м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/11256/14 30.09.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа"про
визнання фіктивного правочину
недійсним Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явивсявід
відповідача Лімонтов В.Б. (дов. № 4 від
26.06.2014 року)

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 30 вересня 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур"
(надалі по тексту - позивач) звернувся
до Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа" (надалі
по тексту - відповідач) про визнання
фіктивного правочину недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.06.2014 року порушено
провадження у справі № 910/11256/14 та
призначено справу до розгляду на 01.07.2014
року.

01.07.2013 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду.

Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
01.07.2014 року справу № 910/11256/14 передано
для розгляду судді Гулевець О.В., у
зв'язку з перебуванням судді Стасюка
С.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 01.07.2014 року суддя Гулевець О.В.
прийняла справу № 910/11256/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
на 31.07.2014 року.

Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
21.07.2014 року справу № 910/11256/14 передано
для розгляду судді Стасюку С.В., у
зв'язку з його виходом з відпустки.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 року суддя Стасюк С.В.
прийняв справу № 910/11256/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
відповідно до ухвали Господарського
суду міста Києва від 01.07.2014 року.

31.07.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 31.07.2014 року розгляд справи
було відкладено на 09.09.2014 року, у зв'язку
з необхідністю подання додаткових
доказів у справі.

У судовому засіданні 09.09.2014 року
представники сторін подали клопотання
про продовження строків розгляду
спору.

Розглянувши подане сторонами 09.09.2014
року клопотання про продовження
строків розгляду спору, суд приходить
до висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014 року розгляд справи
було відкладено на 30.09.2014 року.

У судове засідання 30.09.2014 року
представник позивача не з'явився, про
час та місце судового засідання був
повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому
засіданні 30.09.2014 року надав усні
прояснення по справі, в яких заперечив
проти позову.

Розглянувши подані сторонами
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур"
(рекламодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Петрус-Медіа" (виконавець) було
укладено договір № 01/06 про надання
рекламних послуг (надалі по тексту -
Договір), за умовами якого виконавець
за дорученням рекламодавця проводить
розміщення(розповсюдження) реклами
торговельної марки "BRELLIL" у визначених
рекламних місцях протягом конкретного
періоду часу (надалі по тексту -
рекламну кампанію) в інтересах
рекламодавця на рекламних місцях, а
рекламодавець приймає та сплачує такі
послуги виконавця в порядку та на
умовах, передбачених даним Договором.

Всі умови проведення рекламної
кампанії, а саме: тип реклами, тип
спеціальних конструкцій, адресна
програма, період, а також особливі
умови проведення рекламної кампанії
визначаються сторонами у додатковій
угоді до даного Договору, яка є
невід'ємною частиною даного Договору
(пункт 2.2. Договору).

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили,
що оплата наданих послуг здійснюється
в безготівковому порядку шляхом
перерахування рекламодавцем грошових
коштів на розрахунковий рахунок
виконавця в установі банку на підставі
рахунків - фактур, виставлених
виконавцем.

Згідно з пунктом 4.3. Договору вартість
проведення рекламної кампанії, форма і
графік оплати вказуються в Додатковій
угоді, яка є невід'ємною частиною
даного Договору.

Договір набирає сили з моменту його
підписання обома сторонами і діє до 01
червня 2014 року (пункт 5.1. Договору).

01.06.2013 року між сторонами укладено
Додаткову угоду № 1 до Договору (надалі
по тексту - Додаткова Угода № 1) згідно з
якою сторони погодили розміщення
реклами торговельної марки "BRELLIL" у
період з 01.06.2013 року по 28.02.2014 року на
рекламних конструкціях типу
"брандмауер" з розміром рекламного поля
690 кв.м. за адресою: м. Київ, на розі
вулиць Горького та Федорова, 16/64 на
умовах оплати - по пред'явленню рахунка
- фактури після підписання актів
приймання - передачі виконаних робіт.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що внаслідок
документальної позапланової невиїзної
перевірки Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур"
Державною податковою інспекцією у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві, за
результатами якої складено Акт від
08.05.2014 року № 206/26057-22-03-10/38365803,
встановлено, що операції Товариства з
обмеженою відповідальністю "Кінгсбурі
Венчур" та Товариства з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа" згідно
з Договором не мають реального
товарного характеру (факту передачі
робіт (послуг) від продавця до покупця)
та відсутні правові наслідки укладення
Договору, а саме, відсутній факт
придбання/реалізації послуг за
Договором.

