Господарський суд Чернігівської
========================================================================
========================================================================
========================
. Іменем України
РІШЕННЯ

01 жовтня 2014 року
Справа № 927/1349/14

позивач: приватне акціонерне
товариство по технічній експлуатації і
сервісу

молочного обладнання "ТЕСМО-М",

вул. Кооперативна, 3/1, м. Хмельницький,
29025

відповідач: товариство з
обмеженою відповідальністю "ПРОВІАНТ",

вул. Пушкіна, 16, м. Чернігів, 14013

предмет спору: про стягнення 472300,11 грн.

Суддя Л.М.Лавриненко

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Свіреда І.С., довіреність
від 05.08.2014 року, представник

від відповідача: Савенко М.М.,
довіреність б/н від 01.05.2014 року,
представник, був присутній в судовому
засіданні 25.09.2014 року, 01.10.2014 року.

Рішення виноситься після оголошеної в
судовому засіданні перерви, з 25.09.2014
року по 01.10.2014 року, на підставі ст. 77
господарського процесуального кодексу
України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем - приватним акціонерним
товариством по технічній експлуатації
і сервісу молочного обладнання
"ТЕСМО-М" подано позов про стягнення з
відповідача - товариства з обмеженою
відповідальністю "ПРОВІАНТ" 472300,11 грн.
боргу, за неналежне виконання умов
договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року.

Представник позивача, в поданій до
матеріалів справи довідці від 02.09.2014р.
№ 277 вказує на те, що специфікація до
договору № 02-08/10/1 від 22.07.2010р. не
укладалась, рахунки на оплату не
виставлялись, додаток № 2 (п.5.1 договору)
не підписувався у зв"язку з тим, що в
додатковій угоді до договору № 02-08/10/1
від 22.07.2010р. вказано графік поставки та
графік оплати. Оплата за продукцію
проводилась згідно вказаного договору,
про що зазначалось в платіжних
дорученнях.

Представниками сторін в судовому
засіданні 25.09.2014 року подано письмове
клопотання про відмову від фіксації
судового засідання технічними
засобами, які задоволено судом.

В судовому засіданні 25.09.2014 року суд
перейшов до розгляду спору по суті.

Представник позивача виклав позовні
вимоги. В поданій заяві №297 від 23.09.2014
року позивач вказує на те, що єдиним
договором на підставі якого позивач
поставляв відповідачу резервуари для
зберігання молока, а відповідач
здійснював оплату був договір №02-08/10/01
від 22.07.2010 року. Посилання в платіжних
дорученнях на договір №02-08/10/01 від
02.08.2010 року є помилковим і пов»язано з
тим, що дата договору вказана
аналогічною номеру договору 02-08/2010.
Також позивач просить суд залучити до
матеріалів справи копію додаткової
угоди до договору №02-08/10/1 від 22.06.2010
року, в якій вказано графік поставки
резервуарів для зберігання молока
марки ОСВт-25 та графік оплати за ці
резервуари товариством «Провіант».

Представник відповідача щодо поданої
заяви поклався на розсуд суду.

Подана представником позивача заява
прийнята судом до розгляду.

Представник відповідача проти
заявлених позовних вимог заперечував.
В поданому відзиві на позов зазначає,
що підтвердженням поставки обладнання
по договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року,
вартість якого 12000000,00 грн. є видаткові
накладні: №0049 від 11.08.2010 року, №0054 від
29.09.2010 року, №0008 від 25.03.2011 року, №0010 від
01.04.2011 року, №0012 від 19.04.2011 року, №0015 від
22.04.2011 року, №0017 від 29.04.2011 року, №0019 від
06.05.2011 року, на загальну суму 9272727,36 грн.,
в яких чітко зазначено, що передача
відбувалася на підставі договору
№02-08/10/1 від 22.07.2010 року. Крім того між
сторонами було укладено додаткову
угоду до договору №02-08/10/1 від 22.07.2010
року щодо погодження графіку поставок
та оплат: 30.07.2010 року - 1090909,09 грн.; 06.08.2010
року - 2727272,73 грн.; 13.08.2010 року - 2727272,73 грн.;
20.08.2010 року - 2727272,73 грн.; 27.08.2010 року -
2727272,73 грн. Оскільки позивач поставив
обладнання вартістю лише 9272727,36 грн., то
останній платіж за договором №02-08/10/1
від 22.07.2010 року відповідач повинен був
здійснити 20.08.2010 року. Отже позивач
набув право вимоги до відповідача
21.08.2010 року. Саме 21.08.2010 року позивач
дізнався про порушення своїх прав.
Таким чином, перебіг позовної давності
щодо оплати відповідачем укладеного
договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року почався
саме 21.08.2010 року, тому 21.08.2013 року
позовна давність сплинула повністю.
Також відповідача вважає
безпідставними посилання позивача про
те, що накладні №№0022,0026,0027,0028,0029 є
підтвердженням поставленого
обладнання саме за договором від 22.07.2010
року та наполягає, що дані накладні
підтверджують постачання обладнання
за договором №02-08/10/1 від 02.08.2010 року, в
яких зазначена підстава передачі
обладнання. Відповідач просить суд
застосувати позовну давність та
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

