Господарський суд Чернігівської
========================================================================
========================================================================
========================
Р І Ш Е Н Н Я

"30" вересня 2014 р.
Справа № 927/1284/14

Позивач: ОСОБА_1,

АДРЕСА_1

Відповідач: Сільськогосподарське
товариство з обмеженою
відповідальністю "Придніпров"є" ,

вул. Центральна, 17, с.Малинівка,
Ріпкинський район, Чернігівська
область, 15043

про стягнення 22052,26 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: ОСОБА_1 - особисто, паспорт
НОМЕР_2, виданий Чернігівським РВ УМВС
України в Чернігівській області 27.08.08 р.

Від позивача: ОСОБА_2. - адвокат, посв.
НОМЕР_3 від 18.10.07 р.

Від відповідача: Циро О.О. - представник,
довіреність № б/н від 09.09.2014 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Громадянин ОСОБА_1 звернувся до
господарського суду Чернігівської
області з позовом до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
"Придніпров'є" про стягнення 21608,05 грн., а
саме 5176,93 грн. відсотків річних, 16431,12
грн. інфляційних нарахувань за
прострочення виконання зобов'язання з
виплати 136926,00 грн. у зв'язку із
виключенням позивача зі складу
учасників СТОВ "Придніпров'є".

В обґрунтування позовних вимог в
позовній заяві позивач посилається на
те, що в порушення вимог чинного
законодавства відповідачем не
виконано належним чином грошове
зобов'язання щодо повної та своєчасної
виплати вартості частки майна у зв'язку
з виключенням позивача зі складу
учасників СТОВ „Придніпров'є",
внаслідок чого утворилась
заборгованість, за наявності якої
нараховано 5176,93 грн. процентів річних
та 16431,12 грн. втрат від інфляції.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 15.08.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/1284/14,
розгляд справи призначено на 10.09.14 р..

В судове засідання 10.09.14 р. з'явився
позивач особисто, представник
відповідача в дане судове засідання не
з'явився.

Про дату, час і місце проведення
судового засідання 10.09.14 р. відповідача
повідомлено належним чином, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи рекомендованим повідомленням
про вручення поштового відправлення №
664.

До початку судового засідання 10.09.14 р.
через канцелярію суду позивачем подані
письмові пояснення б/н від 08.09.14 р., які
долучені судом до матеріалів справи.

В поясненнях позивач зазначив, що
оскільки між позивачем та адвокатом
ОСОБА_2 укладено договір про надання
правової допомоги на ведення даної
справи, у тому числі й на підготовку
позову, то посвідчення ним копії
документів, доданих до позову,
обґрунтовано з правової точки зору,
враховуючи п. 9 ст. 20 Закону України "Про
адвокатуру та адвокатську діяльність".

Також позивач повідомив, що між
позивачем та відповідачем на даний час
не існує й не існувало в минулому
жодних правовідносин, крім тих, які
були зумовлені перебуванням позивача у
складі учасників ТОВ "Придніпров'є" та
перебуванням позивача на посаді
керівника цього товариства.

Окрім того, позивач підтвердив
відсутність у провадженні
господарських судів справи зі спору
між тими ж сторонами, про той же предмет
і з тих же підстав та відсутність
рішення цих органів з такого спору.

Також до початку судового засідання
10.09.14 р. через канцелярію суду позивачем
подано клопотання б/н від 08.09.14 р. про
долучення документів до матеріалів
справи, зокрема, копії листа ВДВС
Ріпкинського районного управління
юстиції № 03-34/2288 від 15.06.11 р., згідно
якого станом на 08.09.14 р. стягувачу
ОСОБА_1 перераховано 5421,62 грн. в рахунок
боргу, а саме 08.08.14 р. перераховано 101,00
грн., 27.08.14 р. - 5320,62 грн..

Клопотання судом задоволено, документи
до матеріалів справи долучені.

Відповідачем до початку судового
засідання 10.09.14 р. через канцелярію суду
подані заперечення на позовну заяву б/н
від 04.09.14 р., в яких відповідач зазначив,
що 27.04.2012 р. було проведено збори
учасників СТОВ "Придніпров'є", на яких
було прийнято рішення про виключення
ОСОБА_1 із складу засновників та про
виплату частки майна товариства, що за
підрахунками учасників склало 17765,08
грн. та 1000 грн. - сума внеску у статутний
капітал.

