КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р.
Справа№ 910/1934/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Копитової О.С.

суддів: Гарник Л.Л.

Остапенка О.М.

при секретарі судового засідання -
Атарщіковій А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "Айболит"

на рішення господарського суду міста
Києва від 26.05.2014 року

по справі № 910/1934/14 (суддя Картавцева
Ю.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Айболит"

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Альфа-Лайн"

про стягнення 20908,00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача (апелянта): Татаринов О.С.,
довіреність б/н від 05.02.2014

від відповідача: Катков С.О.,
керівник

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва
від 26.05.2014 по справі № 910/1934/14 (суддя
Картавцева Ю.В.) за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Айболит"
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Альфа-Лайн" про
стягнення 20 908,00 грн. в задоволенні
позовних вимог відмовлено повністю.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої
інстанції з посиланням на приписи
ст.ст. 32, 33, 193 Господарського
процесуального кодексу України, ст. 635
Цивільного кодексу України та з
урахуванням положень укладених між
сторонами договору №1-16 передачі
ліцензії від 30.04.2013 та договору №2-30
виконання робіт та надання послуг від
30.04.2013, місцевий господарський суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позову та відмовив у його задоволенні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
господарського суду м. Києва
товариство з обмеженою
відповідальністю "Айболит" звернулось
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить суд скасувати
оскаржуване рішення та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги товариство з обмеженою
відповідальністю "Айболит" вважає, що
оскаржуване рішення є необгрунтованим,
незаконним і таким, що підлягає
скасуванню з підстав невідповідності
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи та неправильного
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Апелянт зазначає, що обґрунтування
суду першої інстанції з посиланням на
ст. 635 Цивільного кодексу України щодо
імперативності вимоги про дотримання
письмової форми договорів, що за своїм
характером є попередніми та не надання
скаржником суду жодних доказів на
існування будь-яких письмово вчинених
попередніх договорів відносно
Договору №1-16 та Договору №2-30
укладених між сторонами, призвело до
висновку місцевого суду про
відсутність підстав, що такі існують, а
сплата коштів відбулась на їх
виконання, є хибним, і як наслідок
призвело до відмови в задоволенні
позовних вимог.

Крім того, на думку скаржника, у суду
першої інстанції були відсутні
підстави вважати, що сплата коштів у
розмірі 20908,00 грн. була здійснена
позивачем на підставі усних попередніх
договорів саме відносно Договору №1-16
та Договору №2-30, а відтак суд першої
інстанції в порушення ст. 1212 Цивільного
кодексу України, відмовив у стягнені
коштів отриманих без достатньої
правової підстави чи підстави, яка
згодом відпала.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.06.2014 колегією
суддів у складі: головуючого судді -
Копитової О.С., суддів: Разіної Т.І.,
Сотнікова С.В. апеляційну скаргу
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 29.07.2014.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014 у зв'язку
із перебуванням судді Сотнікова С.В. у
відпустці та перебування судді Разіної
Т.І. на лікарняному, склад колегії було
змінено та доручено здійснювати
розгляд справи колегії у складі:
головуючого судді - Копитової О.С.,
суддів: Гарник Л.Л., Остапенка О.М.

Ухвалою суду від 29.07.2014 колегією суддів
справу прийнято до свого провадження.

Іншою ухвалою від 29.07.2014 розгляд
апеляційної скарги відкладено на
12.08.2014.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2014 у зв'язку
із перебуванням судді Гарник Л.Л. у
відпустці, склад колегії було змінено
та доручено здійснювати розгляд справи
колегії у складі: головуючого судді -
Копитової О.С., суддів: Остапенка О.М.,
Разіної Т.І.

Ухвалою суду від 12.08.2014 колегією суддів
справу прийнято до свого провадження.

