ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" жовтня 2014 р.Справа № 916/2899/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді
Зайцева Ю.О.

при секретарі судового засідання
Ошарін Д.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: Граждан С.Ю. (довіреність
№20п/7-1204 від 11.09.2014 р.), Струкова К.О.
(довіреність №20/7-134 від 26.11.2013р.);

Від відповідача: ОСОБА_3 (особисто);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом державного
підприємства "Одеський морський
торговельний порт" до відповідача
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про
стягнення збитків, суд -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 22.07.2014р. державне
підприємство "Одеський морський
торговельний порт" звернулось до
господарського суду з позовом до
відповідача фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про стягнення збитків в сумі 41
529,95 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 25.07.2014 р. за вказаним
позовом порушено провадження з
призначенням справи до розгляду у
відкритому судовому засіданні.

22.09.2014 р. відповідачем по справі подано
відзив на позовну заяву (вх. ГСОО
№24775/14).

Представник позивача позовну заяву
підтримує, наполягає на задоволенні
позову.

Відповідач проти позову заперечує з
мотивів, викладених у відзиві на
позовну заяву.

06.10.2014 р. у судовому засіданні після
повернення з нарадчої кімнати було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті 85
ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд встановив:

В обґрунтування позову державне
підприємство "Одеський морський
торговельний порт" посилається на
наступні обставини.

Згідно з рішенням виконкому Одеської
міської ради від 07.10.1960 р. №808 за
Одеським судноремонтним заводом №1
було закріплено фактично зайняту
ливарним цехом земельну ділянку,
площею 2,5 га.

В подальшому, вже у 2001 році Одеською
міською радою було прийнято рішення
№2744-ХХІІІ від 15.10.2001 р. «Про
затвердження технічної документації з
інвентаризації та оформлення
державному підприємству Одеському
судноремонтному заводу «Україна»
права користування земельними
ділянками, загальною площею 2,0422 га, за
адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та
обслуговування виробничої дільниці
№3».

29.12.2001 р. між Одеською міською радою, з
одного боку, та Державним
підприємством «Одеський
судноремонтний завод «Україна», з
іншого боку, було укладено договір на
право тимчасового користування землею,
згідно до п. 1.1. якого Одеська міська
рада на підставі ст.ст. 3, 10 Земельного
кодексу р. надає, а землекористувач
приймає в тимчасове користування
земельну ділянку, загальною площею 20 422
кв.м. (код УКЦВЗ - 1.14.4. - землі морського
транспорту) за адресою: АДРЕСА_1, за
рахунок раніше наданих земель,
відповідно до плану тимчасового
землекористування, що додається.

Згідно до п. 1.2. Договору користування
землею земельна ділянка, загальною
площею 20422 кв.м., надається у тимчасове
коротко строкове користування,
терміном на 3 роки (до 15.10.2004 р.), для
експлуатації виробничої дільниці №3.

Відповідно до п. 2.1. Договору
користування земельною ділянкою
земельний податок вноситься
Землекористувачем щомісяця рівними
частинами до 15 числа місяця, наступного
за звітним у розмірі 3,52 х 20422 = 71885,44 грн.

Згідно до п. 2.5. Договору користування
земельною ділянкою розрахунок
земельного податку виконано
відповідно до «Грошової оцінки земель
м. Одеси», затвердженої рішенням
Одеської міської ради №438-ХХІІІ від
09.12.1999 р. та Постанови Кабінету
Міністрів України від 12.05.2000 р. №783 «Про
проведення індексації грошової оцінки
земель».

У відповідності до п. 3.2.1. Договору
користування земельною ділянкою
Міськрада зобов'язана надати земельну
ділянку, зареєструвати і видати
документи, що підтверджують право
користування земельною ділянкою.

Згідно до п. 4.7. Договору користування
земельною ділянкою після закінчення

терміну дії договору Землекористувач
зобов'язаний у місячний термін
передати по акту міськраді земельну
ділянку, при цьому плата за землю
проводиться по день фактичного
використання земельної ділянки.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України №571-р від 16.11.2006 р. відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 08 липня 2006 р. №946
«Питання-реорганізації, ліквідації та
реструктуризації державних
підприємств» (офіційний вісник
України, 2006 р., №28, ст. 2011) було погоджено
рішення Мінтрансзв'язку щодо
реорганізації Державного підприємства
«Одеський судноремонтний завод
«Україна» шляхом приєднання до
Державного підприємства «Одеський
морський торговельний порт».

Наказом Міністерства транспорту та
зв'язку України від 02.10.2006 р. №971
Державне підприємство «Одеський
судноремонтний завод «Україна»
реорганізовано шляхом приєднання до
Державного підприємства «Одеський
морський торговельний порт» на правах
відокремленого структурного
підрозділу.