Не погоджуючись з цим рішенням в
частині визначення розміру належної до
виплати частки, позивач оскаржив його в
судовому порядку, визначивши вартість
частини майна у 670852 грн.. Господарським
судом Чернігівської області рішенням
по справі № 927/1405/13 позовні вимоги
задоволені частково в сумі 136926 грн..

При цьому, посилаючись на ст. 148
Цивільного кодексу України, згідно п. 3
якої спори, що виникають у зв'язку з
виходом учасника із товариства з
обмеженою відповідальністю, у тому
числі спори щодо порядку визначення
частки у статутному капіталі, її
розміру і строків виплати, вирішуються
судом, відповідач вважав, що не мав
іншого шляху ніж виконати вимоги
вищевказаної правової норми.

В запереченнях відповідач, враховуючи
вищевикладене та на підставі п. 2 ст. 218
Господарського кодексу України
зазначив, що позовна заява б/н від 11.08.14
р. ОСОБА_1 до СТОВ "Придніпров'є" про
стягнення 21608,05 грн. не ґрунтується на
вимогах закону та просив у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заперечення разом з доданими
документами долучені судом до
матеріалів справи.

В зв'язку з хворобою судді судове
засідання переносилось з 10.09.14 р. на
15.09.14 р..

В судове засідання 15.09.14 р. з'явився
позивач особисто та уповноважений
представник відповідача.

До початку судового засідання 15.09.14 р.
через канцелярію суду позивачем подано
заяву б/н від 10.09.14 р. про збільшення
розміру позовних вимог, в якій позивач
у зв'язку з частковим виконанням
рішення господарського суду
Чернігівської області по справі №
927/1405/13 за позовом ОСОБА_1 до СТОВ
"Придніпров'є" в частині виплати частки
в майні товариства збільшує розмір
позовних вимог з 21608,05 грн. до 22052,26 грн. і
просить стягнути з відповідача
інфляційні нарахування в сумі 16431,12 грн.
за період з 01.05.13 р. по 31.07.14 р. та
відсотки річні в сумі 5621,14 грн. за
період з 28.04.13 р. по 09.09.14 р. включно за
невиконання грошового зобов'язання
щодо виплати коштів у зв'язку із
виключенням позивача зі складу
учасників СТОВ "Придніпров'є".

Вказана заява разом з доданими
документами, зокрема, доказами
направлення 11.09.14 р. копії зазначеної
заяви відповідачу, долучена судом до
матеріалів справи.

Заяв (клопотань), заперечень, а також
додаткових доказів щодо заяви позивача
про збільшення розміру позовних вимог
на час проведення судового засідання
15.09.14 р. відповідачем суду не надано.

Представником відповідача в судовому
засіданні 15.09.14 р. подано письмове
клопотання б/н від 15.09.14 р. про долучення
документів до матеріалів справи, серед
яких міститься, зокрема, довідка (без
вихідних реквізитів), в якій відповідач
зазначив, що питання щодо коштів,
належних до виплати у зв'язку з
виключенням позивача зі складу
учасників з СТОВ "Придніпров'є"
розглядалось господарським судом
Чернігівської області по справі №
927/1405/13. При цьому, як вважає відповідач,
рішення господарського суду
Чернігівської області від 10 червня 2014
року у вказаній справі не містить
висновку чи має право (з якого часу)
ОСОБА_1 на виплати згідно ст. 625
Цивільного Кодексу України.

У довідці відповідач повідомив також,
що 24 червня 2014 року на виконання
рішення господарського суду
Чернігівської області від 10 червня 2014
року у справі № 927/1405/13 було видано
наказ про примусове виконання рішення
суду, відповідно до якого зі СТОВ
"Придніпров'є" на користь ОСОБА_1
необхідно стягнути 136926,00 грн. вартості
частки в майні товариства, 3899,00 грн. за
проведення судових експертиз
призначених судом, всього 140825,00 грн..

