційного господарського суду від
11.09.2014р. про прийняття апеляційної
скарги до провадження та призначення
її до розгляду, наявне в матеріалах
справи.

Враховуючи належне повідомлення
відповідача про час та місце засідання
суду, а також те, що явка представників
сторін у судове засідання не була
визнана обов'язковою, колегія суддів
вважає за можливе розглянути
апеляційну скаргу відповідача за
відсутності його представника, за
наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
відповідача, заслухавши у судовому
засідання пояснення повноважного
представника позивача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в межах ст. 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, зважаючи на
таке.

Як свідчать матеріали справи, 20 вересня
2010 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел"
(постачальником) та Фірмою "Немо ЛТД" у
формі товариства з обмеженою
відповідальністю (покупцем) був
укладений договір поставки № 200/2010
(договір), відповідно до умов якого,
постачальник передає та зобов'язується
передавати в подальшому на протязі
всього строку дії цього договору товар
окремими партіями у власність покупця,
а покупець, зі свого боку, зобов'язався
прийняти та приймати в подальшому від
постачальника товар за ціною та в
асортименті, які зазначені в остаточно
узгоджених накладних, які є невід'ємною
частиною цього договору (п.1.1).

Згідно з п. 2.4 договору зобов'язання
постачальника з поставки товару
вважаються виконаними в момент
передачі товару покупцю при доставці
своїм транспортом або передача товару
на складі постачальника у випадку
самовивозу. Передача товару та
супроводжувальної документації до
нього підтверджується підписом
уповноваженого представника покупця
на видатковій накладній або іншому
документі, оформленому сторонами на
підтвердження передачі та отримання
товару.

У п 3.2 договору сторони правочину
узгодили порядок здійснення оплати
переданого за цим договором товару, а
саме: повна оплата переданого за
товарною накладною партії товару
здійснюється покупцем не пізніше 14
календарних днів з моменту отримання
партії товару. Оплата товару
здійснюється окремо відповідно до
кожної накладної на кожну окрему
партію товару, оформленої у
відповідності до договору.

Цей договір набирає чинності з дня його
підписання повноважними
представниками сторін та діє до 31
грудня поточного року включно (п.п. 1.3.,
1.4.).

Згідно з умовами договору поставки,
позивач свої зобов'язання виконав, та
передав (поставив) відповідачу товар -
Олива Mobil Delvak MX Extra 10W-40, 208л Код УКТЗЕД
на суму 7072,00 грн. у тому числі 1178,53
грн. ПДВ, що підтверджується
відповідною видатковою накладною № 5585
від 28.11.2012р., наявною в матеріалах
справи (а.с.13).

Відповідач, зі свого боку, товар
отримав без зауважень, доказом чого є
підпис його уповноваженої особи та
печатка Фірми "Немо ЛТД" у формі ТОВ,
проте, на ствердження позивача, оплату
отриманого товару за договором
здійснив частково - 01.10.2013р. у розмірі
1221,84 грн., (оскільки з оплати 01.10.2013р.
3000,00 грн. сума 1778,126 грн. була зарахована
на погашення попереднього боргу за
товар, отриманий за видатковою
накладною №470 від 27.09.2012р. на суму 37199,95
грн.). У зв'язку з чим у Фірми "Немо ЛТД" у
формі ТОВ виникла заборгованість перед
позивачем, яка склала 5850,16 грн.
Існування даної суми заборгованості не
заперечується і самим відповідачем в
апеляційній скарзі. Втім у якості
доказів погашення цієї заборгованості
відповідач надав платіжні доручення,
які стосуються зовсім інших
правовідносин між сторонами, за іншим
правочином (який не є предметом
розгляду у даній справі) - за договором
№5 від 17.11.2010р.

Тобто, відповідач порушив права та
охоронювані законом інтереси позивача
(не сплативши повну вартість товару у
передбачений договором строк), що
обумовило його звернення з позовом до
господарського суду Харківської
області.

При вирішенні справи по суті суд
виходить з приписів ст.ст.14, 526 ЦК
України, за якими, якщо між сторонами у
справі виникли цивільні права і
обов'язки (зобов'язання), вони мають
виконуватися належним чином і в
установлений строк відповідно до
вказівок закону, договору,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання в силу ст.525 ЦК України не
допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, якщо у зобов`язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

З огляду на вищевикладене та
враховуючи те, що наявні у справі
матеріали свідчать про
обґрунтованість вимог позивача, а
відповідач у встановленому порядку
обставини, які повідомлені позивачем,
не спростував, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції про правомірність та
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення з відповідача суми основної
заборгованості у розмірі 5850,16 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України та
положень п. 5.7. договору позивачем також
заявлено до стягнення 2088,82 грн. 24 %
річних.