Так, Департамент комунальної
власності Одеської міської ради за вих.
№0.1-18/620-09-01 (вх. №003251) від 15.05.14 р. щодо
підстав користування Одеським портом
земельною ділянкою, загальною площею
2,0422 га, по АДРЕСА_1, зазначає, що
оскільки земельна ділянка не була
повернута міській раді та з
урахуванням того факту, що ДП «Одеський
морський торговельний порт» як
правонаступник ДП «Одеський
судноремонтний завод «Україна»
продовжує користуватись
вищезазначеною земельною ділянкою
пропонуємо Вам привести договір у
відповідність згідно чинного
законодавства.

Так, позивач зазначає, що він є
добросовісним платником податку та
щорічно сплачує до державного бюджету
України, зокрема за 2013 рік - 1400901,28 грн.,
що підтверджується податковими
деклараціями ДП «ОМТП» у вигляді
орендної плати за 2011 р. (рядок 2.9
Декларації, рядок 4 Додатку 1), за 2012 р.
(рядок 2.13 Декларації, рядок 4 Додатку 1)
та за 2013 р. (рядок 2.9 Декларації, рядок 4
Додатку 1) - саме за земельну ділянку,
загальною площею 2,0422 га: по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову підприємство
вказує, що з урахуванням того, що
Одеський порт сплачує земельний
податок за земельну ділянку, на якій
розміщені будівлі, що належать ФОП
ОСОБА_3 згідно договору дарування №228
від 21.03.2007 року, Одеським портом було
направлено листом №41-11/556 від 28.04.2014 р.
на адресу Відповідача два оригінали
договору компенсації витрат по сплаті
земельного податку на розгляд та
підписання.

Проте, станом на 23.06.2014 р. відповіді з
боку відповідача на пропозицію
Одеського порту щодо укладення
договору компенсації витрат по сплаті
земельного податку - не надходило.

Таким чином, централізованою
бухгалтерією ДП «ОМТП» було проведено
розрахунок орендної плати за земельну
ділянку, загальною площею 2,0422 га, по
АДРЕСА_1,у відповідності до нормативної
грошової оцінки земель та ставки
податку, що сплачувалась Одеським
портом за 2011-2013 роки включно.

З наведених підстав ДП «ОМТП»
звернувся до суду з вимогою про
стягнення з відповідача компенсації за
плату земельного податку за земельну
ділянку, загальною площею 2,0422 га, по
АДРЕСА_1, у сумі 41529,95 грн. разом з ПДВ.

Відповідач проти позову заперечував,
та в обґрунтування відзиву зазначив, що
оскільки на час розгляду справи в нього
відсутні будь-які укладені з позивачем
договори оренди, а також те, що 21.03.2007 р.
за ним зареєстровано право власності
на нерухоме майно, розташоване на
земельній ділянці порту, то в
державного підприємства відсутні будь
які підстави для стягнення компенсації
за плату земельного податку.

Проаналізувавши наявні у справі докази
та надавши їм правову оцінку, суд
дійшов наступних висновків.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст.11 цього Кодексу, а саме:
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки, зокрема, з договорів
та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Він може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків (ст.ст.202, 205 Цивільного
кодексу України).

Ст. 193 Господарського кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про оренду землі»
відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України
цим Законом, законами України, іншими
нормативно-правими актами, прийнятими
відповідно до них, а також договором
оренди землі.

Відповідно до частини третьої ст. 7
«Перехід права на оренду земельної
ділянки» що також випливає з норм
статті 120 Земельного кодексу України,
до особи, якій перейшло право власності
на житловий будинок, будівлю або
споруду, що розташовані на орендованій
земельній ділянці, також переходить
право оренди на цю земельну ділянку.
Договором, який передбачає набуття
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду, припиняється
договір оренди земельної ділянки в
частині оренди попереднім орендарем
земельної ділянки, на якій
розташований такий житловий будинок,
будівля або споруда.

Також, відповідно до ст.31 кодексу,
договір оренди землі припиняється в
разі набуття права власності на
житловий будинок, будівлю або споруду,
що розташовані на орендованій іншою
особою земельній ділянці.

Частиною першої ст. 377 ЦК України також
передбачено, що до особи, яка набула
право власності на житловий будинок
(крім багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені.

Щодо посилань позивача на направлений
листом №41-11/556 від 28.04.2014 р. на адресу
відповідача договір компенсації
витрат по сплаті земельного податку на
розгляд та підписання, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Слід зазначити, що в статтях 6, 627 ЦК
України закріплений принцип свободи
договору.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 2, 3 ст. 6 вказаного Кодексу
сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами. Сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Пункт 3 статті 179 ГК України встановлює
вичерпний перелік підстав, за яких
укладення господарського договору є
обов'язковим для сторін:

- якщо договір заснований на державному
замовленні, виконання якого є
обов'язком для суб'єкта господарювання
у випадках, передбачених законом;

- якщо існує пряма вказівка закону) щодо
обов'язковості укладення договору для
певних категорій суб'єктів
господарювання.