Як зазначив у довідці відповідач, 19
серпня 2014 року начальником ВДВС
Ріпкинського районного управління
юстиції в Чернігівській області було
описано та накладено арешт на майно
СТОВ "Придніпров'є".

Клопотання відповідача судом
задоволено, документи до матеріалів
справи долучені.

Позивачем в судовому засіданні 15.09.14 р.
подано клопотання б/н від 15.09.14 р. про
долучення документів до матеріалів
справи.

Серед долучених судом документів
міститься клопотання б/н від 15.09.14 р., в
якому представник позивача, з метою
повного та всебічного з'ясування всіх
обставин справи просив витребувати із
відділу державної виконавчої служби
Ріпкінського РУЮ матеріали
виконавчого провадження про стягнення
зі СТОВ "Придніпров'є" на користь
ОСОБА_1 коштів за рішенням
господарського суду Чернігівської
області по справі № 927/1405/13.

В обґрунтування поданого клопотання
позивач посилається на необхідність
з'ясування, які саме суми та коли були
перераховані відповідачем на
виконання зазначеного судового
рішення, чи було отримано позивачем і
коли саме вказані кошти.

Клопотання позивача судом задоволено,
документи до матеріалів справи
долучені.

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 15.09.14 р. заяву
позивача б/н від 10.09.14 р. про збільшення
розміру позовних вимог прийнято до
розгляду і спір вирішується з її
урахуванням. Крім того, вказаною
ухвалою суду задоволено клопотання
позивача б/н від 15.09.14 р. про
витребування доказів згідно ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, - зобов'язано Відділ державної
виконавчої служби Ріпкінського
районного управління юстиції надати
суду належним чином засвідчені копії
матеріалів виконавчого провадження
щодо виконання наказу господарського
суду Чернігівської області від 24.06.14 р.
по справі № 927/1405/13. При цьому, приймаючи
до уваги подані позивачем заяву та
клопотання вищезазначеною ухвалою
господарського суду Чернігівської
області від 15.09.14 р. розгляд справи
відкладено на 30.09.14 р..

В судове засідання 30.09.14 р. з'явились
позивач особисто, уповноважений
представник позивача та відповідача.

До початку судового засідання 30.09.14 р.
через канцелярію суду позивачем подано
письмове клопотання б/н від 25.09.14 р. про
долучення документів до матеріалів
справи, а саме копії виписки від 24.09.14 р.
№ 1163767 по картковому рахунку позивача
НОМЕР_5 за період з 01.01.13 р. по 24.09.13 р..

Клопотання судом задоволене, документи
долучені до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання
30.09.14 р. через канцелярію суду від
Відділу виконавчої служби
Ріпкінського районного управління
юстиції надійшов супровідний лист б/н
від 21.09.14 р. з доданими матеріалами
виконавчого провадження № 43993300, який
долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 30.09.14 р.
представником відповідача подано
письмове клопотання б/н від 30.09.14 р. про
долучення документів до матеріалів
справи, а саме платіжних вимог про
стягнення згідно наказу
господарського суду Чернігівської
області № 927/14005/13 від 24.06.14 р. на користь
ВДВС Ріпкинського РУЮ.

Клопотання судом задоволено, документи
до матеріалів справи долучені.

Інших доказів на підтвердження своїх
вимог та заперечень, окрім наявних в
матеріалах справи, на час проведення
судового засідання сторонами суду не
надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
якщо стороною (або іншим учасником
судового процесу) у вирішенні спору не
подано суду в обґрунтування її вимог
або заперечень належні і допустимі
докази, в тому числі на вимогу суду, або
якщо в разі неможливості самостійно
надати докази нею не подавалося
клопотання про витребування їх судом
(частина перша статті 38 ГПК), то розгляд
справи господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Подані позивачем та представниками
сторін письмові клопотання від 15.09.14 р.
та 30.09.14 р. про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу
судом задоволені. Засідання
господарського суду по розгляду даної
справи проведено без фіксації
технічними засобами. Судовий процес
відображено у протоколі судового
засідання.

