ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" жовтня 2014 р.
Справа №
918/1275/14

за позовом Приватного підприємства
Науково - виробничої фірми "Тирас"

до відповідача Фермерського
господарства "Ако"

про стягнення в сумі 94 303 грн. 75 коп.

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, договір від 12.08.2014
року

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам
роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20
ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до ст. 811 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

У вересні 2014 року Приватне
підприємство Науково - виробнича фірма
"Тирас" звернулося до господарського
суду Рівненської області з позовом до
Фермерського господарства "Ако" про
стягнення в сумі 139 303,88 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

06.02.2013 року між позивачем (продавець) та
відповідачем (покупець) укладено
договір купівлі - продажу № П - 03041, за
умовами якого постачальник
зобов'язався в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі, передати у
власність покупця насіння овочевих
культур виробництва Чехії, а покупець
зобов'язався в порядку та на умовах,
визначених у договорі, прийняти та
оплатити продукцію в асортименті,
кількості та ціні, вказаних у накладній
або рахунку - фактурі, які є невід'ємною
частиною цього договору.

На виконання умов вказаного договору
позивачем поставлено відповідачу
товар за ціною та в кількості,
зазначених у видаткових накладних, на
загальну суму 238 519,97 грн.

Факт поставки підтверджується
видатковими накладними № П - 03815 від
27.03.2013 року на суму 213 519,97 грн., № П - 04078
від 30.04.2013 року на суму 24 990,00 грн.,
товарно-транспортними накладними №
8525125 від 27.03.2013 року, № 8528303 від 30.04.2014
року.

Відповідач провів часткові розрахунки
за поставлений товар в розмірі 115 000,00
грн., про що свідчать банківські
виписки.

Отже, сума боргу відповідача перед
позивачем складає 123 509,97 грн.

Крім цього, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань відповідачем
позивач нарахував 1 837,15 грн. 3% річних та
13 956,63 грн. інфляційних втрат.

В матеріально-правове обґрунтування
заявлених позовних вимог позивач
посилається на ст.ст. 525, 526, 625 ЦК
України.

Ухвалою суду від 04.09.2014 року порушено
провадження, справу призначено до
судового розгляду на 29.09.2014 року.

Ухвалою суду від 29.09.2014 року розгляд
справи відкладено на 06.10.2014 року.

У судовому засіданні позивачем подано
заяву про зменшення розміру позовних
вимог, в якій останній просить суд
стягнути з відповідача 78 509,97 грн.
основного боргу, 1 837,15 грн. 3% річних та 13
956,63 грн. інфляційних.

Оскільки вказана заява подана у
порядку та в строк, визначені ст. 22 ГПК
України, відтак приймається судом.

Ухвалою суду від 06.10.2014 року розгляд
справи відкладено на 13.10.2014 року.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, відзив на позовну заяву не
подав, про причини неявки суд не
повідомив, хоча про час та місце
судового засідання повідомлений
належним чином.

Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України у п.п. 3.9.1.,
3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст.
87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши копії документів на їх
відповідність оригіналам, заслухавши
пояснення присутніх представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.02.2013 року між позивачем (продавець) та
відповідачем (покупець) укладено
договір купівлі - продажу № П - 03041, за
умовами якого продавець зобов'язався в
порядку та на умовах, визначених у
цьому договорі, передати у власність
покупцю насіння овочевих культур
виробництва Чехії, а покупець
зобов'язався в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі, прийнятим
та оплатити продукцію в асортименті,
кількості та ціні, вказаних у накладній
або рахунку - фактурі, яка є невід'ємною
частиною даного договору (п. 1.1.
договору).

Загальна сума договору склала 213 519,97
грн. (п. 3.3. договору).

Згідно з п. 6.2. договору цей договір
вступає в силу з моменту його
підписання і діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань за
договором.

Відповідно до п. 2.1. договору продавець
зобов'язаний передати покупцю у
відповідній упаковці та в кількості,
згідно з отриманим замовленням; надати
покупцю всі необхідні документи, які
засвідчують якість продукції.

Судом з наявних матеріалів справи
встановлено, що на виконання умов
вказаного договору позивачем
поставлено, а відповідачем прийнято
товар - насіння овочевих культур
виробництва Чехії, в асортименті, за
ціною та в кількості, зазначених у
видаткових накладних, на загальну суму
238 509,97 грн., що стверджується
видатковими накладними № П - 03815 від
27.03.2013 року на суму 213 519,97 грн. та № П -
04078 від 30.04.2013 року на суму 24 990,00 грн.