При цьому в ст. 187 ГК України
встановлено вичерпний перелік підстав,
за яких примусове укладення договору
можливе за рішенням суду:

- якщо договір заснований на державному
замовленні, виконання якого є
обов'язком для суб'єкта господарювання
у випадках, передбачених законом;

- якщо існує пряма вказівка закону щодо
обов'язковості укладення договору для
певних категорій суб'єктів
господарювання;

- якщо розгляд переддоговірного спору
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Оскільки наведений перелік є
вичерпним, за наявності будь-яких інших
підстав, господарський договір не є
обов'язковим, укладається на основі
принципу свободи договору.

Так, пряма вказівка щодо обов'язку
відповідача укласти із позивачем
договір компенсації земельного
податку в законі не міститься.

Щодо підстав стягнення з відповідача
компенсації за плату земельного
податку, суд зазначає наступне.

Законною підставою для сплати орендної
плати у відповідності до ст. 21 Закону
України «Про оренду землі», яка
кореспондується з п. 288.1 ст. 288
Податкового кодексу України, є
наявність такої умови, як укладений і
зареєстрований у встановленому
законом порядку договір оренди, а
землекористувачі, з якими не укладено
договір оренди, сплачують земельний
податок на підставі положень
Податкового кодексу України.

Разом з тим в п. 14.1.147 Податкового
кодексу України визначено такий вид
загального державного податку як плата
за землю, що справляється у формі
земельного податку та орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності.

Згідно з пунктом 14.1.72 ПК України,
земельний податок є обов'язковим
платежем, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів.

Відповідно до пункту 269.1 ПК України,
платниками земельного податку є:
власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв); землекористувачі.

Відповідно до пункту 270.1 ПК України,
об'єктами оподаткування земельним
податком є: земельні ділянки, які
перебувають у власності або
користуванні; земельні частки (паї), які
перебувають у власності.

У відповідності до пункту 14.1.34 ПК
України власниками земельних ділянок
визнаються юридичні та фізичні особи
(резиденти і нерезиденти), які
відповідно до закону набули права
власності на землю в Україні, а також
територіальні громади та держава щодо
земель комунальної та державної
власності відповідно.

Відповідно до пункту 14.1.73 ПК України
землекористувачами визнаються
юридичні та фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди.

За приписами п. 14.1.136 ПК України орендна
плату за земельні ділянки державної і
комунальної власності є обов'язковим
платежем, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. При цьому
відповідно до пунктів 288.1-288.3 ПК
України, підставою для нарахування
орендної плати за земельну ділянку є
договір оренди такої земельної
ділянки. Платником орендної плати є
орендар земельної ділянки. Об'єктом
оподаткування є земельна ділянка,
надана в оренду.

У відповідності до пункту 14.1.74 ПК
України земельна ділянка як об'єкт
оподаткування плати за землю визначена
як частина земної поверхні з
установленими межами, певним місцем
розташування, цільовим (господарським)
призначенням та з визначеними щодо неї
правами.

Земельним кодексом України визначено
наступні права на землю: право
власності; право постійного
користування; право оренди.

При цьому відповідно до статей 125, 126 ЗК
України, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав в порядку,
передбаченому Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно положень чинного законодавства
обов'язок зі сплати плати за землю як
загальнодержавного податку може бути
покладений виключно на наступних осіб:

- у формі земельного податку - на
власників та постійних користувачів
належним чином сформованих земельних
ділянок, право власності/постійного
користування яких оформлені та
зареєстровані у відповідності до вимог
чинного земельного законодавства;

- у формі орендної плати за землі
державної та комунальної власності - на
орендарів відповідних земельних
ділянок державної та комунальної
власності за умови укладення та
реєстрації відповідних договорів
оренди землі.

Покладення обов'язку зі сплати плати за
землю (в тому числі, земельного податку)
на інших осіб чинним законодавством не
передбачене.

Отже, за відсутністю передбаченого
законом обов'язку відповідача
відшкодовувати позивачу земельний
податок за землю, на якій знаходиться
майно відповідача, набуте ним на
підставі договору дарування №228 від
21.03.2007 року, суд не вбачає підстав для
стягнення з відповідача компенсації по
сплаті земельного податку.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Рішення прийнято на підставі наданих
сторонами доказів, оскільки згідно із
ст.33, 38 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона: повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; самостійно визначити і
надати суду ті докази на підтвердження
своїх доводів, які вважає необхідними,
належними і достатніми. Докази
витребовуються судом у ході розгляду
справи лише у разі подання
відповідного клопотання - на суд не
покладено обов'язку вказувати стороні,
які докази вона повинна подати на
підтвердження свої вимог чи
заперечень, або проводити розшук тих чи
інших доказів з власної ініціативи.

При цьому суд приймає до уваги строк
розгляду справи, достатність часу у
будь-якої із сторін для надання доказів
на підтвердження власних доводів, для
спростування обставин чи доводів
протилежної сторони та для подання
суду клопотання про витребування таких
доказів у інших осіб.

За при приписами ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст. 33,34,43,44,49,82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
державного підприємства "Одеський
морський торговельний порт" до
відповідача фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про стягнення збитків -
відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено
підписано 13.10.2014р.

Суддя
Ю.О. Зайцев