Іншою ухвалою від 12.08.2014 розгляд
апеляційної скарги відкладено на
23.09.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 23.09.2014 у зв'язку
із перебуванням судді Разіної Т.І. у
відпустці, склад колегії було змінено
та доручено здійснювати розгляд справи
колегії у складі: головуючого судді -
Копитової О.С., суддів: Гарник Л.Л.,
Остапенка О.М.

Ухвалою суду від 23.09.2014 колегією суддів
справу прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні 23.09.2014 представник
апелянта зазначив, що сплачені на
користь відповідача грошові кошти у
розмірі 20908,00 грн. на виконання усної
домовленості між ним та відповідачем, а
оскільки відповідно до п. 9.2. договору №
2-30 виконання робіт та надання послуг
від 30.04.2013 та п. 9.2. договору № 1-16
передачі ліцензій від 30.04.2013 всі
попередні домовленості втрачають силу,
скаржник вважає, що підстава отримання
коштів відповідачем відпала, у зв'язку
з чим просив колегію суддів
задовольнити подану апеляційну скаргу.

Присутній в судовому засіданні
представник відповідача надав суду
пояснення та заперечив проти
задоволення апеляційної скарги з
підстав того, що роботи, оплату за які
було здійснено ним у розмірі 20908,00 грн.
були виконані, що підтверджується
наявним в матеріалах справи листування
із директором позивача (апелянта).

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Як убачається з матеріалів справи,
звертаючись до суду з позовом
товариство з обмеженою
відповідальністю "Айболит" (надалі по
тексту ТОВ «Айболит», позивач, апелянт,
скаржник) просило стягнути з
товариства з обмеженою
відповідальністю "Альфа-Лайн" (надалі
по тексту ТОВ «Альфа-Лайн», відповідач)
20908,00 грн., обґрунтовуючи тим, що
позивачем було перераховано на
поточний рахунок відповідача грошові
кошти у розмірі 20908,00 грн. з
призначенням платежу: «часткова сплата
за ліцензії та обладнання на підставі
договору від 15.04.2013». При цьому, позивач
зазначав, що даний ліцензійний договір
між позивачем та відповідачем було
укладено в усній формі та з посиланням
на приписи ч. 2 ст. 1107 Цивільного кодексу
України просив суд повернути сплачені
грошові кошти у зв'язку з нікчемністю
усного договору щодо користування
ліцензією, на підставі якого такі кошти
було сплачено.

В подальшому, апелянтом було змінено
підстави позову, і внаслідок чого,
останній керуючись ст. 1212 Цивільного
кодексу України просив суд стягнути з
відповідача грошові кошти у розмірі
20908,00 грн., як такі, що отримані
відповідачем без достатньої правової
підстави, оскільки підстава отримання
коштів відповідачем від позивача
відпала.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
17.04.2013 ТОВ "Айболит" здійснило сплату
коштів у розмірі 20908,00 грн. на користь
ТОВ "Альфа-Лайн" з призначенням платежу:
"часткова оплата за ліцензії та
обладнання на програмну АТС зг. рах. №
1-25 від 15.04.2013".

Після чого, 30.04.2013 між сторонами було
укладено договір № 2-30 виконання робіт
та надання послуг від 30.04.2013 (надалі по
тексту договір 1), відповідно до умов
якого виконавець виконує наступні
роботи та надає наступні послуги:
виконує основні роботи по встановленню
та налаштуванню ПЗ "Телефонна
платформа Oktell" згідно з додатком 1 цього
договору; виконує додаткові роботи по
встановленню та налаштуванню ПЗ
"Телефонна платформа Oktell" згідно з
додатком 4 цього договору; виконує
налаштування обладнання згідно з
умовами додатку 5 до цього договору;
проводить взаємну інтеграцію ПЗ
"Телефонна платформа Oktell" з ПЗ та базою
даних сайту замовника для взаємного
автоматичного обміну інформацією;
формування проектної документації
(специфікації) ПАК "Oktell", а замовник
приймає надані виконавцем послуги і
оплачує їх згідно з умовами розділу 5
цього договору (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 5.1.1., 5.1.2. договору,
вартість робіт по встановленню та
налаштуванню ПЗ "Телефонна платформа
Oktell" та ПЗ "1С: Підприємство 8." вказана в
додатку 4 цього договору (7130,00 грн.);
вартість обладнання, його інсталяції
та налаштування вказана в додатку 5 до
цього договору (9358,00 грн.).