Перед початком розгляду справи
представників сторін було ознайомлено
з правами та обов'язками відповідно до
ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Сторони в судових засіданнях
повідомили суд, що права та обов'язки
сторонам зрозумілі.

Відводу судді позивачем,
представниками позивача та
відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 30.09.14 р. позивач та
його уповноважений представник
підтримали заявлені позовні вимоги з
урахуванням заяви б/н від 10.09.14 р. про
збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в судовому
засіданні 30.09.14 р. підтримав
заперечення проти позову з підстав,
викладених у запереченнях на позовну
заяву б/н від 04.09.14 р..

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення позивача та
представників сторін, з'ясувавши
обставини, що мають значення для
вирішення спору, перевіривши наданими
сторонами доказами та оглянувши в
судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Згідно ч.1 ст.175 Господарського кодексу
України майново-господарськими
визнаються цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від вчинення певної дії, а управнена
сторона має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками
господарських відносин регулюються ЦК
України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Судом згідно матеріалів справи
встановлено, що рішенням
господарського суду Чернігівської
області від 10.06.2014 р. по справі № 927/1405/13
було визнано недійсним пункт 4 рішення
загальних зборів учасників СТОВ
„Придніпров'є", яке оформлене
протоколом № 2 від 27.04.2012 р., в частині
визначення розміру коштів, які
підлягають виплаті ОСОБА_1 внаслідок
виключення з товариства в сумі 17765,08
грн. та стягнуто зі СТОВ „Придніпров'є"
на користь позивача 136926,00 грн. як
вартість частки в майні товариства.

На виконання рішення господарського
суду Чернігівської області по справі №
927/1405/13 видано наказ від 24.06.14 р., який
отримано позивачем та пред'явлено до
виконання. Постановою ВДВС
Ріпкинського РУЮ від 14.07.14 р. відкрито
виконавче провадження № 43993300 про
примусове виконання вказаного наказу.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.14 р. рішення
господарського суду першої інстанції в
частині стягнення на користь позивача
136926,00 грн. вартості частки в майні
товариства залишено без змін.

За правилами ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Преюдиціальність - обов'язковість
фактів, установлених судовим рішенням,
що набуло законної сили, в одній справі
для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не
підлягають доказуванню, адже їх істину
вже встановлено у рішенні чи вироку, і
немає необхідності встановлювати їх
знову, тобто піддавати сумніву
істинність і стабільність судового
акта, який вступив в законну силу.

Згідно п. 2.6. Постанови № 18 не
потребують доказування преюдиціальні
обставини, тобто встановлені рішенням
суду у господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, - при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. При цьому не має значення,
в якому саме процесуальному статусі
виступали відповідні особи у таких
інших справах - позивачів,
відповідачів, третіх осіб тощо.
Преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме обставинам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), а не правовій оцінці таких
обставин, здійсненій іншим судом.

Для рішень господарських судів
важливою умовою преюдиціальності
фактів, що містяться в рішенні
господарського суду, є суб'єктний склад
спору. Преюдиціальне значення мають
лише рішення зі справи, в якій беруть
участь ті самі сторони, що й у справі,
яка розглядається. Отже, повна
тотожність суб'єктного складу спору є
обов'язковою умовою преюдиціальності
щодо сторін.

Суд зазначає, що статтею 18
Господарського процесуального кодексу
України визначено учасників судового
процесу, який відбувається у формі
позовного провадження. До складу
учасників судового процесу входять:
сторони, треті особи, прокурор, інші
особи, які беруть участь у процесі у
випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник судового процесу - учасник
господарських процесуальних
правовідносин, що виникають у процесі
розгляду справи господарським судом,
юридична особа, яка наділена законом
певними процесуальними правами та на
яку покладені певні процесуальні
обов'язки.

Отже, у випадку преюдиціального
установлення певних фактів особам, які
беруть участь у справі (за умови, що
вони брали участь у справі при
прийнятті преюдиціального рішення),
зазначені факти не доводяться.

