ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

08 жовтня 2014 р. Справа № 902/1329/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Мельника П.А., при
секретарі судового засідання Віннік
О.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Украгрозапчастина"
61124, м.Харків, вул.Матросова, 1-А

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні" 24600, Вінницька область,
смт.Крижопіль, вул.Чкалова, буд.16-Б

про стягнення 305591,82 грн. заборгованості

За участю представників:

позивача: Колісник В.В., довіреність №
680 від 13.12.2013 р., представник;

відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Украгарозапчастина"
подано позовну заяву до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Подільські цукроварні" про стягнення
305591,82 грн. заборгованості за
поставлений товар, з яких 236643,20 грн. -
основного боргу, 28397,18 грн. штрафу, 29212,02
грн. інфляційних втрат та 11339,42 грн. - 3 %
річних.

Ухвалою суду від 12.09.14 р. порушено
провадження по даній справі та
призначено засідання на 24.09.14 р.

Ухвалою суду від 24.09.14р. в зв''язку з
неявкою відповідача розгляд справи
відкладено до 08.10.14р.

В судове засідання з''явився
представник позивача, який позовні
вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач до суду не з''явився, відзиву
по справі не надав, незважаючи на той
факт, що останній про дату, час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення №6960 від 08.10.14
р., яке знаходиться в матеріалах справи.

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано жодного
клопотання, заяви, телеграми, в тому
рахунку і щодо перенесення розгляду
справи, її відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо
строків вирішення спору та той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, відповідно до приписів
ст.75 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті судом
встановлено наступне.

04.01.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Украгарозапчастина"
(Продавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні" (Покупець) було укладено
договір купівлі-продажу № В1-0000098, за
умовами якого Продавець зобов'язується
передати у власність Покупця Товар
(запчастини до сільгосптехніки та
автомобілів), а Продавець зобов'язаний
прийняти цей Товар та оплатити його
(п.п.1.1 Договору).

Оплата Товару за цим Договором
здійснюється з відстрочкою платежу до
30 днів з моменту фактичного отримання
товару за накладними (розділ 3
Договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач на умовах Договору купівлі -
продажу № В1-0000098 від 04.01.2012 р. по
видатковим накладним протягом 2012 року
поставив відповідачу Товар -
запчастини на загальну суму 1 436 035,20 грн.
що стверджується видатковими
накладними за вказаний період,
довіреностями на отримання
матеріальних цінностей та податковими
накладними, які містяться в матеріалах
справи.

Згідно протоколу від 13.11.2012 р. про залік
взаємних вимог між ТОВ "Подільські
цукроварні" та ТОВ "Украгрозапчастина"
частково борг відповідача за Договором
купівлі - продажу №В1-0000098 від 04.01.12 р. в
сумі 1 199 392,00 грн. було погашено.

Станом на день звернення з позовом до
суду остаточний розрахунок відповідач
не провів, в результаті чого за
останнім утворився борг у розмірі 236
643,20 грн., який в добровільному порядку
сплачувати відмовляється, що і змусило
позивача звернутись з даним позовом до
суду.

З врахуванням встановлених обставин
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить іст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

З моменту укладеного між сторонами
договору від 04.01.12 р. №В1-0000098 між ними
виникли зобов'язання з договору
купівлі - продажу.

Згідно зі ст. 655 ЦК України одна сторона
- продавець передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Так як відповідач не виконав своє
зобов'язання по оплаті отриманого
Товару в строки передбачені укладеним
між сторонами договором, то він є таким,
що прострочив виконання взятого на
себе зобов'язання по оплаті вартості
отриманого Товару.

З врахуванням викладеного позовні
вимоги щодо стягнення заборгованості в
сумі 236643,20 грн. з відповідача за
проданий Товар на умовах договору
поставки № В1-0000098 від 04.01.2012 р. є
правомірними та обґрунтованими,
оскільки відповідають умовам договору
та чинному законодавству, а тому
підлягають повному задоволенню.

Також судом розглянуто вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 28397,18 грн.
штрафу, 29212,02 грн. інфляційних втрат та
11339,42 грн. - 3 % річних, за результатами
чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до
п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та
ст.230 Господарського кодексу України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, крім іншого,
неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного
кодексу України встановлено, що
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

За умовами п. 5.1. Договору сторони
визначили, що за несвоєчасну або
неповну оплату кожної партії товару
Покупець сплачує штраф в розмірі 2% від
простроченої суми, якщо прострочення
склало від 3-х днів до 1 місяця, 6% - при
простроченні від 1 до 3 місяців, 12% - при
простроченні більше 3-х місяців. Крім
того, Покупець сплачує індекс інфляції
та 3 % річних за весь час прострочення.

Зазначене кореспондується зі змістом
статті 625 ЦК України, згідно якої
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу, з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

Перевіркою правильності розрахунку
штрафу, 3% річних та інфляційних втрат
судом не виявлено помилок в розрахунку,
що свідчить про обґрунтованість
заявлених до стягнення сум.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського
процесуального кодексу України докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського
процесуального кодексу України,
обов'язок доказування та подання
доказів розподіляється між сторонами,
виходячи з того, хто посилається на
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам суду відповідач не подав до
суду жодного доказу в спростування
позовних вимог позивача щодо стягнення
боргу, інфляційних нарахувань, 3 %
річних та штрафу, в тому рахунку
доказів проведення розрахунків
(платіжні доручення, виписки
банківських установ щодо руху коштів,
квитанції до прибуткових касових
ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку
про задоволення позову в повному
обсязі.

Витрати на судовий збір розподіляються
між сторонами відповідно до приписів
ст.49 ГПК України.

Беручи до уваги викладене та керуючись
ст.ст.22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 86, 87, 115, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Подільські
цукроварні" (24600, Вінницька область,
смт.Крижопіль, вул.Чкалова, буд.16-Б, )на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Украгарозапчастина" (61124, м.Харків,
вул.Матросова, 1А, ) - 236
643,20 грн. - основного боргу, 28 397,18 грн.
штрафу, 29 212,02 грн. інфляційних втрат, 11
339,42 грн. - 3 % річних та 6111,84 грн.
відшкодування витрат пов'язаних зі
сплатою судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням
законної сили.

4. Копію рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 13 жовтня 2014 р.

Суддя Мельник
П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 61124, м.Харків, вул.Матросова,
1-А

3 - відповідачу 24600, Вінницька область,
смт.Крижопіль, вул.Чкалова, буд.16-Б