КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2014 р. Справа№ 910/23256/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання
Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак»

на рішення Господарського суду м. Києва

від 09.07.2014

у справі №910/23256/13 (головуючий суддя
Ломака В.С., судді: Васильченко Т.В.,
Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хімпласт», м. Київ,

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак», м. Київ,

про стягнення 4 113 632,55 грн

за участю представників:

від позивача: Бондар І.В. - представник
(довіреність №2ю від 01.07.2014);

Зубченко О.Є. - представник (довіреність
б/н від 01.09.2014);

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хімпласт» (надалі -
ТОВ «Хімпласт») звернулось до
Господарського суду м. Києва з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак» (надалі -
ТОВ «Елко Пак») про стягнення 4 117 634,55
грн заборгованості за договором
поставки №2501/20 від 25.01.2011, з яких: 2 170 570,00
грн основного боргу, 35 050,40 грн 3% річних
та 1 966 014,15 грн пені.

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції позивачем в порядку статті 22
ГПК України була подана заява про
зменшення розміру позовних вимог,
згідно якої позивач просив стягнути з
відповідача 4 113 632,55 грн, в тому числі 2 067
000,00 грн основного боргу, 45 522,55 грн 3 %
річних та 2 001 110,00 грн пені.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 31.01.2014 було задоволено клопотання
позивача про вжиття заходів до
забезпечення позову та накладено арешт
на грошові кошти Товариства з
обмеженою відповідальністю «Елко Пак».

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 31.01.2014 провадження у справі №910/23256/13
було зупинено до прийняття та набрання
законної сили рішенням Господарського
суду м. Києва у справі №910/24471/13 за
позовом ТОВ «Елко Пак» до ТОВ
«Хімпласт» про визнання недійсним
договору поставки №2501/20 від 25.01.2011.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 10.06.2014 провадження у справі №910/23256/13
було поновлено.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 09.07.2014 у справі №910/23256/13 позовні
вимоги задоволено частково, стягнуто з
ТОВ «Елко Пак» на користь ТОВ
«Хімпласт» 2 067 000,00 грн основного боргу,
150 606,81 грн пені, 45 522,55 грн 3% річних, 47 333,99
грн судового збору за подання позову та
1 827,00 грн судового збору за вжиття
заходів до забезпечення позову. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ
«Елко Пак» звернулось до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Господарського суду м. Києва
від 09.07.2014 у справі №910/23256/13 скасувати в
частині стягнення судового збору у
розмірі 47 333,99 грн, як таке, що винесено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.08.2014
апеляційну скаргу прийнято до
апеляційного провадження колегією
суддів у складі: головуючий суддя -
Мальченко А.О., судді - Жук Г.А., Пашкіна
С.А., та призначено в судове засідання
на 06.10.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 06.10.2014 для
розгляду справи №910/23256/13 сформовано
колегію суддів у складі: головуючий -
суддя Мальченко А.О., судді - Жук Г.А.,
Кропивна Л.В.

В судове засідання 06.10.2014 відповідач
свого уповноваженого представника не
направив, про день, місце та час
розгляду апеляційної скарги був
повідомлений належним чином.

Вислухавши думку представників
позивача щодо розгляду апеляційної
скарги без участі представника
відповідача, враховуючи вимоги частини
1 статті 102 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до якої апеляційна скарга
на рішення місцевого господарського
суду розглядається у двомісячний строк
з дня постановлення ухвали про
прийняття апеляційної скарги до
провадження, з огляду на відсутність
клопотань про продовження строку
розгляду апеляційної скарги, колегія
суддів, порадившись, ухвалила
здійснити розгляд справи за наявними у
справі матеріалами у відсутність
уповноваженого представника
відповідача.

В судовому засіданні 06.10.2014
представники позивача вимоги
апеляційної скарги не визнали, доводи,
на яких вона ґрунтується вважають
безпідставними, а судове рішення
законним, у зв'язку з чим просили
залишити оскаржуване рішення без змін,
а скаргу відповідача - без задоволення.