Крім того, факт поставки товару
підтверджується товарно-транспортними
накладними № 8525125 від 27.03.2013 року, № 8528303
від 30.04.2014 року, а також актом звірки
станом на 28.01.2014 року, підписаного обома
сторонами, в якому міститься посилання
на видаткові накладні № П - 03815 від
27.03.2013 року на суму 213 519,97 грн. та № П -
04078 від 30.04.2013 року на суму 24 990,00 грн.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що
покупець зобов'язаний протягом 2 - х
днів з дня одержання рахунку продавця
провести попередню оплату в розмірі 50 %
від вартості замовленої продукції, а
кінцевий розрахунок за одержане
насіння - в строк до 15.11.2013 року.

Згідно з п. 3.2. договору розрахунки за
даним договором проводяться на
підставі рахунку продавця і
здійснюються в грошовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач свій обов'язок щодо оплати
поставленого товару у встановлений
строк та у повному обсязі не виконав,
сплативши 160 000,00 грн., що стверджується
банківськими виписками від 11.01.2013 року
на суму 10 000,00 грн., від 19.02.2013 року на
суму 20 000,00 грн., від 21.03.2013 року на суму 20
000,00грн., від 26.03.2013 року на суму 20 000,00
грн., від 24.10.2013 року на суму 25 000,00 грн.,
від 29.01.2014 року на суму 20 000,00 грн., 08.09.2014
року на суму 10 000,00 грн., від 18.09.2014 року
на суму 5 000,00 грн., від 24.09.2014 року на суму
20 000,00 грн., від 29.09.2014 року на суму 10 000,00
грн.

Отже, сума основного боргу за договором
становить 78 509,97 грн. (238 509,97 грн.- 160 000,00
грн.).

Вказана сума заборгованості
підтверджується також підписаними між
сторонами актом звірки
взаєморозрахунків станом на 28.01.2014 року
(до здійснення відповідачем проплат на
суму 45 000,00 грн. у період з 08.09.2014 року по
29.09.2014 року).

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193
ГК України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Таким чином, з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню сума
заборгованості за поставлений товар в
розмірі 78 509,97 грн.

Крім цього, за несвоєчасне виконання
грошових зобов'язань відповідачем
позивач нарахував 1 837,15 грн. 3% річних та
13 956,63 грн. інфляційних втрат.

За ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних
(за період з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року) та
інфляційних нарахувань (з лютого 2014
року по липень 2014 року ), встановив, що
розмір перших становить 1 837,42 грн. (при
заявленому 1 837,15 грн.), а других - 14 574,18
грн. (при заявленому 13 956,63 грн.)
(розрахунок додається), отже 3% річних та
інфляційні підлягають задоволенню у
заявленому розмірі.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Зважаючи, що позивач довів, а
відповідач не спростував наявності
заборгованості за поставлений товар,
відтак позовні вимоги підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Також позивачем заявлено
відшкодування витрат на послуги
адвоката в розмірі 1 668,00 грн.

Згідно з п. 6.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
року № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
витрати позивачів та відповідачів,
третіх осіб, пов'язані з оплатою ними
послуг адвокатів, адвокатських бюро,
колегій, фірм, контор та інших
адвокатських об'єднань з надання
правової допомоги щодо ведення справи
в господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених ч. 5 ст. 49 ГПК. Відшкодування
цих витрат здійснюється господарським
судом шляхом зазначення про це у
рішенні, ухвалі, постанові за наявності
документального підтвердження витрат,
як-от: угоди про надання послуг щодо
ведення справи у суді та/або належно
оформленої довіреності, виданої
стороною представникові її інтересів у
суді, платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум.

За змістом ч. 3 ст. 48 та ч. 5 ст. 49 ГПК у їх
сукупності можливе покладення на
сторони у справі як судових витрат
тільки тих сум, які були сплачені
стороною за отримання послуг саме
адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6
Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність"), а не будь-якої
особи, яка надавала правову допомогу
стороні у справі.

Судом встановлено, що 12.08.2014 року між
позивачем та адвокатом ОСОБА_2 укладено
договір про надання правової допомоги
адвоката, за п. 1. якого відповідно до ст.
59 Конституції України адвокат приймає
на себе зобов'язання надати правову
допомогу клієнту з наступних правових
питань та у таких обсягах: стягнення
заборгованості з Фермерського
господарства "Ако", , у
тому числі, але не виключно здійснювати
захист клієнта як його представник,
здійснювати вивчення матеріалів
справи, аналіз законодавства відносно
спору, підготовка позовної заяви та
додатків до неї, участь в судовому
розгляді спору, в апеляційному та
касаційному розгляді справи, участь в
примусовому виконанні рішення суду.

На підтвердження факту оплати вартості
послуг адвоката позивачем надано
платіжне доручення № 1946 від 19.08.2014 року
на суму 1 668,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру та адвокатську
діяльність".

