КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2014 р. Справа№ 910/7244/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача-1: Винник О.П. - дов. № 982
від 27.12.2013р.

від відповідача-2: Винник О.П. - дов. б/н
від 17.07.2012р.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лисичанський
пивоварний завод» на рішення
Господарського суду міста Києва від
03.06.2014р. (повний текст підписано 10.06.2014р.)

у справі № 910/7244/14 (суддя Домнічева
І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лисичанський

пивоварний завод»

до Публічного акціонерного
товариства «Кредитпромбанк»

(відповідач-1)

Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» (відповідач-2)

про визнання договору
недійсним

В судовому засіданні 24.09.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лисичанський
пивоварний завод» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Кредитпромбанк»
(відповідач-1) та Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
(відповідач-2) про визнання договору
недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилався на те, що
позивачем не було надано згоду на
укладення договору купівлі-продажу
прав вимоги від 27.09.2013р., а тому під час
його укладання не було дотримано вимог
чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.06.2014р. по справі №
910/7244/14 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням, позивач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове,
яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лисичанський
пивоварний завод» 27.06.2014р. передано на
розгляд судді Київського апеляційного
господарського суду Скрипці І.М.

Розпорядженням Секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014р.
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/7244/14 колегію
суддів у складі: головуючий - суддя
Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А.,
Ільєнок Т.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 29.07.2014р.

28.07.2014р. від представника позивача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, у зв'язку з
перебуванням на лікарняному.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014р., у
зв'язку з перебуванням судді Ільєнок
Т.В. у відпустці, сформовано судову
колегію у складі: головуючий суддя -
Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А.,
Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014р.
задоволено клопотання представника
позивача про відкладення розгляду
справи, у відповідності до ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
24.09.2014р.

Представник відповідачів в судовому
засіданні апеляційної інстанції
24.09.2014р. заперечував проти доводів
позивача, викладених в апеляційній
скарзі, просив її відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове
засідання апеляційної інстанції
24.09.2014р. не з'явився, будучи належним
чином повідомленим про день, час та
місце розгляду (а. с. 75), причини неявки
суду не повідомив.

Оскільки явка в судове засідання
представника позивача обов'язковою не
визнавалась, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність представника позивача за
наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника відповідачів,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

Звертаючись з даним позовом до суду,
позивач зазначав, що 27.05.2007р. між
Закритим акціонерним товариством
«Лисичанський пивоварний завод, яке в
подальшому було перейменовано на
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лисичанський
пивоварний завод», (позивач) та
Відкритим акціонерним товариством
«Кредитпромбанк», яке в подальшому
було перейменовано на Публічне
акціонерне товариство
«Кредитпромбанк», (відповідач-1) було
укладено кредитний договір №
13/046/2007-КЛТ, відповідно до якого
позивачу було надано кредит.

Судом встановлено, що 27.09.2013р. між
Публічним акціонерним товариством
«Кредитпрмбанк» (відповідач-1,
продавець за договором) та Публічним
акціонерним товариством «Дельта Банк»
(відповідач-2, покупець за договором)
укладено договір купівлі-продажу прав
вимоги, відповідно до п. 2.1. якого
продавець погоджується продати
(відступити) права вимоги та передати
їх покупцю, а покупець погоджується
купити права вимоги, прийняти їх і
сплатити загальну купівельну ціну.

Згідно п. 2.3. договору купівлі-продажу
прав вимоги, права вимоги переходять
від продавця до покупця (далі -
відступлення), та обов'язки продавця
передати права вимоги вважаються
виконаними з моменту підписання
продавцем та покупцем акту
приймання-передачі прав вимоги.

Цей договір, згідно п. 7.1., набуває
чинності у момент його підписання
сторонами та нотаріального
посвідчення і залишається чинним до
моменту виконання сторонами своїх
обов'язків за ним у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов договору
купівлі-продажу прав вимоги
відповідач-1 (продавець) продав, а
відповідач-2 (покупець) купив право
вимоги до позичальників за кредитними
договорами або особами, які надали
забезпечення, або будь-якими іншими
особами, в тому числі і за кредитним
договором № 13/046/2007-КЛТ від 27.05.2007р.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог, позивач вказував на те, що
відповідачами не було повідомлено
позивача про укладення вищевказаного
договору купівлі-продажу і ця
обставина, на його думку, є підставою
для визнання договору купівлі-продажу
прав вимоги від 27.09.2013р. недійсним,
оскільки:

- згідно частини 1 статті 515 Цивільного
кодексу України заміна кредитора не
допускається у зобов'язаннях,
нерозривно пов'язаних з особою
кредитора;

- відповідно до частини 2 статті 516
Цивільного кодексу України, якщо
боржник не був письмово повідомлений
про заміну кредитора у зобов'язанні;
новий кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків; у
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредитору є
належним виконанням;

- відповідно до частини 2 статті 517
Цивільного кодексу України боржник має
право не виконувати свого обов'язку
новому кредитору до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов'язанні.