06.10.2014 в судовому засіданні колегією
суддів було оголошено вступну та
резолютивну частини постанови
апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вислухавши
пояснення представників позивача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскаржуваного рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та вбачається з
матеріалів справи, 25.01.2011 між ТОВ
«Хімпласт» (в тексті договору -
постачальник) та ТОВ «Елко Пак» (в
тексті договору - покупець) було
укладено договір поставки №2501/20 (далі -
договір), відповідно до п.1.1. якого
постачальник зобов'язується передати
полімерні матеріали та вироби із
пластмас (далі - товар) у власність
покупцеві, а останній зобов'язався
прийняти і оплатити товар на умовах та
в строки, передбачені договором.

Пунктом 1.2 договору сторони
передбачили, що поставка товару
здійснюється партіями, відповідно до
підписаних уповноваженими
представниками сторін специфікацій.

При цьому, як визначено сторонами у п. 5.3
договору, право власності у
відповідача на товар виникає з моменту
прийому ним товару, факт якого
засвідчується товарно-транспортною
накладною або видатковою накладною,
підписаними уповноваженими
представниками сторін та виданими
після отримання відповідачем від
уповноваженого представника позивача
відповідної довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

У відповідності до п. 2.1 договору
загальна вартість товару за договором
(ціна договору) складає 6 000 000,00 грн.

Згідно п. 2.4. договору у разі зміни
офіційного курсу гривні до долару США
встановленого Національним банком
України на дату здійснення покупцем
платежу, по відношенню до офіційного
курсу гривні до долару США
встановленого Національним банком
України на дату підписання
уповноваженими представниками сторін
відповідної специфікації - вартість
отриманої постачальником партії
товару перераховується по формулі: Sn = S0
х Kn / K0, де Sn - сума, що сплачується
покупцем (вартість партії товару); S0 -
вартість партії товару, що зазначена у
Специфікації; Kn - курс гривні до долару
США, що встановлений Національним
банком України на дату здійснення
покупцем платежу; K0 - курс гривні до
долару США, що встановлений
Національним банком України на дату
підписання уповноваженими
представниками сторін відповідної
специфікації.

Відповідно до п. 4.1. договору оплата за
передану постачальником партію товару
здійснюється покупцем у безготівковій
формі протягом 14 банківських днів з
моменту передачі постачальником
партії товару на поточний рахунок
останнього в національній валюті
України на підставі рахунку-фактури та
з урахуванням умов п. 2.4. договору.

Як визначено сторонами у п. 9.2. договору,
строк дії цього договору починається у
момент, визначений п. 9.1 цього договору
та закінчується 30.12.2011, але може бути
пролонгований за згодою сторін зі
складенням відповідної додаткової
угоди.

В подальшому між сторонами було
підписано ряд додаткових угод (а.с. 26-29,
т. 1), відповідно до яких, зокрема,
змінювалась загальна вартість товару
за цим договором, а також було
продовжено строк дії договору до 31.12.2013.

З матеріалів справи також вбачається,
що між сторонами були підписані
специфікації до договору (а.с. 30-42, т. 1), в
яких погоджено найменування, кількість
та вартість товару, що поставляється, а
також визначено, що оплата за передану
постачальником партію товару
здійснюється покупцем у безготівковій
формі протягом 20 банківських днів з
моменту передачі постачальником
партії товару на поточний рахунок
останнього в національній валюті
України на підставі рахунку-фактури та
з урахуванням умов п. 2.4. договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначав, що на виконання умов договору
та укладених до нього специфікацій і
додаткових угод ТОВ «Хімпласт» у
період з березня 2013 року по травень 2013
року поставило ТОВ «Елко Пак» товар
(полістирол), який був прийнятий
уповноваженими представниками
відповідача на загальну суму 2 170 570,00
грн, що підтверджується видатковими
накладними (а.с.125-155, т.11), податковими
накладними (а.с. 43-84, т.1) та
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей
(а.с.193-205, т.1).