Приймаючи до уваги висновки, викладені
у Акті від 08.05.2014 року № 206/26057-22-03-10/38365803,
позивач вважає, що Договір не
спрямований на настання правових
наслідків, що обумовлені ним, тобто є
фіктивним, відтак, просить суд визнати
його недійсним.

Відповідач у відзиві на позов та
письмових поясненнях по справі
заперечує проти задоволення позову,
зазначаючи про те, що Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Петрус-Медіа" належним чином були
виконані умови Договору шляхом
проведення на користь позивача
рекламної кампанії торговельної марки
"BRELLIL" у період з 01.06.2013 року по 28.02.2014
року на рекламних конструкціях типу
"брандмауер" з розміром рекламного поля
690 кв.м. за адресою: м. Київ, на розі
вулиць Горького та Федорова, 16/64, що
підтверджується актами наданих послуг
№ 11, № 12. № 13, № 14, № 15 від 31.01.2014 року, №
30, № 32, № 33, № 34, № 35 від 28.02.2014 року,
податковими накладними та звітом про
вибірковий фото-моніторинг за період з
01.06.2013 року по 28.02.2014 року.

Окрім того, за твердженням відповідача,
останнім було виставлено позивачу
відповідні рахунки на оплату наданих
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа" послуг,
які оплачені Товариством з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур"
лише частково на суму 2 791 000,00 грн.

За таких обставин, на думку
відповідача, позивачем не доведено
факту відсутності у учасників
оспорюваного правочину наміру
створити юридичні наслідки при
укладені Договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (частина 1 статті 509
Цивільного кодексу України).

Статтею 901 Цивільного кодексу України
передбачено, що за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець), зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного
кодексу України, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що між сторонами
було укладено договір від 01.06.2013 року
№ 01/06 про надання рекламних послуг та
Додаткову угоду № 1 до вказаного
Договору, за умовами яких сторони
погодили, що відповідач надає позивачу
послуги з розміщення реклами
торговельної марки "BRELLIL" у період з
01.06.2013 року по 28.02.2014 року на рекламних
конструкціях типу "брандмауер" з
розміром рекламного поля 690 кв.м. за
адресою: м. Київ, на розі вулиць
Горького та Федорова, 16/64 на умовах
оплати - по пред'явленню рахунка -
фактури після підписання актів
приймання - передачі виконаних робіт.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу
України визначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, а саме,
зокрема: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 Цивільного
кодексу України фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним. Правові
наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

У пункті 3.11 (абзаци 1,2) постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
визначено, що фіктивний правочин
(стаття 234 Цивільного кодексу України) є
недійсним незалежно від мети його
укладення, оскільки сторони не мають на
увазі настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає
загальним підставам дійсності
правочинів, зазначеним у частині 5
статті 203 Цивільного кодексу України,
оскільки не спрямований на реальне
настання правових наслідків,
зумовлених ним. У фіктивних правочинах
внутрішня воля сторін не відповідає
зовнішньому її прояву, тобто сторони,
укладаючи його, знають заздалегідь, що
він не буде виконаний. Таким чином,
фіктивний правочин існує лише на
папері. Його основне завдання полягає у
створенні уявлення в оточуючих
суб'єктів про наявність правового
зв'язку між сторонами такого правочину.
При цьому сторони за допомогою
фіктивного правочину намагаються
прикрити свої неправомірні дії,
зокрема: заволодіння майном, несплата
податків, кредитних зобов'язань тощо.

Правочин є дією особи, спрямованою на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина 1
статті 202 Цивільного кодексу України).
При цьому, неможливість настання
правового результату, яка існує на
момент вчинення правочину і про яку
сторони знають, свідчить про те, що
сторони, укладаючи правочин, не мають
на меті породження у них тих чи інших
прав та обов'язків. В свою чергу
правочин, який вчиняється без наміру
створити будь-які наслідки є фіктивним
та має визнаватись судом недійсним.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" підставу позову
становлять обставини, якими позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги щодо
захисту права та охоронюваного законом
інтересу.