В судовому засіданні 25.09.2014 року судом
було залучено до матеріалів справи
копію листа від 04.08.2010 року та копію
договору від 02.08.2010 року.

В судовому засіданні 25.09.2014 року суд
задовольнив клопотання представника
позивача та оголосив перерву до 01.10.2014
року до 11:30.

В судовому засіданні 01.10.2014 року
представником позивача заявлено усне
клопотання про залучення до матеріалів
справи письмової заяви №299 по
заявленим позовним вимогам.

Представником відповідача 01.10.2014 року
подано письмове клопотання про
залучення до матеріалів справи копії
договору застави від 09.08.2010 року.

Суд клопотання задовольнив, подані
сторонами документи залучено судом до
матеріалів справи.

Представник позивача в судовому
засіданні ознайомився з копією
договору застави від 09.08.2010 року.

Інших заяв та клопотань від сторін на
час слухання справи до суду не
надходило.

В судовому засіданні 01.10.2014 року суд
продовжив розгляд справи по суті.

Представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги. В поданій
заяві по заявленим позовним вимогам
вказує на те, що позовні вимоги в
розмірі 472300 грн. 11 коп., які позивач
вимагає стягнути з відповідача на
підставі невиконання ним умов договору
від 22.07.2010р., фактично визнаються
відповідачем, оскільки маючи право
вимагати з відповідача суму боргу в
9272727 грн. 36 коп., позивач просить
стягнути лише частину заборгованості
472300 грн. 11 коп. Надані сторонами тексти
договорів під одним номером № 02-08/10/01
за різними датами від 22.07.2010р. та від
02.08.2010р. майже ідентичні, з різницею
лише в тому, що до договору від 22.07.2010р.
було «дополнительное соглашение» в
якому сторони погодили дати поставки,
обсяг товару та дати оплати., в той же
час як в договорі від 02.08.2010р. ці
моменти прописані в тексті самого
договору, в розділі 5. Позивач також
зазначає, що оскільки відповідач
наголошує на різних договорах, по яких
проводились поставки та оплати
обладнання, позивач готовий провести
взаємозалік своїх зобов»язань між
сторонами та зарахувати свої поставки
на адресу відповідача по договору від
22.07.2010 року на загальну суму 8800427,25 грн. =
сума поставленого обладнання - 9272727,36
грн. за мінусом суми, які вимагаємо
стягнути в примусовому порядку через
суд - 472300,11 грн. на переплати
відповідача по договору від 02.08.2010 року
- 8800427,14 грн. = де з оплачених ним по
договору сум 11527699,89 грн. він визнає, що
отримав обладнання на суму 2727272,75 грн.
по накладних №22 від 11.05.2011 року, №26 від
19.05.2011 року, №27 від 23.05.2011 року, №28 від
25.05.2011 року та №29 від 26.05.2011 року. Щодо
застосування строку позовної давності,
то враховуючи, що останнє
перерахування коштів від відповідача
на адресу позивача надійшло 11.10.2011 року
на суму 23850,00 грн., за поставлені на його
адресу резервуари для зберігання
молока ОСВт-25, і при цьому відповідач
залишився винним позивачу 472300,11 грн. за
отримані від позивача, але не оплачені
резервуари, тому позивач вважає, що
трирічний строк позовної давності не
пропущено, оскільки звернення до суду з
вимогою оплати заборгованості мало
місце в серпні 2014 року. Крім того,
тексти обох договорів від 22.07.2010 року та
від 02.08.2010 року містять застереження
про їх дію до 30.12.2014 року, але в
будь-якому разі до повного виконання
сторонами своїх зобов»язань. При цьому,
наданий відповідачем лист від 04.08.2010
року №176 свідчить про те, що відповідач
ще до отримання від позивача
резервуарів передавав їх в заставу
банку, для отримання кредиту, оскільки
мав проблеми по розрахункам з іншими
контрагентами.

