ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" жовтня 2014 р.Справа № 916/3374/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

Суддя
Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання
Ошарін Д.С.

За участю представників сторін:

від позивача: Довгопола А.Ю.
(довіреність №б/н від 10.06.2014 р.);

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Державного
підприємства Міністерства оборони
„Одеський завод будівельних
матеріалів" до відповідача товариства
з обмеженою відповідальністю "АЙСАЛ"
про стягнення 50792,90 грн., суд -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 21.08.2014 р. до господарського
суду Одеської області звернулось
Державне підприємство Міністерства
оборони „Одеський завод будівельних
матеріалів" з позовом до відповідача
товариства з обмеженою
відповідальністю "АЙСАЛ" про стягнення
42327,42 грн., відповідно до якої просив
суд:

- визнати грошову суму в розмірі 42
327,42 грн. такою, що підлягає поверненню в
рахунок відшкодування витрат ДП МОУ
«ОЗМБ» по сплаті земельного податку на
виконання умов п.п. 5.9 договорі в оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності №77 від 01.11.2002 р., №78
від 01.02.2003 р., №86 від 01.09.2003 р., №87 від
01.09.2003 р. та пп. 5.10 Договорів оренди
нерухомого майна, що належить до
державної власності №103 від 01.10.2004 р.,
№104 від 01.10.2004 р.

- стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю «Айсал»
грошову суму в розмірі 42 327,42 грн. в
рахунок відшкодування витрат ДП МОУ
«ОЗБМ» по сплаті земельного податку.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 26.08.2014р. було порушено
провадження по справі № 916/3374/14 з
призначенням до розгляду у відкритому
судовому засіданні.

05.09.2014 р. відповідачем ТОВ «Айсал»
подано відзив по справі, відповідно до
змісту якого товариство заперечує
проти обставин, викладених у позові.

В судовому засіданні 12.09.2014 р.
представником позивача подано заяву
про уточнення позовних вимог,
відповідно до якої ДП «ОЗБМ» зменшило
розмір позовних вимог та відмовилось
від вимоги про визнання грошової суми в
розмірі 42 327,42 грн. такою, що підлягає
поверненню в рахунок відшкодування
витрат ДП МОУ «ОЗМБ» по сплаті
земельного податку, та збільшило
вимоги в частині стягнення з ТОВ
«АЙСАЛ» грошової суми до 50 792 грн. 90 коп.

У судовому засіданні 01.10.2014р. було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті
85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд встановив.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 01 листопада 2002 року по 01 жовтня
2004 року між ДП МОУ «Одеський завод
будівельних матеріалів» в особі
полковника Чеголі Віктора Петровича,
що діяв на підставі статуту, з одного
боку, та ТОВ «Айсал» в особі директора
Чебека Айхана, що діяв на підставі
статуту, з іншого боку, було укладено
низку Договорів оренди нерухомого
майна, що належить до державної
власності, а саме:

- договір №77 від 01.11.2002 року,

- договір №78 від 01.02.2003 року,

- договір №86 від 01.09.2003 року,

- договір №87 від 01.09.2003 року

- договір №103 від 01.10.2004 року,

- №104 від 01.10.2004 р.

Відповідно до умов зазначених
договорів, власником орендованого
майна є держава, ДП МОУ «ОЗБМ» виступає
Балансоутримувачем (бо відповідно до
ч.і ст.5 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»,
орендодавцем виступає Фонд державного
майна, його регіональні відділення та
представництва), а ТОВ «Айсал» -
Орендарем.

Так, предметом договору оренди
нерухомого майна №77, що належить до
державної власності, є вбудовані
приміщення адміністративного корпусу
площею 50 кв.м., розташовані за адресою:
м. Одеса, вул. Хімічна, 35 на 3-му поверсі
4-х поверхового будинку, що знаходяться
на балансі Одеського заводу
будівельних матеріалів (згідно п. 1.1
договору).

Аналогічно, предметом договору оренди
нерухомого майна №78, що належить до
державної власності, є частина будівлі
лісопильного цеху площею 196 кв.м.,
розташована за адресою: м. Одеса, вул.
Хімічна, 35 на 1-му поверсі 4-х
поверхового будинку, що знаходяться на
балансі Одеського заводу будівельних
матеріалів (згідно п. 1.1 договору).

Предметом договору оренди нерухомого
майна №86, що належить до державної
власності, є вбудоване приміщення
погонажного відділення лісопильного
цеху площею 125, 96 кв.м. розташоване за
адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35 на 2-му
поверсі 4-х поверхового будинку, що
знаходяться на балансі Одеського
заводу будівельних матеріалів (згідно
п. 1.1 договору).

