м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
розглянувши справу
за позовом приватного підприємства
до 1) публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк"
2) товариства з обмеженою
відповідальністю "АВІС ФІНАНС"
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача товариство з обмеженою
відповідальністю "Восход"
про визнання договору
Представники сторін:
від позивача: Клочай Н.І. -
представник за довіреністю б/н від
від відповідача-1: Радзевіл А.В. -
представник за довіреністю № 09-32/276 від
від відповідача-2: Вабіщевич Т.В. -
представник за довіреністю б/н від
від третьої особи: Стасюк І.В. -
представник за довіреністю б/н від
На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги приватного
підприємства "Магазин Викотория" до
публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»,
товариства з обмеженою
відповідальністю "АВІС ФІНАНС" про
визнання договору недійсним.
Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 22.12.2009 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю "Восход" та публічним
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» укладено кредитний договір
№20-1327/2-1.
В забезпечення виконання кредитного
договору від 22.12.2009 року між позивачем
та публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
укладено іпотечний договір №20-1329/3-1.
04.04.2014 року позивач дізнався, що між
публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» та
товариством з обмеженою
відповідальністю "АВІС ФІНАНС"
укладено договір про відступлення
права вимоги №39/248-2.
Позивач вважає, що укладений договір
про відступлення права вимоги №39/248-2
від 03.04.2014 року за іпотечним договором
порушує його права та законні інтереси,
а також є укладеним всупереч нормам
цивільного законодавства.
Та, у зв'язку з цим просить суд визнати
недійним договір про відступлення
права вимоги №39/248-2 від 03.04.2014 року.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 06.06.2014 року порушено провадження у
справі та призначено справу до
розгляду, залучено у якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору товариство з
обмеженою відповідальністю "Восход".
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 23.06.2014 року виправлено допущену в
ухвалі господарського суду міста Києва
від 06.06.2014 року описку.
08.07.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідача 2 подав відзив на
15.07.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідач 1 подав клопотання про
залишення позову без розгляду.
В судовому засіданні 15.07.2014 року
представник відповідача 2 підтримав
клопотання про залишення позову без
Представник третьої особи підтримав
клопотання відповідача 2 про залишення
позову без розгляду.
Представник відповідача 1 виніс дане
клопотання на розсуд суду.
Предстанвик позивача заперечував
проти клопотання відповідача 2 про
залишення позову без розгляду.
Представник відповідача 1 подав
клопотання про продовження строку
розгляду спору на п'ятнадцять днів.
В судовому засіданні 15.07.2014 року
оголошено перерву до 12.08.2014 року.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 15.07.2014 року продовжено строк
розгляду справи на п'ятнадцять днів.
Розпорядженням заступника Голови
господарського суду м. Києва Ковтуна
С.А. від 12.08.2014 року розгляд справи №
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 12.08.2014 року (суддя Трофименко Т.Ю.)
призначено розгляд справи на 22.09.2014
Розпорядженням в.о. голови
господарського суду м. Києва Ковтуна
С.А. від 05.09.2014 року розгляд справи №
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 05.09.2014 року суддя Мудрий С.М. прийняв
12.08.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва відповідача 2 подав відзив на
12.08.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва третя особа подала письмові
пояснення по справі.
Суд відмовив у задоволенні клопотання
відповідача 2 про залишення позову без
Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
Окрім того, представник позивача в
повному обсязі підтримав заяву про
забезпечення позову.
Вказана заява позивача про
забезпечення позову не підлягає
задоволенню, оскільки позивачем не
надано доказів, що невжиття таких
заходів може утруднити виконання
рішення суду або зробити його
неможливим.

Представник відповідача 1 заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Представника третьої особи
заперечував проти позову та просив
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

22.12.2009 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "Восход" (позичальник)
та публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» (банк)
укладено кредитний договір №20-1327/2-1, за
умовами якого банк зобов'язується
надати позичальнику кредит у сумі 446 300
000,00 гривень на умовах, передбачених цим
договором, далі кредит, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти, встановлені цим
договором.