Згідно з п. 9.2. Договору 1, після
укладення цього договору всі попередні
домовленості втрачають чинність.

Крім того, 30.04.2013 між ТОВ "Айболит"
(замовник) та ТОВ "Альфа-Лайн"
(виконавець) було укладено договір № 1-16
передачі ліцензій (надалі по тексту
договір 2), відповідно до п. 2.1. якого,
предметом договору є передача
виконавцем права на безстрокове
використання простих невиключних
ліцензій ПЗ "Телефонна платформа Oktell" в
кількості, визначеній в додатку 1 до
цього договору, а замовник приймає його
й оплачує згідно з умовами розділу 5
цього договору. Виконавець
підтверджує, що має право, на підставі
ліцензійного договору № 120329-002 від
29.03.2012 р. з правовласником ліцензій
компанією ТОВ "Телефонные системы",
розповсюджувати ПЗ "Телефонна
платформа Oktell".

Відповідно до п. 5.1. договору 2, вартість
простих невиключних ліцензій на ПЗ
"Телефонна платформа Oktell" вказана в
додатку 1 до цього договору (11550,00 грн.).

Згідно з п. 9.2. договору 2, після
укладення цього договору всі попередні
домовленості втрачають чинність.

Враховуючи викладені обставини,
дослідивши матеріали справи та
пояснення представників сторін,
колегія суддів Київського
апеляційного суду вважає позовні
вимоги необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню в силу
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини, а відтак,
внаслідок укладення договору № 2-30
виконання робіт та надання послуг від
30.04.2013, так само, як і договору № 1-16
передачі ліцензій від 30.04.2013 між
сторонами виникли цивільні права та
обов'язки. Тобто, між сторонами по
справі склалися господарські
правовідносини, і відповідно до них
слід застосовувати положення
Господарського кодексу України як
спеціального акту законодавства, що
регулює правовідносини у
господарській сфері.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Положеннями ст. 1107 Цивільного кодексу
України встановлено, розпоряджання
майновими правами інтелектуальної
власності здійснюється в тому числі на
підставі таких договорів: ліцензія на
використання об'єкта права
інтелектуальної власності. (договір 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 1108 Цивільного
кодексу України особа, яка має виключне
право дозволяти використання об'єкта
права інтелектуальної власності
(ліцензіар), може надати іншій особі
(ліцензіату) письмове повноваження, яке
надає їй право на використання цього
об'єкта в певній обмеженій сфері
(ліцензія на використання об'єкта права
інтелектуальної власності).

При цьому, в силу ст. 1107 Цивільного
кодексу України, договір щодо
розпоряджання майновими правами
інтелектуальної власності укладається
у письмовій формі.

Водночас, договір 1 за своєю правовою
природою є договором підряду і
відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу
України, за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

Колегія суддів відзначає, що стосовно
договору підряду, то Цивільний кодекс
України не містить спеціальних
імперативних норм щодо обов'язковості
додержання письмової форми такого
договору при його укладенні, однак за
змістом ст. 208 Цивільного кодексу
України, правочини між юридичними
особами належить вчиняти у письмовій
формі.

Як вбачається з п. 9.2. договору 1 та п. 9.2.
договору 2 укладених між сторонами,
дійсно передбачено, що після укладення
даних договорів всі попередні
домовленості втрачають чинність,
однак, на основі аналізу положень
чинного законодавства, колегія суддів
приходить до висновку, що сторони при
укладенні як договору 1, так і договору 2
фактично домовились про втрату
чинності їх погоджених домовленостей,
що за своєю правовою природою у
розумінні Цивільного кодексу України
та Господарського кодексу України, є
попередніми договорами.