Предметом договору оренди нерухомого
майна №87, що належить до державної
власності, є приміщення лісопильного
цеху площею 100,8 кв.м. розташоване за
адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35 на 2-му
поверсі 4-х поверхового будинку, що
знаходяться на балансі Одеського
заводу будівельних матеріалів (згідно
п. 1.1 договору).

Предметом договору оренди нерухомого
майна №103, що належить до державної
власності, є бетонована площадка №6 на
території деревообробної дільниці
площею 144,21 кв.м. розташована за адресою:
м. Одеса, вул. Хімічна, 35, що знаходяться
на балансі Одеського заводу
будівельних матеріалів (згідно п. 1.1
договору).

Предметом договору оренди нерухомого
майна №104, що належить до державної
власності, є бетонована площадка №5 на
території деревообробної дільниці
площею 347,24 кв.м., розташована за
адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 35, що
знаходяться на балансі Одеського
заводу будівельних матеріалів (згідно
п. 1.1 договору).

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги,
зазначає, що за змістом пунктів 1.1
договорів вбачається, що в оренду до
ТОВ «Айсал» переходить також земельна
ділянка, яка знаходиться під
зазначеним нерухомим об'єктом, бо,
відповідно до ч. 1 статті 796 Цивільного
Кодексу України, одночасно з правом
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) наймачеві
надається право користування
земельною ділянкою, на якій вони
знаходяться, а також право
користування земельною ділянкою, яка
прилягає до будівлі або споруди, у
розмірі, необхідному для досягнення
мети найму.

Посилаючись на ст. 797 ЦК України, а також
зазначаючи, що якщо договірні
відносини між ДП МОУ «ОЗБМ» та ТОВ
«Айсал» виникли з 01.11.2002 року, на них має
розповсюджуватись той нормативно
правовий акт в частині обов'язку сплати
земельного податку, який існував на
момент виникнення цих договірних
відносин, а саме - ч.2 ст. 5 ЗУ «Про плату
за землю», позивач просить суд стягнути
на його користь суму в розмірі 50792,90 грн.
в рахунок відшкодування витрат ДП МОУ
«ОЗБМ» по сплаті земельного податку.

Крім того позивач зазначає, що на
початку 2014 року відбулась планова
виїзна перевірка ДП МОУ «ОЗБМ»
Державною податковою інспекцією у
Приморському районі м. Одеси Головного
управління Міндоходів в Одеській
області з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.01.2011 по 31.12.2012 роки, валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2011
по 31.12.2012 роки

За підсумками зазначеної перевірки
складено акт від 27.01.2014 року №
714/15-53-22-5/08336521, відповідно до якого на
підставі наданих ДП документів
встановлено завищення задекларованих
ДП МОУ «ОЗБМ» показників у рядку 06.4.13
Декларації «Суми нарахованих податків
та зборів, установлених Податковим
кодексом України, а також інших
обов'язкових платежів, встановлених
законодавчими актами», до яких,
зокрема, відносяться витрати по платі
за землю по земельній ділянці за
адресою: м.Одеса, вул.. Хімічна, 35, на
суму 154 248, 00 грн із зазначенням, що
будівлі, які знаходяться на
вищезазначеній земельній ділянці
здаються в оренду ТОВ «Айсал», ТОВ
«Снік-Вуд Індастрі», МПП «Валентин»,
ТОВ «Квадро» та ін. і земельний податок
має відшкодовуватись за рахунок
орендарів.

27.02.2014 року ДП МОУ «ОЗБМ» направило ТОВ
«Айсал» з листом за вих. №103 з проханням
оплатити виставлені рахунки-фактури в
якості витрат ДП МОУ «ОЗБМ» по сплаті
земельного податку (розрахованого
відповідно до стст. 271, 274 Податкового
кодексу України) за останні три роки,
чого зроблено не було.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував, в обґрунтування зазначив,
що нормами законодавства, на які
посилається позивач, врегульовано
порядок сплати земельного податку для
власників ділянки, або її законних
користувачів, в тому числі й
орендаторів. Товариство вважає, що в
даному випадку користування земельною
ділянкою, на якій розташоване
орендоване за договорами №№77,78,86,87,103,104
майно, є виключно правом відповідача, а
ніяк не обов'язком, оскільки за
договорами оренди у користування
товариству було надано нерухоме майно,
а не земельна ділянка. На сьогоднішній
день, як вказує відповідач, він ніяким
чином не використовує у своїй
господарській діяльності земельну
ділянку, та не має такого наміру на
майбутнє.