Представник відповідача проти
заявлених позовних вимог заперечував.

Розглянувши подані документи і
матеріали, вислухавши пояснення
повноважних представників сторін,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
дослідивши докази, які мають юридичне
значення для вирішення спору,
господарський суд ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочин є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу
України визначено, що правочин може
вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає
між суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав,
передбачених цим Кодексом, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського
характеру на користь іншого суб'єкта
(виконати роботу, передати майно,
сплатити гроші, надати інформацію
тощо), або утриматися від певних дій, а
інший суб'єкт (управнена сторона, у
тому числі кредитор) має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу
України, господарські зобов'язання
можуть виникати, зокрема, з
господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського
кодексу України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності,
в силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або
утриматися від певної дії, а управнена
сторона має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Так, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

22.07.2010 року між закритим акціонерним
товариством «Тесмо-М» (постачальник),
правонаступником якого є позивач,
відповідно до ст.1 статуту приватного
акціонерного товариства по технічній
експлуатації і сервісу молочного
обладнання «Тесмо-М» (нова редакція,
зареєстровано 28.09.1999 року),
затвердженого загальними зборами
акціонерів ЗАТ «Тесмо-М», протокол від
15.04-07.06.2011 року, державну реєстрацію
змін до установчих документів
проведено 07.07.2011 року №5004332, та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Провіант» (покупець)
було укладено договір №02-08/10/1.

Статтею 712 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.1. договору №02-08/10/1 від
22.07.2010 року, постачальник (позивач) взяв
на себе зобов»язання здійснити
поставку технологічного обладнання, а
саме резервуарів для зберігання молока
марки ОСВт-25,0 в кількості 22 шт. (товар),
на склад покупця у відповідності до
специфікацій (додаток №1, який є
невід»ємною частиною даного договору),
а також здійснити якісний монтаж
такого товару в ввести товар в
експлуатацію.

Загальна сума договору 12000000,00 грн., в
тому числі ПДВ 20% - 2000000,00 грн. В загальну
суму договору входить вартість товару,
тари, маркування, транспортування до
складу покупця - м.Ічня, Чернігівська
обл., вул.Вишнева,4, а також монтаж
товару і його введення в експлуатацію
(п. 2.1. договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року).

Розрахунки по даному договору,
відповідно до п.2.2. договору №02-08/10/1 від
22.07.2010 року, проводяться в національній
валюті України шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
постачальника на підставі
виставленого ним рахунку.

Пунктами 3.2., 3.4. договору №02-08/10/1 від
22.07.2010 року також передбачено, що
постачальник зобов»язується одночасно
з поставкою товару надати видаткову і
податкову накладну, а також копії
документів, необхідних покупцю для
використання в своїй господарській
діяльності чи для подальшої реалізації
товару.

Датою одержання товару вважається дата
підписання товарно-транспортної
накладної уповноваженою особою
покупця.

Згідно п. 9.2. договору №02-08/10/1 від 22.07.2010
року, даний договір вступає в силу з
моменту його підписання, діє до 30.12.2014
року, але у всякому випадку до повного
виконання сторонами своїх зобов»язань
по ньому, але не раніше закінчення
строку гарантійного обслуговування
обладнання.

Зі змісту договору №02-08/10/1 від 22.07.2010
року вбачається, що за юридичною
природою вказаний договір є договором
поставки.