Однак, як стверджує позивач та не
заперечує відповідач, ухиляючись від
виконання умов договору та укладених
до нього додаткових угод, ТОВ «Елко
Пак» порушило погоджений сторонами
строк оплати, поставлений у
вищевказаний період товар не оплатило,
у зв'язку з чим за останнім утворилась
заборгованість у розмірі 2 170 570,00 грн.

Наявність вказаної заборгованості
підтверджується також підписаним
сторонами та скріпленим їх печатками
Актом звіряння взаєморозрахунків від
04.11.2013 року (а.с. 25-86, т.1)

При цьому, як вбачається з матеріалів
справи, після звернення з позовом до
суду відповідач частково погасив
заборгованість в розмірі 103 570,00 грн, що
підтверджується платіжним дорученням
№7821 від 29.11.2013 (а.с 5, т.2).

Враховуючи зазначене, позивач у своїй
заяві про зменшення розміру позовних
вимог (а.с. 209-214, т.1) просив стягнути з
відповідача основну заборгованість за
договором у розмірі 2 067 000,00 грн (2 170 570,00
грн - 103 570,00 грн), а також нараховані на
суму боргу пеню та 3% річних.

Заперечуючи проти задоволення позову,
відповідач під час розгляду справи
судом першої інстанції вказував на те,
що укладений між сторонами договір
вчинено директором від імені ТОВ «Елко
Пак» без необхідного обсягу цивільної
дієздатності, а саме, без попереднього
погодження договору загальними
зборами товариства, у зв'язку з чим ТОВ
«Елко Пак» звернулося до суду з позовом
до ТОВ «Хімпласт» про визнання
недійсним спірного договору поставки.

Разом з тим, після набрання законної
сили рішенням суду у справі №910/24471/13 за
позовом ТОВ «Елко Пак» до ТОВ
«Хімпласт» про визнання недійсним
договору поставки, відповідач у даній
справі визнав позовні вимоги в частині
стягнення основного боргу та 3% річних,
а також частково визнав вимоги про
стягнення пені. Водночас, відповідач
просив зменшити розмір штрафних
санкцій на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК
України.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ТОВ «Хімпласт», місцевий господарський
суд виходив з доведеності факту
неналежного виконання відповідачем
зобов'язань з оплати вартості
поставленого йому позивачем товару.
При цьому, суд першої інстанції не
знайшов підстав для задоволення
клопотання відповідача про зменшення
розміру штрафних санкцій.

В апеляційній скарзі відповідач проти
часткового задоволення позовних вимог
та стягнення з ТОВ «Елко Пак» на
користь ТОВ «Хімпласт» основного
боргу, пені та 3% річних не заперечував,
проте наголошував на неправомірності
покладення на відповідача судового
збору в частині вимог про стягнення 103
570,00 грн основного боргу, на суму якого
було зменшено позивачем позовні
вимоги.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду частково
погоджується з висновками суду першої
інстанції, а доводи скаржника вважає
необґрунтованими та безпідставними, з
огляду на наступне.

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом, рішенням
Господарського суду міста Києва від
17.02.2014 у справі №910/24471/13, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від
15.05.2014, у задоволенні позовних вимог ТОВ
«Елко Пак» до ТОВ «Хімпласт» про
визнання недійсним договору поставки
№ 2501/20 від 25.01.2011 відмовлено.

Відповідно до частини 2 статті 35 ГПК
України, факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Таким чином, не потребують доказування
преюдиційні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду у процесі
розгляду іншої справи, в якій беруть
участь ті самі сторони, в тому числі і в
тих випадках, коли в іншому спорі
сторони мали інший процесуальний
статус.