Крім того, з огляду на приписи статті 9
Конституції України, статті 19 Закону
України „Про міжнародні договори
України" і статті 4 Господарського
процесуального кодексу України
господарські суди у процесі здійснення
правосуддя мають за відповідними
правилами керуватися нормами
зазначених документів, ратифікованих
законами України.

Відповідно до частини першої статті 1
Закону України „Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до
Конвенції" Україна повністю визнає на
своїй території дію приписів даної
Конвенції щодо визнання обов'язковою і
без укладення спеціальної угоди
юрисдикцію Європейського суду з прав
людини в усіх питаннях, що стосуються
тлумачення і застосування Конвенції.

Водночас статтею 17 Закону України „Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" встановлено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів (див.
рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v.
Ukraine, no. 48553/99, параграф 77, від 25.07.2002;
Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, параграфи 42 та 60,
від 22.11.2007).

При цьому, у постанові Верховного Суду
України від 09.10.2007р. по справі № 13/296/22
викладена правова позиція, згідно якої
у відповідності до ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
рішення суду, що набрало законної сили,
є обов'язковим для господарського суду
щодо фактів, які встановлені судом і
мають значення для вирішення спору, яка
прийнята судом до уваги при вирішенні
спору.

Таким чином, факти, встановлені
рішенням господарського суду по справі
№ 927/1405/13, яке набрало законної сили, не
підлягають доказуванню та можуть бути
спростовані не інакше як шляхом
скасування відповідного судового
рішення.

Так, рішенням господарського суду
Чернігівської області від 10.06.14 р. по
справі № 927/1405/13 за встановлено, що
згідно установчого договору про
створення та діяльність
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Придніпров'є» від 25.03.2000 р. та Статуту
товариства (у первісній редакції)
ОСОБА_1 є одним із засновників
(учасників) цієї юридичної особи,
внесок якого до статутного фонду
товариства складав 1000,00 грн., що
становило 13,3% статутного фонду

27.04.2012 р. було проведено збори учасників
СТОВ «Придніпров'є», за результатами
яких прийнято рішення, оформлене
протоколом № 2 від 27.04.2012 р., згідно
пункту 4 якого визначено виключити
ОСОБА_1 з числа засновників цього
товариства та виплатити йому від суми
майна Товариства в процентному
відношенні в статутному фонді 17765,08 грн.
та 1000,00 грн. як суми внеску до
статутного капіталу.

Відповідно до матеріалів справи, не
погоджуючись із рішенням загальних
зборів учасників СТОВ „Придніпров'є",
оформленим протоколом № 2 від 27.04.2012 р.
про виключення ОСОБА_1 із числа
засновників цього товариства та про
виплату позивачу від суми майна
Товариства в процентному відношенні в
статутному фонді 17765,08 грн. та 1000,00 грн.
як суми внеску до статутного капіталу,
позивач оскаржив вказане рішення в
судовому порядку.

Як зазначено в рішенні господарського
суду Чернігівської області від 10.06.14 р.
по справі № 927/1405/13, оскільки
відповідачем невірно визначено в п. 4
рішення загальних зборів товариства,
оформленого протоколом від 27.04.12 р.,
розмір належних позивачу до виплати
грошових коштів та фактично доведено
документально під час розгляду справи
їх розмір в сумі 135926,00 грн., рішенням
загальних зборів фактично порушено
права позивача на отримання
адекватного, розумного розміру своєї
частки, як правовий наслідок
виключення його з товариства.

При цьому, як зазначено в даному
рішенні господарського суду
Чернігівської області відповідач мав
здійснити розрахунок з позивачем в
строк до 12 місяців з дня виходу зі
складу учасників товариства, а саме до
27.04.13 р.

В результаті розгляду справи № 927/1405/13
рішенням господарського сулу
Чернігівської області від 10.06.14 р. було
визнано недійсним пункт 4 рішення
загальних зборів учасників СТОВ
«Придніпров'є», яке оформлене
протоколом № 2 від 27.04.2012р., у частині
визначення розміру коштів, які
підлягають виплаті позивачу внаслідок
виключення з товариства в сумі 17765,08
грн. та стягнуто з СТОВ «Придніпров'є»
на користь позивача 136926,00 грн. (135926,00
грн.+1000,00 грн.) як вартість частки в
майні товариства.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що
вищезазначеним рішенням
господарського суду Чернігівської
області від 10.06.14 р. по справі № 927/1405/13
встановлено розмір належної до виплати
частки в майні товариства в сумі 136926,00
грн. та факт невиконання відповідачем у
встановлений строк зобов'язання щодо
її виплати, всупереч вимогам
цивільного та господарського
законодавства.