У відповідності до п.2 статті 712
Цивільного кодексу України, до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського
кодексу України кожна сторона має
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського
кодексу України до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей передбачених
цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового обігу
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

На виконання умов договору №02-08/10/1 від
22.07.2010 року, позивачем було поставлено
відповідачу товар, згідно накладних:
№0049 від 11.08.2010 року на суму 1636363,64 грн.;
№0054 від 29.09.2010 року на суму 4363636,42 грн.;
№0008 від 25.03.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0010 від 01.04.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0012 від 19.04.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0015 від 22.04.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0017 від 29.04.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0019 від 06.05.2011 року на суму 545454,55 грн.,
всього на загальну суму 9272727,36 грн., в
яких чітко зазначено, що передача
відбувалася на підставі договору
№02-08/10/1 від 22.07.2010 року. Вказані
накладні підписані уповноваженими
представниками сторін.

Факт отримання відповідачем товару по
вказаним накладним підтверджується
також довіреностями серії 12ААА №509984
від 11.08.2010 року, 12ААА №509989 від 01.09.2010
року, серії ЯМФ №933969 від 25.03.2011 року,
№933971 від 01.04.2011 року, №933972 від 19.04.2011
року, №933973 від 22.04.2011 року, №933974 від
06.05.2011 року (а.с.64-70).

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст.34,43 Господарського
процесуального кодексу України, докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Твердження позивача про те, що за
період з 11.05.2011 року по 27.05.2011 року по
договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року
відповідачу поставлявся товар також
згідно накладних: №0022 від 11.05.2011 року на
суму 545454,55 грн.; №0026 від19.05.2011 року на
суму 545454,55 грн.; №0027 від 23.05.2011 року на
суму 545454,55 грн.; №0028 від 25.05.2011 року на
суму 545454,55 грн.; №0029 від 27.05.2011 року на
суму 545454,55 грн., всього на загальну суму
2727272,75 грн., є безпідставними, і судом до
уваги не може бути прийнято, з
наступних підстав:

Як вбачається з видаткових накладних
(№0022 від 11.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0026 від19.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0027 від 23.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0028 від 25.05.2011 року на суму 545454,55 грн.;
№0029 від 27.05.2011 року на суму 545454,55 грн.) та
податкових накладних (від 11.05.2011 року
№2, від 19.05.2011 року №6, від 23.05.2011 року №7,
від 25.05.2011 року №8, від 27.05.2011 року №9
(а.с.32-40), підставою поставки обладнання
по зазначеним накладним є договір
№02-08/10/01 від 02.08.2010 року, а не договір
№02-08/10/01 від 22.07.2010р.

В доданих до матеріалів справи
платіжних дорученнях (а.с.73-80): №1710 від
11.10.2011 року на суму 23850,00 грн.; №1615 від
19.09.2011 року на суму 500000,00 грн.; №1566 від
07.09.2011 року на суму 23850,00 грн.; №1506 від
19.08.2011 року на суму 1235000,00 грн.; №1415 від
04.08.2011 року на суму 1500000,00 грн.; №1353 від
19.07.2011 року на суму 600000,00 грн.; №1315 від
05.07.2011 року на суму 400000,00 грн.; №944 від
21.04.2011 року на суму 50000,00 грн.; №907 від
18.04.2011 року на суму 100000,00 грн.; №806 від
14.03.2011 року на суму 400000,00 грн.; №272 від
13.10.2010 року на суму 500000,00 грн.; №210 від
27.09.2010 року на суму 2340000,00 грн.; №189 від
15.09.2010 року на суму 1525000,00 грн.; №151 від
01.09.2010 року на суму 730000,00 грн.; №80 від
10.08.2010 року на суму 1600000,00 грн., в якості
призначення платежу зазначено: оплата
за резервуари для зберігання молока
зг.дог.№02-08/10/01 від 02.08.2010 року, тобто
фактично відповідачем згідно
вищеперерахованих платіжних доручень
було здійснено оплату за поставлене
обладнання по договору №02-08/10/01 від
02.08.2010 року, а не по спірному договору №
02-08/10/1 від 22.07.2010 року.