Оскільки позивачу не було надано
ніяких доказів переходу до нового
кредитора прав у зобов'язанні, а про
існування самого договору останній
дізнався лише 16.01.2014р., отримавши
претензію від 09.01.2014р., тому вважає, що
при укладенні договору не були
дотримані вимоги чинного
законодавства щодо повідомлення
позивача про його укладення та
неотримання дозволу з його сторони на
укладення договору.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий господарський суд виходив з
відповідності спірного договору
вимогам чинного законодавства.

Так, відповідно до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу приписів статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів,
позивач, звертаючись із даним позовом
до суду та вимагаючи визнати недійсним
договір купівлі-продажу прав вимоги,
не будучи його стороною, зобов'язаний
довести наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними на момент їх вчинення і
настання відповідних наслідків.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу
України до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного
кодексу України заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Наслідки невиконання обов'язку
повідомлення боржника щодо
відступлення прав вимоги передбачені
ст. ст. 516-518 ЦК України.

Чинне законодавство не передбачає
такої підстави недійсності правочину,
як неповідомлення боржника про
відступлення прав вимоги.

Боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні
(частина 2 статті 517 Цивільного кодексу
України).

Виходячи з положень даної норми,
слідує, що позивач жодним чином не
звільнений від виконання зобов'язання
перед первісним кредитором, а тому
ризики та негативні наслідки
недотримання процедури сповіщення
боржника про заміну кредитора у
зобов'язанні має нести лише новий
кредитор, відтак, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що
неповідомлення позивача на момент
укладення оспорюваного договору про
його укладення не є порушенням прав
останнього і не ставить дійсність
спірного договору в залежність від
такого повідомлення.

Так, відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 518
Цивільного кодексу України боржник має
право висувати проти вимоги нового
кредитора у зобов'язанні заперечення,
які він мав проти первісного кредитора
на момент одержання письмового
повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, він має право висунути
проти вимоги нового кредитора
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
пред'явлення йому вимоги новим
кредитором або, якщо боржник виконав
свій обов'язок до пред'явлення йому
вимоги новим кредитором, - на момент
його виконання.

З огляду на викладене, доводи позивача
щодо визнання спірного договору
недійсним у зв'язку з неповідомлення
боржника про відступлення прав вимоги,
не заслуговують на увагу.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014р. було
зобов'язано позивача та відповідача-1
надати суду належним чином завірену
копію кредитного договору № 13/046/2007-КЛТ,
укладеного між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лисичанський
пивоварний завод» та Публічним
акціонерним товариством
«Кредитпромбанк», з додатками до нього.

Однак, вищевказані вимоги ухвали суду
щодо надання кредитного договору №
13/046/2007-КЛТ сторонами виконані не були.

При цьому, в судовому засіданні
апеляційної інстанції 24.09.2014р.
представником відповідача-1 було
зазначено, що умовами кредитного
договору № 13/046/2007-КЛТ не передбачено
надання згоди позивача на укладення
спірного договору щодо відступлення
права вимоги.

Доказів протилежного матеріали справи
не містять, а тому доводи позивача щодо
необхідності отримання відповідачами
дозволу позивача на укладення договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитним договором №13/046/2007-КЛТ, не
заслуговують на увагу.

Отже, позивач не надав до суду жодних
належних та допустимих доказів, в
розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б
підтверджували той факт, що спірний
договір купівлі-продажу прав вимоги
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
необхідність отримання відповідачами
згоди позивача на укладання спірного
договору купівлі-продажу прав вимоги.

Згідно п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що правові
підстави для визнання недійсним
договору купівлі-продажу прав вимоги
від 27.09.2013р., з підстав викладених в
позову, відсутні.

Доводи позивача щодо скасування
рішення місцевого господарського суду
у зв'язку з його прийняттям без участі
представника позивача, не
повідомлення належним чином про
розгляд справи 13.05.2014р., не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи.

Так, ухвалою місцевого господарського
суду від 18.04.2014р. порушено провадження у
справі № 910/7244/14 та призначено її до
розгляду на 13.05.2014р.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 13.05.2014р. розгляд справи
відкладено на 03.06.2014р., у зв'язку із
задоволенням клопотання представника
позивача та неявкою представника
відповідача-1.

Про дату, час та місце розгляду справи
03.06.2014р. позивач був повідомлений
належним чином, що підтверджується
зворотнім повідомленням про вручення
поштового відправлення уповноваженій
особі позивача 28.05.2014р. (а. с. 36).

Оскільки позивач 03.06.2014р. не направив
свого представника в судове засідання,
місцевий господарський суд розглянув
справу за наявними у ній матеріалами у
відповідності до ст. 75 ГПК України.

Отже, позивач був належним чином
повідомлений про час, дату та місце
розгляду справи, не був позбавлений
можливості надати суду всі необхідні
докази на підтримання своїх позовних
вимог, а також користувався наданими
йому процесуальними правами, а тому
посилання позивача на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права є необґрунтованими.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Таким чином, застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
відповідає встановленим обставинам
справи, що свідчить про відсутність
підстав для скасування або зміни
оскаржуваного рішення від 03.06.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Лисичанський пивоварний завод» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 03.06.2014р. у справі № 910/7244/14
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 03.06.2014р. у справі №
910/7244/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7244/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано
29.09.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
С.А. Гончаров

Р.І. Самсін