Статтею 30 вказаного Закону унормовано,
що гонорар є формою винагороди
адвоката за здійснення захисту,
представництва та надання інших видів
правової допомоги клієнту. Порядок
обчислення гонорару (фіксований
розмір, погодинна оплата), підстави для
зміни розміру гонорару, порядок його
сплати, умови повернення тощо
визначаються в договорі про надання
правової допомоги. При встановленні
розміру гонорару враховуються
складність справи, кваліфікація і
досвід адвоката, фінансовий стан
клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та
враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ст. 33 Правил адвокатської
етики, схвалених Вищою кваліфікаційною
комісією адвокатури при Кабінеті
Міністрів України 01.10.1999 року, гонорар є
єдиною допустимою формою отримання
адвокатом винагороди за надання
правової допомоги клієнту. Гонорар,
отримуваний адвокатом за надання
правової допомоги, повинен бути
законним за формою і порядком внесення
і розумно обґрунтованим за розміром.

Фактори, що повинні братися до уваги
при визначенні обґрунтованого розміру
гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу
і роботи, що вимагаються для належного
виконання доручення; ступінь
складності та новизни правових питань,
що стосуються доручення; необхідність
досвіду для його успішного завершення;
2) вірогідність того, що прийняття
доручення перешкоджатиме прийняттю
адвокатом інших доручень або суттєво
ускладнить їх виконання в звичайному
часовому режимі; 3) необхідність виїзду
у відрядження; 4) важливість доручення
для клієнта; 5) роль адвоката в
досягненні гіпотетичного результату,
якого бажає клієнт; 6) досягнення за
результатами виконання доручення
позитивного результату, якого бажає
клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги
клієнта стосовно строків виконання
доручення; 8) характер і тривалість
професійних відносин даного адвоката з
клієнтом; 9) професійний досвід,
науково-теоретична підготовка,
репутація, значні професійні здібності
адвоката.

Жодний з названих факторів не має
самодостатнього значення; вони
підлягають врахуванню у взаємозв'язку
з обставинами кожного конкретного
випадку.

Вирішуючи питання про такий розподіл,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Так, у визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо. Докази, які
підтверджують розумність витрат на
оплату послуг адвоката, повинна
подавати сторона, що вимагає
відшкодування таких витрат.

Дослідивши матеріали справи, а також
враховуючи зазначені приписи
законодавства України, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
стягнення з відповідача витрат на
послуги адвоката в розмірі 1 668,00 грн.

Відповідно до п. 6.5. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України" розподіл сум інших, крім
судового збору, судових витрат
здійснюється за загальними правилами
ч. 5 ст. 49 ГПК, тобто при задоволенні
позову вони покладаються на
відповідача, при відмові в позові - на
позивача, а при частковому задоволенні
позову - на обидві сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог. За
тими ж правилами здійснюється й
розподіл сум цих витрат у розгляді
господарським судом апеляційних і
касаційних скарг.

Судом також встановлено, що позивачем
сплачено судовий збір у більшому
розмірі, ніж це передбачено чинним
законодавством.

Так, за подання позовної заяви, з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог, позивач повинен був
сплатити 1 886,08 грн. судового збору.

Згідно з платіжним дорученням № 1945 від
19.08.2014 року позивачем сплачено 2 786,08 грн.
судового збору, що на 900,00 грн. більше
від встановленого Законом України «Про
судовий збір» розміру.

Відповідно до п. 1.ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про судовий збір» сплачена
сума судового збору повертається за
ухвалою суду в разі зменшення розміру
позовних вимог або внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

У даному випадку судовий збір
повертається в розмірі зайво сплаченої
суми. Повернення сплаченої суми
судового збору здійснюється в порядку,
встановленому центральним органом
виконавчої влади із забезпечення
реалізації державної фінансової
політики (ч.ч. 2, 3 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір»).

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фермерського господарства
"Ако" (вул. Молодіжна, 4, с. Острожець,
Млинівський район, Рівненська область,
35113, ) на користь
Приватного підприємства Науково -
виробничої фірми "Тирас" (вул. Живова, 32,
м. Тернопіль, 46008, ) 78 509,97
грн. основного боргу, 1 837,15 грн. 3% річних,
13 956,63 грн. інфляційних втрат, 1 886,08 грн.
судового збору та 1 668,00 грн. витрат на
послуги адвоката.

3. Ухвалою суду повернути Приватному
підприємству Науково - виробничій
фірмі "Тирас" (вул. Живова, 32, м.
Тернопіль, 46008, ) з
Державного бюджету України судовий
збір в розмірі 900,00 грн.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85 ГПК
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 13.10.2014 року.

Суддя
Андрійчук О.В.