Частиною 1 ст.509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Суд зазначає, що грошовим зобов'язанням
є зобов'язання, яке виражається в
грошових одиницях України (грошовому
еквіваленті в іноземній валюті), тобто
будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана сплатити гроші на
користь другої сторони (кредитора), а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід
вважати будь-яке зобов'язання, що
складається, у тому числі, із
правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій відповідає
кореспондуючий обов'язок боржника
сплатити гроші на користь кредитора.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
04.02.14 р. по справі № 3-1гс14.

Згідно приписів ч.2 ст. 64 Закону України
«Про господарські товариства»
виключення учасника з товариства
призводить до наслідків, передбачених
статтями 54 і 55 цього Закону. Статтею 54
цього Закону встановлено, що при виході
учасника з товариства з обмеженою
відповідальністю йому виплачується
вартість частини майна товариства
пропорційна його частці у статутному
капіталі. Виплата провадиться після
затвердження звіту за рік, в якому він
вийшов з товариства, і в строк до 12
місяців з дня виходу. На вимогу
учасника та за згодою товариства вклад
може бути повернуто повністю або
частково в натуральній формі.

Отже, при виході (виключенні) учасника з
товариства з обмеженою
відповідальністю у товариства виникає
обов'язок сплатити йому вартість
частини майна товариства пропорційну
його частці у статутному фонді
товариства, або здійснити такий
розрахунок на вимогу учасника та за
згодою товариства у натуральній формі.

Правова позиція про виникнення в
такому випадку грошового зобов'язання
товариства перед учасником, якого
виключено з товариства чи який
виходить з останнього, підтверджується
постановами Верховного Суду України
від 14.03.2011р. по справі № 3-12гс11 та від
12.12.2011 р. по справі № 3-131гс11.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, умов договору та вимог цього
Кодексу, а за відсутності таких умов та
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з
настанням якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення.

Як зазначено в п.5.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» (далі - Постанова
№ 14) статтею 54 Закону України «Про
господарські товариства» передбачено,
що при виході учасника з товариства з
обмеженою відповідальністю йому
виплачується вартість майна
товариства, пропорційна його частці у
статутному фонді, у строк до 12 місяців з
дня виходу. З моменту подання учасником
товариства заяви про вихід зі складу
останнього з виплатою належної такому
учасникові частки вартості майна у
товариства настає обов'язок сплатити
відповідну суму у строки, визначені
згаданою нормою Закону України «Про
господарські товариства», а
невиконання цього обов'язку тягне
наслідки, передбачені частиною другою
статті 625 ЦК України.

Крім того, згідно п.7.1 даної Постанови
за відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання, в
тому числі й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським
судом рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

За висновками суду, обов'язок із
визначення вартості частки майна,
належної до виплати члену товариства в
зв'язку із виключенням останнього зі
складу товариства, відповідальність за
правильність такого визначення, а
також своєчасна сплата визначених
коштів покладено саме на товариство -
СТОВ „Придніпров'є", і не може бути
покладено на учасника товариства, який
виключений із нього, а тому обов'язок
виплати вартості частки в майні
товариства покладається на
відповідача саме з дня виходу учасника
товариства з його складу та не може
ставитись в залежність від наявності
чи відсутності судового рішення щодо
визначення розміру належної до виплати
колишньому учаснику товариства частки
в майні такого товариства.