Враховуючи те, що рішення
Господарського суду м. Києва від 17.02.2014
у справі №910/24471/13 набрало законної сили
у встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку, та беручи до уваги, що
сторонами у вказаних справах є ті ж
самі юридичні особи, що і у даній
справі, місцевий господарський суд
дійшов вірного висновку про
доведеність та обґрунтованість
встановлених у зазначеному рішенні
фактів, зокрема: оспорюваний правочин
вчинено з моменту його підписання
сторонами спору, оскільки останніми
досягнуто згоди за всіма істотними для
договору поставки умовами; фактичні
обставини, з якими закон пов'язує
недійсність правочину, відсутні, тому,
підстав для застосування до договору
правил, визначених ст. 215 Цивільного
кодексу України, немає; оспорюваний
правочин прийнято позивачем до
виконання, тобто договір схвалено, а
отже, підстави для визнання його
недійсним відсутні.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Визначаючи правову природу відносин,
що склалися у сторін у даному спорі, суд
першої інстанції вірно зазначив, що між
позивачем та відповідачем було
укладено договір поставки, за яким,
відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих
Господарським кодексом України,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265
Господарського кодексу України).

Аналогічне положення містить ст. 712
Цивільного кодексу України та
відповідно до ч. 2 якої визначено, що до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Отже, укладення Товариством з
обмеженою відповідальністю «Хімпласт»
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак»
вищевказаного договору поставки було
спрямоване на отримання останнім
товару і одночасного обов'язку по
здійсненню його оплати.

Згідно ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються судом
письмовими та речовими доказами,
поясненнями представників сторін та
інших осіб, які беруть участь у
судовому процесі. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт
здійснення господарської операції по
передачі товару підтверджується
первинними бухгалтерськими
документами.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження факту виконання
господарської операції про передачу
товару покупцю позивачем було надано
суду видаткові накладні та довіреності
на право отримання
товарно-матеріальних цінностей, які
визнано судом належними доказами.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
видаткові накладні, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Положення «Про
документальне забезпечення записів
бухгалтерського обліку»,
затвердженого наказом Міністерства
Фінансів України від 24 травня 1995 року №
88, а надані суду довіреності на право
отримання ТМЦ оформлені відповідно до
вимог Інструкції «Про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей», затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16.05.1996 року №99.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Статтею 253 Цивільного кодексу України
передбачено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до вимог статей 509, 526 ЦК
України, статей 173, 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Враховуючи, що позивач передав товар на
виконання умов договору поставки,
строк оплати відповідно до договору та
укладених до нього специфікацій
настав, доказів повної оплати вартості
отриманого товару суду не надано, борг
відповідача перед позивачем на час
прийняття рішення не погашений, його
розмір підтверджується наявними
матеріалами справи та визнаний
відповідачем, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком місцевого господарського
суду та вважає, що позовна вимога про
стягнення з відповідача суми основного
боргу в розмірі 2 067 000,00 грн є
обґрунтованою, документально
підтвердженою та такою, що підлягає
задоволенню.

Крім того, враховуючи, що відповідач
порушив строки виконання грошового
зобов'язання щодо здійснення
розрахунку за отриманий товар, позивач
просив стягнути з відповідача пеню в
сумі 2 001 110,00 грн, нараховану на
заборгованість по кожній окремій
видатковій накладній за період, що
становить шість місяців з дня
прострочення.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно вимог статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлено, що у разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 231 ГК
України штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» вiд
22.11.1996 року №543/96-ВР платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 6.2. договору сторони визначили,
що у разі порушення строків оплати за
переданий товар, покупець сплачує пеню
у розмірі 0,5 % від суми простроченого
платежу за кожний день прострочки.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 343 ГК України
платник грошових коштів сплачує на
користь одержувача цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Приписи даної статті також
кореспондуються зі статтею 3 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», згідно якої встановлено,
що розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Як роз'яснено у постанові Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14,
якщо в укладеному сторонами договорі
зазначено вищий розмір пені, ніж
передбачений у цій нормі, застосуванню
підлягає пеня в розмірі згаданої
подвійної облікової ставки.

При цьому, згідно ч. 6 статті 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги
законодавства, умови договору поставки
та обставини справи, перевіривши
наданий позивачем розрахунок пені,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
пеню позивачем нараховано невірно,
оскільки використано ставку в розмірі
0,5%, яка за обраний період розрахунку
перевищує подвійну облікову ставку
НБУ.