Крім того, ТОВ «АЙСАЛ» заперечує й тих
підстав, що у договорах оренди відсутні
будь-які посилання, що разом з
нерухомим майно в оренду надається й
земельна ділянка, що свідчить про
безпідставність вимог позивача.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши норми чинного
законодавства, що стосується суті
спору, суд дійшов наступних висновків:

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини. Правочин,
різновидом якого є договори - основний
вид правомірних дій - це волевиявлення
осіб, безпосередньо спрямовані на
виникнення, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків. При цьому,
ст.12 ЦК України передбачає, що особа
здійснює

Як встановлено судом, правовідносини
між сторонами склались на підставі
укладення ряду договорів оренди
нерухомого майна, а саме договору №77
від 01.11.2002 року, №78 від 01.02.2003 року, №86
від 01.09.2003 року, №87 від 01.09.2003 року, №103
від 01.10.2004 року, №104 від 01.10.2004 р.

За договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк (ч.1 ст. 759
Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що
спірне майно є державною власністю,
тому відносини, пов'язані з передачею в
оренду спірного майна регулюються
також Законом України "Про оренду
державного та комунального майна".

За приписами статті 2 вказаного Закону
орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Так, на момент укладання договорів № 77,
78, 86, 87 діяла редакція Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» від 07.02.2002 року, згідно абз. 4 ч. 1
ст. 5 якого, орендодавцями є
підприємства - щодо окремого
індивідуально визначеного майна та
нерухомого майна площею до 200 кв.м. За
всіма вказаними договорами в оренду
передавалось нерухоме майно площею до
200 кв.м.

Також, на момент укладання договорів
№103, 104 діяла редакція Закону України
«Про оренду державного та
комунального майна» від 03.08.2004 року,
згідно абз. 4 ч. 1 ст. 5 якого,
орендодавцями є підприємства - щодо
окремого індивідуально визначеного
майна. За вказаними договорами в оренду
передавалось саме окреме
індивідуально визначене майно.

Дослідивши зміст вказаних договорів,
суд встановив, що згідно пункту 1.1
кожного з договорів позивач передав
відповідачу у користування нерухоме
майно відповідної площі, розташоване
за адресою м. Одеса, вул. Хімічна 35.

Так, ст. 181 ЦК України розмежовує та
закріплює, що об'єкти нерухомості та
земель-ділянки є окремими категоріями
нерухомих речей. А тому повинні
орендуватись за окремими договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 796 ЦК України,
одночасно з правом найму будівлі або
іншої капітель споруди (їх окремої
частини) наймачеві надається право
користування земельною ділянкою.

Суд приймає до уваги посилання
відповідача, що вказана норма не
встановлює обов'язку користування
земельною ділянкою, а встановлює лише
право, тобто можливість користування.

Так, суд ще раз зауважує, що в укладених
між ТОВ «Айсал» та ДП «ОЗБМ» договорах
оренди не врегульовані питання
передачі у користування земельних
ділянок або відшкодування ДП МОУ
«ОЗБМ» витрат по сплаті земельного
податку.

Відповідно до ст. 797 ЦК України плата,
яка справляється з наймача будівлі або
іншої капітальної споруди (їх окремої
частини), складається з плати за
користування нею і плати за
користування земельною ділянкою.

Сторонами відповідно до п.п. 5.10
договорів оренди нерухомого майна
встановлено, що до обов'язків Орендаря
входить, зокрема, обов'язок самостійно
сплачувати земельний податок за
користування земельною ділянкою, на
якій знаходиться орендоване майно
згідно п.п.1.1. зазначених договорів
згідно діючого на момент укладення
договорів законодавства.

Проте суд зазначає, що обов'язок плати
за користування земельною ділянкою та
обов'язок плати земельного податку не є
тотожними поняттями.

Так, обов'язок плати земельного податку
може бути покладений або на власника
земельної ділянки, або на його
законного користувача, в т. ч .
орендатора.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗКУ, право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду
землі», оренда землі - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Як вбачається із вищевказаного, оренда
земельної ділянки можлива лише на
підставі договору оренди землі.

В свою чергу, відповідно до п.п. 14.1.147
п.14.1 ст. 14 ПК України, плата за землю - це
загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

Згідно п.п. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
земельний податок - це обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів.

Таким чином Податковим кодексом
України встановлено вичерпний перелік
платників земельного податку, на яких
покладено обов'язок щодо його сплати,
та який є однією із форм сплати такого
загальнодержавного податку, як плата
за землю.