Відповідно до ст. 635 Цивільного кодексу
України, попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором. Попередній
договір укладається у формі,
встановленій для основного договору, а
якщо форма основного договору не
встановлена, - у письмовій формі.

Попередній договір повинен містити
умови, що дозволяють визначити предмет,
а також інші істотні умови основного
договору (ст. 182 Господарського кодексу
України).

На думку апелянта, п. 9.2. вищезазначених
договорів дає підстави вважати
припиненими усні домовленості, на
основі яких, за твердженням позивача,
перераховано грошові кошти у сумі, яку
останній просить повернути.

В даному випадку слід зазначити, що
приписами ст. 635 Цивільного кодексу
України передбачено імперативну
вимогу про дотримання письмової форми
договорів, що за своїм характером є
попередніми, а матеріали справи не
містять жодних доказів, що
підтверджують існування будь-яких
письмово вчинених попередніх
договорів відносно договору 1 та
договору 2.

Крім того, на думку колегії суддів,
також відсутні і підстави вважати, що
сплата коштів у розмірі 20908,00 грн. була
здійснена позивачем на підставі усних
попередніх договорів саме відносно
договору 1 та договору 2.

Як встановлено вище, оплата позивачем
20908,00 грн. на користь відповідача 17.04.2013
була здійснена з призначенням платежу:
"часткова оплата за ліцензії та
обладнання на програмну АТС зг. рах. №
1-25 від 15.04.2013".

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що предметом договору 1 є
виконання робіт: основних, додаткових
із встановлення та налаштування ПЗ
"Телефонна платформа Oktell", проведення
взаємної інтеграції ПЗ "Телефонна
платформа Oktell" та базою даних
замовника, а також формування
проектної документації за плату;
предметом договору 2 є передання за
плату права на використання простих
невиключних ліцензій, тобто, жодних
умов щодо поставки, купівлі-продажу
тощо обладнання АТС, окрім як щодо
виконання відповідних робіт стосовно
ПЗ "Телефонна платформа Oktell", жодним із
договорів не передбачено, а відтак,
враховуючи, що договір є засобом
регулювання кола відносин виключно в
межах погодженого його сторонами
предмету, у суду відсутні підстави з
достатньою достовірністю вважати, що
оплата за ліцензії та обладнання на
програмну АТС зг. рах. № 1-25 від 15.04.2013
була фактично оплатою за усною
домовленістю відносно укладених між
сторонами договорів.

Крім того, як встановлено судом вище,
оскільки кожен попередній договір
тісно пов'язаний із основним, та
спрямований на подальше укладення та
виконання умов останнього, то
повернення грошових коштів у
будь-якому випадку їх сплати, навіть на
умовах усної домовленості, що передує
укладенню основного відносно такої
домовленості договору із погодженим
сторонами положенням про втрату
чинності усіх попередніх
домовленостей, в жодному разі не може
бути підставою для повернення в силу
ст. 1212 Цивільного кодексу України
сплачених коштів за такою
домовленістю, так як основне правове
значення останньої в тому числі
полягає у подальшому укладенні та
належному виконанні основного
договору.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що розглядаючи спір виключно в
межах позовних вимог, місцевий
господарський суд правомірно відмовив
в задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідача коштів в
розмірі 20908,00 грн. з огляду на
недоведеність та необґрунтованість
доводів позивача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів не вбачає порушень норм
діючого законодавства, вчинених
місцевим судом при прийнятті рішення
від 26.05.2014 року по справі № 910/1934/14 і
відповідно підстави для скасування
зазначеного рішення відсутні.
Підставності своїх вимог поданими
доказами апелянтом не доведено.

На підставі викладеного вище та
керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Айболит"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду м. Києва від 26.05.2014
по справі № 910/1934/14 - без змін.

Матеріали справи № 910/1934/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
О.С. Копитова

Судді
Л.Л. Гарник

О.М. Остапенко