Таким чином, згідно розрахунку суду
першої інстанції, перевіреного судом
апеляційної інстанції, з відповідача
на користь позивача підлягає стягненню
пеня у сумі 150 606,81 грн. В іншій частині
цієї позовної вимоги, а саме, у
стягненні 1 850 503,19 грн (2 001 110,00 грн - 150 606,81
грн) необхідно відмовити.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача 3% річних у сумі 45 522,55 грн,
нарахованих на суму заборгованості по
кожній окремій видатковій накладній за
період прострочення станом на 15.01.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що несплата
заборгованості за вказаним договором
поставки є порушенням грошового
зобов'язання, а тому наявні підстави
для застосування встановленої статтею
625 Цивільного кодексу України
відповідальності у вигляді стягнення з
відповідача на користь позивача трьох
процентів річних.

Перевіривши здійснений позивачем
розрахунок 3% річних, місцевий
господарський суд дійшов
обґрунтованого висновку, що він є
арифметично вірним, у зв'язку з чим
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає 45 522,55 грн 3% річних.

Водночас, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач у своєму відзиві на
позовну заяву (а.с. 73-74, т.11) просив
зменшити розмір стягнення з нього
штрафних санкцій (пені та штрафу), які
заявлені позивачем у позові, у зв'язку з
перебуванням ТОВ «Елко Пак» у тяжкому
фінансовому стані.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського
кодексу України у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно зі збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу. Якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Згідно ч. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

У свою чергу, відсотки річні не є
штрафною санкцією, а як зазначалось
вище, є способом захисту майнового
права та інтересу позивача, суть якого
полягає в отриманні компенсації (плати)
від відповідача як боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
позивачу.

Відповідно до п. 3.17.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду від 26.12.2011 р.
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чине вжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. Крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України.

Зі змісту зазначених норм вбачається,
що зменшення розміру заявленої до
стягнення пені та штрафу є правом суду,
а за відсутності переліку таких
виняткових обставин, господарський суд
оцінивши надані сторонами докази та
обставини справи у їх сукупності, на
власний розсуд вирішує питання про
наявність або відсутність у кожному
конкретному випадку обставин, за яких
можливе зменшення неустойки.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
наведені відповідачем обставини,
зокрема, складне фінансове становище,
не є тими виключними обставинами, які б
давали підстави для зменшення розміру
пені, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи, важке фінансове
становище відповідача утворилось
внаслідок його власної господарської
діяльності, а не в силу якихось
об'єктивних, незалежних від
відповідача обставин.

При цьому, відповідачем не надано
належних доказів перебування його
підприємства у скрутному
матеріальному становищі, у вигляді
відповідних фінансових та балансових
відомостей.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 218
Господарського кодексу України у разі
якщо інше не передбачено законом або
договором, суб'єкт господарювання за
порушення господарського зобов'язання
несе господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Таким чином, враховуючи матеріальні
інтереси сторін, ступінь виконання
зобов'язання відповідачем та його
майновий стан, а також відповідність
розміру заявленої до стягнення пені
наслідкам порушення зобов'язання,
місцевий господарський суд правомірно
відмовив у задоволенні клопотання
відповідача про зменшення розміру
штрафних санкцій.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищезазначене, колегія
суддів погоджується з рішенням суду
першої інстанції щодо часткового
задоволення позовних вимог та
стягнення з відповідача
заборгованості у розмірі 2 263 129,36 грн, з
яких: 2 067 000,00 грн основного боргу, 150 606,81
грн пені, 45 522,55 грн 3% річних.

При цьому, доводи апелянта щодо
незаконності оскаржуваного рішення у
зв'язку з покладенням на апелянта
судового збору в частині основного
боргу у розмірі 103 570,00 грн, на суму якого
позивачем було зменшено позовні
вимоги, колегія суддів відхиляє,
враховуючи наступне.

Частиною другою статті 49 ГПК
передбачено, що в разі коли спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Зазначена
норма виступає процесуальною санкцією,
яка застосовується господарським
судом незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною.