В забезпечення виконання кредитного
договору №20-1327/2-1 між приватним
підприємством "Магазин Викотория" та
публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» 22.12.2009
року укладено іпотечний договір
№20-1329/3-1 із застереженням про
задоволення вимог іпотекодержателя.

03.04.2014 року між публічним акціонерним
товариством «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
(первісний іпотекодержатель) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "АВІС ФІНАНС" (новий
іпотекодержатель) укладено договір про
відступлення права вимоги №39/248-2,
відповідно до умов якого первісний
іпотекодержатель відступає новому
іпотекодержателю своє право вимоги за
іпотечним договором із застереженням
про задоволення вимог
іпотекодержателя №20-1327/2-1 від 22.12.2009р.,
посвідчений ОСОБА_6, приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, за реєстровим
№1760 , укладеним між первісним
іпотекодержателем та приватним
підприємством "Магазин Викотория", який
забезпечує виконання товариством з
обмеженою відповідальністю "Восход"
умов кредитного договору №20-1327/2-1 від 22
грудня 2009р., разом із договорами про
внесення змін до кредитного договору,
що укладений між первісним
іпотекодержателем та боржником.

Відповідно до п.1.2 договору про
відступлення права вимоги, цей договір
укладено на підставі ст. 24 Закону
України «Про іпотеку» у зв'язку з тим,
що між новим іпотекодержателем та
первісним іпотекодержателем укладено
договір відступлення права вимоги
№39/248 від 03.04.2014 року за основним
договором, та в наслідок укладання
цього договору до нового
іпотекодержателя переходять всі права
первісного іпотекодержателя за
іпотечним договором, який забезпечує
вимоги за основним договором.

В обґрунтування вимоги про те, що
договір про відступлення права вимоги
№39/248-2 від 03.04.2014 року підлягає визнанню
недійсним позивач зазначив, що:

- договір відступлення права вимоги №
39/248 від 03.04.2014 року за кредитним
договором та договір відступлення
права вимоги № 39/248-2 від 03.04.2014 року за
іпотечним договором за своєю правовою
природою є договорами факторингу, а в
силу вимог ст. 1078 ЦК України предметом
договору факторингу не можуть бути
роботи, послуги та інші блага в
натуральній формі;

- ТОВ "АВІС ФІНАНС" не має статусу
банківської та/або фінансової установи
та, відповідно, не має права
здійснювати права та обов'язки
кредитодавця без отримання
відповідної ліцензії;

- крім повідомлення про відступлення
права вимоги за кредитним договором
від відповідача-1 до відповідача-2,
позивач не отримав інших доказів про
виконання оспорюваного договору;

- в силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 548 ЦК України
недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Отже, недійсність
договору відступлення права вимоги №
39/248 від 03.04.2014 року за кредитним
договором автоматично спричиняє
недійсність договору відступлення
права вимоги №39/248-2 від 03.04.2014 року за
іпотечним договором.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік
способів судового захисту, одним із
яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що
кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання
правочину недійсним, господарському
суду належить встановити наявність
саме тих обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів,
зокрема, відповідність змісту
правочину вимогам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Свобода договору означає можливість
сторін вільно визначати зміст
договору, який вони укладають і
формувати його конкретні умови. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» № 11 від 29.05.2013 року,
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Згідно з статтею 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 515 ЦК України встановлено, що
заміна кредитора не допускається у
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора, зокрема у
зобов'язаннях про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.

З наведеного вбачається, що законом не
заборонено вчинення угод щодо
відступлення права вимоги та відсутні
обставини, з якими закон пов'язує
недопустимість відступлення права
вимоги.

Відповідно до ч.1 статті 1077 ЦК України
за договором факторингу (фінансування
під відступлення права грошової
вимоги) одна сторона (фактор) передає
або зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Тобто, ознаками договору факторингу є:

- сторонами по договору факторингу
є фактор та клієнт;

- договір факторингу являє собою
зобов'язальне правовідношення, яке
виникає між фактором та продавцем
(постачальником) товарів або
послугонадавачем (клієнтом) за яким
фактор купує у клієнта право вимоги
останнього по відношенню до його
контрагентів (боржників) за договорами
по сплаті заборгованості за поставлені
(передані) товари або надані послуги,
тим самим фінансуючи діяльність
клієнта. До того ж в даному випадку мова
йде не про будь-яке окреме відплатне
відступлення конкретного права вимоги,
а про конкретну дебіторську
заборгованість (повністю або частково);

- відносини між фактором та клієнтом
носять оплатний характер, фактору має
бути забезпечена можливість одержання
винагороди за послуги по фінансуванню
діяльності клієнта.