Частиною 1 ст. 78 ЗК України встановлено,
що право власності на землю - це право
володіти, користуватись і
розпоряджатись земельними ділянками.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЗК України, право
постійного користування земельною
ділянкою - це право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.

Частиною 2 ст. 92 ЗК України закріплено
вичерпний перелік осіб, які набувають
права постійного користування
земельною ділянкою із земель державної
та комунальної власності, а саме це:

- підприємства, установи та
організації, що належать до державної
та комунальної власності;

- громадські організації інвалідів
України, їх підприємства (об'єднання),
установи та організації;

- релігійні організації України,
статути (положення) яких зареєстровано
у встановленому

- законом порядку, виключно для
будівництва і обслуговування
культових та інших будівель,
необхідних для забезпечення їх
діяльності;

- публічне акціонерне товариство
залізничного транспорту загального
користування, утворене відповідно до
Закону України «Про особливості
утворення публічного акціонерного
товариства залізничного транспорту
загального користування».

Таким чином, платником земельного
податку, у відповідності із ПК України,
може бути лише власник земельної
ділянки або постійний землекористувач
земельної ділянки.

Як вбачається з встановлених судо
фактів, ТОВ «Айсал» не є ні власником,
ні постійним землекористувачем, та,
відповідно, не є платником земельного
податку згідно ПК України.

Посилання Позивача на положення Закону
України «Про плату за землю» судом не
приймаються до уваги, оскільки
зазначений закон припинив дію з 01.01.2011
року, з набранням чинності ПК України.

Відповідно до п.2 мотивувальної частини
Рішення Конституційного суду України у
справі за конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) від 9 лютого 1999 року по справі N
1-7/99, за загальновизнаним принципом
права закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі. Цей принцип
закріплений у частині першій статті 58
Конституції України, за якою дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали.

Відповідно до п.3 мотивувальної частини
цього ж рішення, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що положення
частини першої статті 58 Конституції
України про зворотну дію в часі законів
та інших нормативно-правових актів у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи,
стосується фізичних осіб і не
поширюється на юридичних осіб.

Як вбачається з доданої до позовної
заяви бухгалтерської довідки, позовні
вимоги підприємство заявляє починаючи
з липня 2011 року, тобто вже на момент дії
ПК України. А тому посилання позивача
на рішення Конституційного суду
України щодо зворотної дії в часі
законів також є безпідставним та
необґрунтованим.

Щодо посилань позивача на акт
перевірки ДПІ №714/15-53-22-5/08336521 від 27.01.2014
року, суд зазначає, що згідно роз'яснень
Президії Вищого арбітражного суду
України «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням недійсними актів державних
чи інших органів» (із змінами та
доповненнями) від 26.01.2000 № 02-5/35, будь-які
акти перевірки не мають обов'язкового
характеру для суду при розгляді справи
по суті, оскільки виявлені
контролюючим органом порушення не
впливають на умови укладених між
сторонами договорів і не можуть їх
змінювати.

За приписами ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Решту доводів і поданих сторонами
доказів, відхилення яких не
обґрунтовано вище, суд відхиляє як
такі, що не мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Рішення прийнято на підставі наданих
сторонами доказів, оскільки згідно із
ст.33, 38 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона: повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; самостійно визначити і
надати суду ті докази на підтвердження
своїх доводів, які вважає необхідними,
належними і достатніми. Докази
витребовуються судом у ході розгляду
справи лише у разі подання
відповідного клопотання - на суд не
покладено обов'язку вказувати стороні,
які докази вона повинна подати на
підтвердження свої вимог чи
заперечень, або проводити розшук тих чи
інших доказів з власної ініціативи.

При цьому суд приймає до уваги строк
розгляду справи, достатність часу у
будь-якої із сторін для надання доказів
на підтвердження власних доводів, для
спростування обставин чи доводів
протилежної сторони та для подання
суду клопотання про витребування таких
доказів у інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги Державного
підприємства Міністерства оборони
„Одеський завод будівельних
матеріалів" до відповідача товариства
з обмеженою відповідальністю "АЙСАЛ"
про стягнення 50792,90 грн. не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 32-33,38,44,49,82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Державного
підприємства Міністерства оборони
„Одеський завод будівельних
матеріалів" до відповідача товариства
з обмеженою відповідальністю "АЙСАЛ"
про стягнення 50792,90 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку на подання апеляційної скарги,
якщо не буде подано апеляційну скаргу.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст складено та
підписано 06.10.2014 р.

Суддя
Ю.О. Зайцев