За результатами документальної
позапланової невиїзної перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур" з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по податку на додану
вартість по взаємовідносинах із
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа",
проведеною Державною податковою
інспекцією у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (Акт від 08.05.2014 року №
206/26057-22-03-10/38365803) встановлено, що
операції Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур" та
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа" згідно
з Договором не мають реального
товарного характеру (факту передачі
робіт (послуг) від продавця до покупця)
та відсутні правові наслідки укладення
Договору, а саме, відсутній факт
придбання/реалізації послуг за
Договором.

Як вбачається зі змісту Акту від 08.05.2014
року № 206/26057-22-03-10/38365803, висновки
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
ґрунтуються, зокрема, на тому, що
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа" не було
документально підтверджено розміщення
реклами торговельної марки "BRELLIL" на
рекламних конструкціях, а виконавчий
орган Київської міської ради
повідомив ДПІ про те, що дозволів на
розміщення зовнішньої реклами
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур" та
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа" не
видавав.

Щодо фіктивності оскаржуваного
Договору, то слід зазначити, що з листа
Верховного Суду України від 24.11.2008 року
"Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" вбачається, що фіктивний
правочин не відповідає загальним
підставам дійсності правочинів,
зазначеним у частині 5 статті 203
Цивільного кодексу, оскільки не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, зумовлених ним. У
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Такий правочин завжди
укладається умисно.

При розгляді справ суди мають
врахувати, що ознака фіктивності
повинна бути властива діям обох сторін
правочину. Якщо одна сторона діяла лише
про людське око, а інша - намагалася
досягнути правового результату, то
такий правочин не визнається фіктивним
(недійсним). Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення (абзац 3. пункту
3.11 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, а саме, актів наданих послуг №
11, № 12. № 13, № 14, № 15 від 31.01.2014
року, № 30, № 32, № 33, № 34, № 35 від 28.02.2014
року, податкових накладних та звіту про
вибірковий фото-моніторинг за період з
01.06.2013 року по 28.02.2014 року, відповідачем
у період з 01.06.2013 року по 28.02.2014 року
було надано на користь позивача
послуги з розміщення реклами
торговельної марки "BRELLIL" на рекламних
конструкціях типу "брандмауер" з
розміром рекламного поля 690 кв.м. за
адресою: м. Київ, на розі вулиць
Горького та Федорова, 16/64.

Відповідно до статті 16 Закону України
"Про рекламу" розміщення зовнішньої
реклами у населених пунктах
проводиться на підставі дозволів, що
надаються виконавчими органами
сільських, селищних, міських рад, а поза
межами населених пунктів - на підставі
дозволів, що надаються обласними
державними адміністраціями, а на
території Автономної Республіки Крим -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, в порядку, встановленому цими
органами на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

На вимогу ухвали суду від 09.09.2014 року у
справі № 910/11256/14 відповідач надав суду
належним чином засвідчену копію
Дозволу № 17434-07-П-2 на розміщення об'єкта
зовнішньої реклами, виданого
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Петрус-Медіа"
виконавчим органом Київської міської
ради (київської міської державної
адміністрації) головним управлінням з
питань внутрішньої політики та
зв'язків з громад кістю. Термін дії
дозволу з 01.04.2013 року по 28.02.2014 року.

За загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочинну не
тягне за собою правових наслідків у
вигляді визнання правочину недійсним.
У такому разі заінтересована сторона
має право вимагати розірвання договору
або застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

Згідно зі статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Тобто, підставами для
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.
При цьому, особа повинна
використовувати належні способи
захисту, зокрема, наведені у статті 16
Цивільного кодексу України: визнання
права, визнання правочину недійсним,
припинення дії, яка порушує право та ін.

Матеріали справи та позовна заява не
містять посилань на фактичне порушення
прав позивача з боку відповідача
внаслідок укладення спірного Договору
та доказів на підтвердження фактів
порушення права.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що в порушення вимог статті 33
Господарського процесуального кодексу
України позивач не довів, що учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент вчинення
правочину, а матеріалами справи
спростовані посилання позивача на
фіктивність оспорюваного Договору,
тому у позові Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кінгсбурі Венчур"
про визнання договору від 01.06.2013 року №
01/06 про надання рекламних послуг
недійсним з підстав його фіктивності
слід відмовити.

Витрати з судового збору покладаються
на позивача, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом

Повне рішення складено 06.10.2014 року

Суддя
С.В. Стасюк