Таким чином, як вбачається із
матеріалів справи, СТОВ «Придніпров'є»
мало здійснити розрахунок з позивачем
в строк, визначений ст. 54 Закону України
„Про господарські товариства", до 12
місяців з дня виключення останнього з
товариства, тобто до 27.04.2013 р., проте
грошові кошти сплачені не були, в
зв'язку з чим відповідач вважається
таким, що прострочив виконання свого
грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому, як зазначено в Постанові
Верховного суду України від 14.11.11 р. по
справі № 3-116гс11, зазначена норма не
обмежує права кредитора звернутися до
суду за захистом свого права, якщо
грошове зобов'язання не виконується й
після вирішення судом питання про
стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не
пов'язує припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків, в даному випадку
наявні правові підстави для
застосування до спірних правовідносин
положень статті 625 Цивільного кодексу
України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене
та у зв'язку з простроченням
відповідачем виконання зобов'язання
щодо виплати вартості частки майна
товариства у зв'язку із виключенням
позивача із СТОВ „Придніпров'є" в сумі
136926,00 грн. у строк, визначений
законодавством, позивачем нараховано
та пред'явлено до стягнення 3 % річних в
сумі 5621,14 грн. за період 28.04.13 р. по 09.09.14
р. та інфляційні нарахування в сумі
16431,12 грн. за період травень 2013 р.- липень
2014 р., які він просив стягнути з
відповідача в позовній заяві та заяві
про збільшення розміру позовних вимог
б/н від 10.09.14 р. відповідно до наданих
розрахунків.

Як зазначено в п. 1.4. Постанови № 14 з
урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" моментом
виконання грошового зобов'язання є
дата зарахування коштів на рахунок
кредитора або видачі їх йому готівкою,
а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього
Закону банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в
розрахунковому документі, який
надійшов протягом операційного часу
банку, в день його надходження. При
цьому порушення банком, що обслуговує
платника (боржника), строку
перерахування коштів до банку, який
обслуговує кредитора, або несвоєчасне
зарахування банками коштів на рахунок
кредитора, в зв'язку з чим сталося
прострочення виконання грошового
зобов'язання, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання цього
зобов'язання, однак надає боржникові
право звернутися до банку, який його
обслуговує, з вимогою щодо сплати пені
відповідно до пункту 32.2 статті 32
названого Закону (див. також частину
третю статті 343 ГК України).

Зважаючи на вищезазначені приписи
Постанови № 14 щодо моменту виконання
зобов'язання боржником судом за
матеріалами справи встановлено, а саме
згідно наданої позивачем копії виписки
ПАТ КБ „Приватбанк" № 1163767 від 24.09.14 р.
по картковому рахунку НОМЕР_5 за період
з 01.01.13 р. по 24.09.14 р., що позивачу
зараховано 29.08.14 р. грошові кошти в сумі
100,49 грн. та 09.09.14 р. - в сумі 5294,02 грн.
згідно наказу господарського суду
Чернігівської області по справі №
927/1405/14 від 24.06.13 р..

Згідно п.1.12 Постанови № 14 з огляду на
вимоги частини першої статті 47 і статті
43 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд має
з'ясовувати обставини, пов'язані з
правильністю здійснення позивачем
розрахунку, та здійснити оцінку
доказів, на яких цей розрахунок
ґрунтується. У разі якщо відповідний
розрахунок позивачем здійснено
неправильно, то господарський суд з
урахуванням конкретних обставин
справи самостійно визначає суми пені
та інших нарахувань у зв'язку з
порушенням грошового зобов'язання, не
виходячи при цьому за межі визначеного
позивачем періоду часу, протягом якого,
на думку позивача, мало місце
невиконання такого зобов'язання, та
зазначеного позивачем максимального
розміру відповідних пені та інших
нарахувань. Якщо з поданого позивачем
розрахунку неможливо з'ясувати, як саме
обчислено заявлену до стягнення суму,
суд може зобов'язати позивача подати
більш повний та детальний розрахунок.
При цьому суд в будь-якому випадку не
позбавлений права зобов'язати
відповідача здійснити і подати суду
контррозрахунок (зокрема, якщо
відповідач посилається на
неправильність розрахунку,
здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за
допомогою системи "ЛІГА" перевірки
нарахування позивачем заявлених до
стягнення процентів річних та
інфляційних нарахувань судом
встановлено, що розмір процентів
річних, перерахованих судом у
відповідності до вимог законодавства в
межах визначеного позивачем періоду з
28.04.13 р. по 09.09.14 р. становить 5626,57 грн., а
отже є більшими, ніж нараховано та
заявлено до стягнення позивачем.