Відповідно до п. 4.7 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України» від
21.02.2013 №7 у такому застосуванні суду
слід виходити з широкого розуміння
даної норми, маючи на увазі, що
передбачені нею наслідки можуть
наставати і в разі неправомірної
бездіяльності винної особи, яка не
вжила заходів до поновлення порушених
нею прав і законних інтересів іншої
особи (зокрема, ухилялася від
задоволення її заснованих на законі
вимог), що змусило останню звернутися
за судовим захистом. Так, якщо
зменшення позивачем розміру позовних
вимог пов'язане з частковим визнанням
та задоволенням позову відповідачем
після подання позову, то судовий збір у
відповідній частині покладається на
відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи та
зазначалось вище, зменшення позивачем
розміру позовних вимог в частині
стягнення основного боргу було
зумовлене частковим погашенням
відповідачем заборгованості на суму 103
570,00 грн згідно платіжного доручення
№7821 від 29.11.2013, тобто після звернення
позивача з даним позовом до суду.

Таким чином, колегія суддів
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що судовий збір в частині
вимог про стягнення 103 570,00 грн
основного боргу покладається теж на
відповідача, оскільки спір в цій
частині виник з вини відповідача.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Здійснивши перерахування суми
судового збору за подання позову, що
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача, враховуючи
максимальну ставку судового збору (68
820,00 грн), яка підлягала сплаті за
подання позовної заяви з урахуванням
зменшення розміру позовних вимог та не
була врахована судом першої інстанції
при здійсненні розрахунку, виходячи з
того, що у спорах, які виникають при
виконанні договорів, судовий збір
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог, а
також зважаючи, що судовий збір в
частині вимог про стягнення 103 570,00 грн
основного боргу покладається на
відповідача, колегія суддів
апеляційного господарського суду
встановила, що стягненню з ТОВ «Елко
Пак» на користь ТОВ «Хімпласт»
підлягає судовий збір у розмірі 39 594,26
грн ((2 263 129,36 грн + 103 570,00грн) / 4 113 632,55 грн
х 68 820,00 грн).

Відповідно до п. 4 частини 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право змінити рішення.

Підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду,
у відповідності до частини 1 статті 104
Господарського процесуального кодексу
України, є, зокрема, неправильне
застосування норм процесуального
права.

Зважаючи на вищевикладені обставини
справи в їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга ТОВ «Елко Пак» з підстав,
викладених у ній, задоволенню не
підлягає, однак, рішення
Господарського суду міста Києва від
09.07.2014 у справі №910/23256/13 підлягає зміні
в частині стягнення з відповідача
судового збору за подання позовної
заяви.

У відповідності до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України у
зв'язку з залишенням апеляційної
скарги відповідача без задоволення
судовий збір за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції покладається на
відповідача.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Елко Пак»
на рішення Господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 у справі №910/23256/13
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
міста Києва від 09.07.2014 у справі №910/23256/13
змінити.

3. Резолютивну частину рішення
викласти в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Елко Пак» (04073, місто
Київ, Оболонський район, Московський
проспект, будинок 8; ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хімпласт» (03062, місто
Київ, Святошинський район, вулиця
Чистяківська, будинок 6/10, квартира 160;
) 2 067 000 (два мільйони
шістдесят сім тисяч) грн 00 коп.
основного боргу, 150 606 (сто п'ятдесят
тисяч шістсот шість) грн 81 коп. пені, 45 522
(сорок п'ять тисяч п'ятсот двадцять дві)
грн 55 коп. 3 % річних, 39 594 (тридцять
дев'ять тисяч п'ятсот дев'яносто чотири)
грн 26 коп. судового збору за подання
позову та 1 827 (одну тисячу вісімсот
двадцять сім) грн 00 коп. судового збору
за вжиття заходів до забезпечення
позову.

В іншій частині позовних вимог
відмовити».

4. Доручити Господарському суду
міста Києва видати наказ на виконання
даної постанови.

5. Матеріали справи №910/23256/13
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
А.О. Мальченко

Судді
Г.А. Жук

Л.В. Кропивна