В підтвердження того, що між сторонами
було укладено договір №02-08/10/01 від
02.08.2010 року, відповідачем подано
ксерокопію договору № 02-08/10/1 від 02.08.2010
року (а.с.106-107) і копію листа №176 від
04.08.2010 року (а.с.108), за підписом голови
правління ЗАТ «Тесмо-М» Москалюк А.І.,
відповідно до якого позивач не
заперечує стосовно передачі майнових
прав в якості забезпечення зобов»язань
на резервуари для зберігання молока
марки ОСВт-25,0 у кількості 22 шт., що
поставляються згідно договору №02-08/10/1
від 02.08.2010 року. Відповідачем також
надана копія договору застави від
09.08.2010 року, укладеного між товариством
з обмеженою відповідальністю
«Провіант» (заставодавець) та
публічним акціонерним товариством
«Дочірній Банк Сбербанк Росії»
(заставодержатель), із якого слідує, що
відповідно до п. 3.1. договору, предметом
застави за цим договором є: право
вимоги на поставку товару/ів, яке існує
та/або виникне в майбутньому у
заставодавця за договором №02-08/10/1 від
02.08.2010 року в сумі 12000000,00 грн., укладеним
між заставодавцем та ЗАО «Тесмо-М».

Посилання позивач на те, що тексти
договорів під одним номером № 02-08/10/01 за
різними датами від 22.07.2010р. та від
02.08.2010р. майже ідентичні, з різницею
лише в тому, що до договору від 22.07.2010р.
було «дополнительное соглашение», в
якому сторони погодили дати поставки,
обсяг товару та дати оплати., в той же
час як в договорі від 02.08.2010р. ці
моменти прописані в тексті самого
договору, в розділі 5, судом до уваги не
приймаються, оскільки як встановлено
судом договір № 02-08/10/01 від 22.07.2010р. та
договір № 02-08/10/01 від 02.08.2010р. є
самостійними господарськими
договорами і не є тотожними, оскільки
містять різні умови.

Доказів проведення взаємозаліку, в
порядку, визначеному ст. ст.601,602
Цивільного кодексу України, позивач
суду не надав, а сам намір позивача
провести взаємозалік своїх
зобов»язань між сторонами та
зарахувати свої поставки на адресу
відповідача по договору від 22.07.2010 року,
не є підтвердженням факту проведення
взаємозаліку.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що поставка позивачем
відповідачу обладнання по договору
№02-08/10/1 від 22.07.2010 року була здійснена
лише на суму 9272727,36 грн.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню
у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Пунктом 5.1. договору №02-08/10/1 від 22.07.2010
року визначено, що покупець
(відповідач) зобов»язується здійснити
оплату за товар в порядку,
передбаченому сторонами в додатку №2
до договору, який являється
невід»ємною частиною даного договору.

Додатковою угодою до договору №02-08/10/1
від 22.07.2010 року, сторонами було
погоджено графік поставки і оплати за
резервуари для зберігання молока марки
ОСВт-25, в кількості 22 шт., а саме:

дата поставки - 29.07.2010 року (2шт.) на суму
1909090,91 грн., дата оплати - 30.07.2010 року -
1090909,09 грн.;

дата поставки - 05.08.2010 року (5 шт.) на суму
2727272,73 грн., дата оплати - 06.08.2010 року -
2727272,73 грн.;

дата поставки - 12.08.2010 року (5 шт.) на суму
2727272,73 грн., дата оплати - 13.08.2010 року -
2727272,73 грн.;

дата поставки - 19.08.2010 року (5 шт.) на суму
2727272,73 грн., дата оплати - 20.08.2010 року -
2727272,73 грн.;

дата поставки - 26.08.2010 року (5 шт.) на суму
2727272,73 грн., дата оплати - 27.08.2010 року -
2727272,73 грн.

Як вбачається із матеріалів справи
позивачем була допущено прострочка
щодо поставки товару, і поставка була
здійснена з порушенням строків,
зазначених у додатковій угоді до
договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року.

Строки оплати, визначені сторонами в
додатковій угоді до договору №02-08/10/1
від 22.07.2010 року сторонами не
змінювалися, відповідно відповідач
зобов»язаний був здійснити оплату у
погоджені сторонами терміни.

Відповідач порушив взяті на себе
зобов»язання і оплату за товар по
договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року не
здійснив.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3 с. 267 Цивільного кодексу
України позовна давність
застосовується лише за заявою сторони
у спорі, зробленою до винесення ним
рішення.