Проте, приймаючи до уваги пред'явлення
позивачем до стягнення процентів
річних в сумі 5621,14 грн., виходячи з того,
що збільшення розміру позовних вимог є
правом позивача, передбаченим ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, яким позивач не скористався,
суд не вправі самостійно збільшувати
розмір позовних вимог, зокрема, в
частині нарахування процентів річних,
тому позовні вимоги в частині
стягнення процентів річних за
несвоєчасну виплату грошових коштів в
зв'язку із виключенням позивача зі
складу учасників СТОВ „Придніпров'є",
підлягають задоволенню в сумі,
нарахованих позивачем 5621,14 грн.
процентів річних.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні
нарахування на суму боргу здійснюються
окремо за кожен період часу, протягом
якого діяв відповідний індекс
інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Розмір інфляційних нарахувань,
перерахований судом у відповідності до
приписів чинного законодавства в межах
визначеного позивачем періоду,
становить 17056,58 грн., а отже є більшим,
ніж нараховано та заявлено до
стягнення позивачем. Проте, виходячи з
того, що збільшення розміру позовних
вимог є правом позивача, передбаченим
ст. 22 Господарського процесуального
кодексу України, яким позивач не
скористався, суд не вправі самостійно
збільшувати розмір позовних вимог,
зокрема, в частині нарахування втрат
від інфляції, тому позовні вимоги в
частині стягнення інфляційних
нарахувань підлягають задоволенню в
сумі, нарахованій позивачем - 16431,12 грн.
інфляційних нарахувань.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2,4-3
Господарського процесуального кодексу
України основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України покладено на сторони та інших
учасників судового процесу. При цьому
відповідачем не надано суду жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження відсутності боргу,
письмових пояснень щодо неможливості
надання таких доказів, або ж фактів, що
заперечують викладені позивачем
позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до пункту 1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 № 6 "Про судове
рішення" рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з
того, що позов доведений позивачем,
обґрунтований матеріалами справи та
відповідачем не спростований, суд
доходить висновку, що вимоги позивача
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до п.9 ст.5 Закону України
„Про судовий збір" від сплати судового
збору звільняються інваліди I та II груп,
законні представники дітей-інвалідів і
недієздатних інвалідів I та II груп.

Судом згідно матеріалами справи
встановлено, а саме відповідно до
наданої копії посвідчення серії НОМЕР_4
від 25.02.04 р. позивач - ОСОБА_1 є інвалідом
ІІ групи, а отже має право на звільнення
від сплати судового збору.

Згідно ч. 3 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується в доход бюджету пропорційно
розміру задоволених вимог, якщо
відповідач не звільнений від сплати
судового збору.

Оскільки спір виник у зв'язку з
неправомірними діями відповідача,
відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу судові витрати
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, Законом України „Про
господарські товариства", ст.ст. 11, 509, 525,
526, 530, 599, 610, 612, 625 Цивільного кодексу
України, ст. 193 Господарського кодексу
України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 35, 44, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Придніпров'є" (вул.
Центральна, 17, с.Малинівка, Ріпкинський
район, Чернігівська область, 15043, код
03796815, р/р 7014 в РУ КБ «Приватбанк»,
МФО 353586) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 5621,14
грн. процентів річних та 16431,12 грн.
інфляційних нарахувань.

3. Стягнути з Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю "Придніпров"є" (вул.
Центральна, 17, с.Малинівка, Ріпкинський
район, Чернігівська область, 15043, код
03796815, р/р 7014 в РУ КБ «Приватбанк»,
МФО 353586) в доход державного бюджету
України (р/р 3002, отримувач УК у м.
Чернігові/м.Чернігів/22030001, , банк ГУДКСУ в Чернігівській
області, МФО 853592, код бюджетної
класифікації 22030001) судовий збір в сумі
1827,00 грн.

Накази видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складений та
підписаний 03 жовтня 2014 року.

Суддя

А.М.Селівон

.