Оспорюваним договором здійснена
заміна кредитора в зобов'язанні без
набуття додаткового доходу новим
кредитором, оскільки в ньому
передбачено, що розрахунок
здійснюється у повному обсязі від
отриманої суми боргу без будь-яких
дисконтів та премій за стягнення з
боржника грошових зобов'язань.

Згідно з п. 3.1 статуту ТОВ "АВІС ФІНАНС"
товариство створено з метою досягнення
економічних і соціальних результатів
та одержання прибутку від надання
фінансових послуг.

13.11.2012 року Національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, ТОВ "АВІС
ФІНАНС" видано свідоцтво про
реєстрацію фінансової установи (ФК №
352).

Згідно з додатком до свідоцтва про
реєстрацію фінансової установи (ФК №
352) ТОВ "АВІС ФІНАНС" має право
здійснювати такі види фінансових
послуг без отримання ліцензії та/або
дозволів: надання гарантій; надання
позик; надання поручительств;
залучення фінансових активів
юридичних осіб із зобов'язанням щодо
наступного їх повернення; факторинг;
надання фінансових кредитів за рахунок
власних коштів; фінансовий лізинг.

Тобто, вищезазначене спростовує
твердження позивача про те, що
відповідач 2 не є фінансовою установою
та не може здійснювати функцію
кредитування.

Відповідно до ч.1, 2 статті 24 Закону
України «Про іпотеку» відступлення
прав за іпотечним договором
здійснюється без необхідності
отримання згоди іпотекодавця, якщо
інше не встановлено іпотечним
договором, і за умови, що одночасно
здійснюється відступлення права
вимоги за основним зобов'язанням. Якщо
не буде доведено інше, відступлення
прав за іпотечним договором свідчить
про відступлення права вимоги за
основним зобов'язанням.

Іпотекодержатель зобов'язаний
письмово у п'ятиденний строк
повідомити боржника про відступлення
прав за іпотечним договором і права
вимоги за основним зобов'язанням.

Згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо
боржник не був письмово повідомлений
про заміну кредитора у зобов'язанні,
новий кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України
боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, з метою уникнення негативних
наслідків для нового кредитора
необхідно письмово повідомляти
боржника про відступлення прав вимоги.

В матеріалах справи наявне
повідомлення вих.№181-08-01-3/39-3 від 03.04.2014
року відповідачем 1 позивача про
відступлення права вимоги.

Факт повідомлення про відступлення
права вимоги позивачем не
заперечувався.

Щодо недійсності похідного
зобов'язання у випадку визнання
недійсним основного зобов'язання, суд
зазначає наступне.

Зі змісту статті 1 ЗУ «Про іпотеку» та ч.
1 статті 575 ЦК України вбачається, що
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, тобто є
похідним від основного зобов'язанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України
недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Договір відступлення права вимоги №
39/248-2 від 03.04.2014 року за іпотечним
договором укладався у відповідності зі
статтею 24 ЗУ «Про іпотеку» у зв'язку з
тим, що відповідач 1 відступив
відповідачу 2 свої права вимоги і за
кредитним договором на підставі
договору відступлення права вимоги №
39/248 від 03.04.2014 року.

Відповідно до статті 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази недійсності договору про
відступлення права вимоги № 39/248 від
03.04.2014 року, а тому посилання позивача
на статтю 548 ЦК України є
необґрунтованими.

Оскільки, підстави для визнання
договору відступлення права вимоги №
39/248-2 від 03.04.2014 року відсутні та він
укладений з дотримання норм чинного
законодавства, в зв'язку з чим відсутні
правові підстави для визнання його
недійсним, а тому вимоги позивача є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 09.10.2014 року.

Суддя
С.М.Мудрий