Так, в силу приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У п. 5.7. договору сторони встановили
відповідальність у разі порушення
строків оплатити товару, за якою
покупець у першу чергу зобов'язаний
сплатити постачальнику 24 % річних від
простроченої суми на протязі всього
часу прострочки, а тоді сплатити суму
боргу.

Річні не є штрафними санкціями, так як
вони носять компенсаційний характер і
є способом захисту його майнового
права та інтересу, суть якого полягає у
отриманні їх від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не виконав свої
зобов'язання у повному обсязі за
укладеним договором. Отже він
вважається таким, що порушив строки
оплати наданих послуг.

Аналізом поданих позивачем
розрахунків встановлено, що
нарахування відповідної суми 24% річних
здійснено ним не вірно, оскільки даний
розрахунок суперечить вимогам чинного
законодавства. Тому, суд першої
інстанції правомірно задовольнив 24 %
річних у розмірі 1403,83 грн., відмовивши в
частині стягнення 684,99 грн.

Позивачем також заявлено до стягнення
з відповідача 1270,48 грн. пені та 1172,03 грн.
20 % штрафу.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до вимог п. 6 ст. 231 ГК України
штрафні санкції можуть
застосовуватися у розмірі, визначеному
умовами договору. При цьому їх розмір
може бути встановлено договором у
відсотковому відношенні до суми
невиконаної частини зобов'язання або у
певній, визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з Законом України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Разом з тим, п. 6 ст. 232 ГК України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

У п. 2.5. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» роз'яснено, що до
стягнення пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232 ГК України.
Даним приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду. Його перебіг
починається з дня, наступного за
останнім днем, у який зобов'язання мало
бути виконане, і початок такого
перебігу не може бути змінений за
згодою сторін. Необхідно також мати на
увазі, що умова договору про сплату
пені за кожний день прострочення
виконання зобов'язання не може
розцінюватися як установлення цим
договором іншого, ніж передбачений
частиною шостою статті 232 ГК України,
строку, за який нараховуються штрафні
санкції.

У пункті 5.7. договору, крім
вищезазначеного, встановлено, що у разі
порушення строків оплатити товару
покупець у першу чергу зобов'язаний
сплатити постачальнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми за кожен календарний день
прострочки на протязі всього часу
прострочки, а також, у разі прострочки
платежу строком більше 30 календарних
днів, покупець зобов'язаний сплатити
додатково штраф у розмірі 20 % від
простроченої суми.

Вказаним пунктом договору інший період
часу, за який нараховується пеня не
встановлено. Отже, така умова договору
не може розцінюватися як встановлення
цим договором іншого, ніж передбачено
ч. 6 ст. 232 ГК України строку, за який
нараховуються штрафні санкції.

У пункті 1.1. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
зазначено, що позовна давність, за
визначенням статті 256 Цивільного
кодексу України - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Отже, позовна
давність є інститутом цивільного права
і може застосовуватися виключно до
вимог зі спорів, що виникають у
цивільних відносинах, визначених у
частині першій статті 1 ЦК України, та у
господарських відносинах.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
спеціальна позовна давність до вимог
про стягнення неустойки
застосовується в один рік. Втім, у
відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

В останньому абзаці п. 5.7. договору
сторони правочину встановили строк
позовної давності про стягнення пені
за несвоєчасний розрахунок сторони
тривалістю у три роки.

У зв'язку з цим, колегія суддів,
погоджуючись з судом першої інстанції,
вважає, що сума пені, заявлена до
стягнення, має бути задоволена
частково - у розмірі 432,00 грн., як така, що
нарахована позивачем в межах строку
позовної давності та відповідно до
приписів п.6 ст. 232 ГК України, а заявлена
позивачем вимога про стягнення 1270,48
грн. пені нарахована більш, ніж за шість
місяців.

Щодо заявлених позивачем до стягнення
1172,03 грн. 20 % штрафу, колегія суддів
зазначає наступне.

У відповідності до ст. 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено,
що якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

При цьому, Закон не передбачає переліку
причин, які можуть бути визнані
поважними для захисту порушеного
права, у випадку подання позову з
пропуском строку позовної давності.
Тому, дане питання віднесено до
компетенції суду, який безпосередньо
розглядає спір.