Частиною 1 ст.260 Цивільного кодексу
України, визначено, що позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу.

За зобов»язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч.5 ст.261 Цивільного кодексу
України).

Оскільки положеннями додаткової угоди
до договору №02-08/10/1 від 22.07.2010 року,
сторонами погоджено графік поставки і
строк оплати, відповідно до яких
відповідач зобов»язаний здійснити
оплату за товар частинами, а саме:
30.07.2010р., 06.08.2010р., 13.08.2010р., 20.08.2010р. та
27.08.2010р., то право щодо стягнення з
відповідача коштів в сумі 1090909,09 грн. у
позивача виникло з 31.07.2010 р., щодо
стягнення 2727272 грн. 73 коп. - з 07.08.2010 р.,
щодо стягнення 2727272 грн. 73 коп. - з 14.08.2010
р., щодо стягнення 2727272 грн. 73 коп. з
21.08.2010 р., щодо стягнення 2727272 грн. 73 коп.
з 28.08.2010 р., відповідно перебіг позовної
давності, в силу ч.5 ст. 261 Цивільного
кодексу України, щодо оплати
відповідачем товару по договору
№02-08/10/1 від 22.07.2010 року почався з
31.07.2010р., 07.08.2010р., 14.08.210р., 21.08.2010 року,
28.08.2010р. та сплив відповідно 30.07.2013р.,
06.08.2013р., 13.08.2013р., 20.08.2013 року, 27.08.2013р.

Враховуючи, що позивач звернувся до
суду за захистом порушених прав 20.08.2014
року, що підтверджується поштовим
штемпелем на конверті про направлення
позовних матеріалів до суду, суд
доходить висновку, що позивачем
пропущено трирічний строк позовної
давності щодо стягнення 472300,11 грн.
боргу, і підстави для поновлення
пропущеного строку позовної давності
відсутні.

Твердження позивача про те, що оскільки
останнє перерахування коштів від
відповідача на адресу позивача
надійшло 11.10.2011 року на суму 23850,00 грн.,
за поставлені на його адресу
резервуари для зберігання молока
ОСВт-25, і при цьому відповідач
залишився винним позивачу 472300,11 грн. за
отримані від позивача, але не оплачені
резервуари, тому позивач вважає, що
трирічний строк позовної давності не
пропущено, оскільки звернення до суду з
вимогою оплати заборгованості мало
місце в серпні 2014 року, судом також до
уваги не приймається з наступних
підстав:

Частиною 1 ст. 264 Цивільного кодексу
України передбачено, що перебіг
позовної давності переривається
вчиненням дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов»язку.

Сплата відповідачем 07.09.2011р. коштів в
сумі 23850 грн., згідно платіжного
доручення № 1566, 19.09.2011р.; коштів в сумі
500000 грн. згідно платіжного доручення №
1615, 11.10.2011р.; коштів в сумі 23850 грн.
згідно платіжного доручення № 1710, не є
підтвердженням факту вчинення
відповідачем дії, що свідчить про
визнання ним свого боргу по договору
від 22.07.2010р., оскільки як зазначено у
призначенні платежу по вказаним
платіжним дорученням, відповідачем
оплата здійснювалась за резервуари для
зберігання молока згідно договору №
02-08/10/01 від 02.08.2010р., а не по договору від
22.07.2010р.

Інших доказів, які б підтверджували
визнання відповідачем заборгованості
по договору № 02-08/10/01 від 22.07.2010р.
позивач суду не надав.

У відповідності до ч. 4 ст.267 Цивільного
кодексу України, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Оскільки відповідач скористався своїм
правом, передбаченим ч. 3 с. 267
Цивільного кодексу України, та подав
заяву про застосування позовної
давності, тому позовні вимоги позивача
щодо стягнення 472300,11 грн. боргу
задоволенню не підлягають у зв"язку зі
спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 205, 256, 257, 260, 261, 267,
525, 526, 530, 626, 627, 712 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 173, 174, 175, 193
Господарського кодексу України, ст. 4
Закону України „Про судовий збір",
ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення підписано 02.10.2014р.

Суддя
Л.М.Лавриненко