До висновку про поважність причин
пропущення строку позовної давності
можна дійти лише після дослідження
усіх фактичних обставин та оцінки
доказів у кожній конкретній справі. При
цьому, поважними причинами при
пропущенні позовної давності є такі
обставини, які роблять своєчасне
пред'явлення позову неможливим або
утрудненим. Не може бути підставою для
захисту права за позовом, заявленому з
пропущенням строку позовної давності,
не пред'явлення заінтересованою особою
позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що
строк позовної давності пропущено з
поважної причини, то у своєму рішенні
приводить відповідні мотиви у
підтвердження своїх висновків.

Отже, з огляду на те, що закон не
наводить навіть приблизного переліку
поважних причин, за наявності яких може
бути поновлено строк позовної
давності, і покладає розв'язання цього
питання безпосередньо на
юрисдикційний орган - суд, який
розглядає судову справу по суті
заявлених вимог з врахуванням всіх
обставин справи, колегія суддів вважає,
що оскільки позивач, заявивши з
пропущенням строку позовної давності
до стягнення 1172,03 грн. 20 % штрафу, не
навів жодної поважної причини
пропущення цього строку, у стягненні
вказаної суми штрафу має бути
відмовлено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції,
встановивши, що права та законні
інтереси Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел" з боку
Фірми "Немо ЛТД" у формі товариства з
обмеженою відповідальністю дійсно
були порушені, погоджуючись з судом
першої інстанції, дійшов висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 5850,16 грн.
основного боргу, 24 % річних у розмірі
1403,83 грн. та 432,00 грн. пені.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення заявленого до стягнення
штрафу, у зв'язку з чим оскаржуване
рішення в частині стягнення 1170,03 грн.
штрафу підлягає скасуванню, з
прийняттям в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні
позову. В іншій частині оскаржуване
рішення є законним, обґрунтованим, у
зв'язку з чим підстав для скасування
цієї частини рішення колегія суддів не
вбачає. А апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Щодо посилання Фірми "Немо ЛТД" у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю в апеляційній скарзі
на те, що позивач у суді першої
інстанції не надав доказів того, що
сума основного боргу у розмірі 5850,16 грн.
йому була повністю оплачена, а саме:
2400,00 грн. були сплачені ще до звернення
позивача до господарського суду з
позовом, а інша - під час розгляду
справи у суді першої інстанції, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що копія даної позовної заяви
позивачем на адресу відповідача була
направлена 21.05.2014р., що свідчить про
обізнаність відповідача щодо
звернення Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел" до
господарського суду.

Разом з цим, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел" під час
розгляду його позову, місцевий
господарський суд не сповістило та не
надало суду доказів отримання від
відповідача спірних коштів. Ці
обставини не були відомі та не були
предметом дослідження судом першої
інстанції, що фактично і стало
підставою для неможливості врахування
відповідних доказів в оскаржуваному
рішенні, що виключає підстави для
скасування чи зміни рішення в частині
стягнення з відповідача 5850,16 грн.
основного боргу, 24 % річних у розмірі
1403,83 грн. та 432,00 грн. пені. з
пропорційним віднесенням судових
витрат на відповідача. І в даному
контексті, крім того слід зазначити, що
заявник апеляційної скарги також не
довів наявність обставин, які
перешкоджали б йому надати суду
відповідні докази.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
прийняття такого рішення не позбавляє
права сторін дане питання вирішити на
стадії виконавчого провадження.

Питання про судові витрати
вирішується відповідно до ст. 49 ГПК
України пропорційно задоволених
позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 49, 99,101,102, п.2 ст. 103, п. 3, 4 ч. 1 ст. 104,
ст. 105 ГПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити частково.

Рішення господарського суду
Харківської області від 19 серпня 2014
року у справі № 922/2299/14 скасувати
частково, в частині задоволення позову
щодо стягнення 1170,03 грн. штрафу та в цій
частині прийняти нове рішення, яким у
позові відмовити.

В іншій частині рішення господарського
суду Харківської області від 25.02.2014р. у
справі № 922/4149/13 залишити без змін.

Стягнути з Фірми "Немо ЛТД" у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю, (61022, м. Харків,
Дзержинський район, проспект Правди,
буд. 7, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мир Масел", (62490,
Харківська область, Харківський район,
с. Комунар, вул. Озерна, буд. 5, , п/р 8001 в АТ "УкрСиббанк", МФО
351005) 1352,63 грн. судового збору за подання
позову та 237,19 грн. за подання
апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови підписано
29.09.2014 р.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Гончар Т. В.