м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/9612/14 08.09.14

За позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджмент"

до відповідача-1: товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім "Украгропром"

до відповідача-2: товариства з
обмеженою відповідальністю "Вівас 7"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідачів: відділ державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у місті
Києві

про: визнання права власності та
звільнення майна з-під арешту

Головуючий суддя Балац С.В.

суддя Мудрий С.М.

суддя Удалова О.Г.

Представники:

позивача: Цецик І.М. - за довіреністю від
09.01.2014 № 09/01/14;

відповідача-1: не з'явилися;

відповідача-2: не з'явилися;

третьої особи: не з'явилися.

С У Т Ь С П О Р У :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджмент" звернулося до
Господарського суду міста Києва із
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Украгропром" та товариства з обмеженою
відповідальністю "Вівас 7" про визнання
права власності та звільнення майна
з-під арешту.

Позивач свої вимоги мотивує тим, під
час виконання судового наказу про
стягнення з відповідача-1 на користь
відповідача-2 грошових коштів,
державним виконавцем накладено арешт
на майно, що було передано
відповідачем-1 позивачеві на підставі
договору застави і право власності на
що належить останньому. У зв'язку із
наведеною обставиною, позивач
керуючись правилами, встановленими ст.
60 Закону України "Про виконавче
провадження", заявив позовну вимогу про
визнання права власності на арештоване
майно та звільнення його з-під арешту.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.05.2014 прийнято позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджмент" до розгляду та порушено
провадження у справі № 910/9612/14.

Господарський суд міста Києва ухвалою
від 07.07.2014 продовжив строк розгляду
спору в порядку, визначному ст. 69
Господарського процесуального кодексу
України, та залучив до участі у справі
відділ державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у місті Києві як третю особу,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідачів.

Відповідач-2, скориставшись свої
правом, забезпеченим ст. 59
Господарського процесуального кодексу
України, надав суду відзив, яким позов
відхилив повністю, з тих підстав, що,
по-перше, предмет договору застави не
містить такого предмету як
товарно-матеріальні цінності
(оргтехніка, канцелярські вироби,
меблі, тощо), перелік яких наведено в
додатках до договору застави, тому
твердження позивача про отримання
майна внаслідок реалізації свого
права, як заставодержателя, є
необґрунтованим, оскільки вказане
майно не є предметом договору застави;
по-друге, договір застави є нікчемним
через відсутність посвідчення
нотаріусом; по-третє, майно щодо якого
заявлені позовні вимоги не визначені
індивідуальними ознаками, тому факт
перебування їх серед арештованих речей
позивачем не доведено.

Від відповідача-1 до господарського
суду надійшла заява про визнання
позову.

Відповідачі та третя особа про дату,
час і місце судового засідання,
призначеного на 08 вересня 2014 року,
повідомлені судом належним чином, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи повідомленнями поштового
зв'язку про вручення останнім поштових
відправлень суду.

Однак, відповідачі та третя особа своїх
повноважних представників в судове
засідання не направили, обґрунтованих
письмових пояснень з цього приводу до
суду від вказаних сторін судового
процесу не надходило.

В судовому засіданні 08 вересня 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача-1 по суті
даного спору та дослідивши наявні у
матеріалах справи докази,
Господарський суд міста Києва

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім
"Украгропром", як заставодавцем, (далі -
відповідач-1) та товариством з
обмеженою відповідальністю "ЕйджДжи
Агро Менеджмент", як заставодержателем,
(далі - позивач) укладено Договір
застави від 18.12.2012 № б/н (далі - Договір
застави), предметом якого є часткове
забезпечення виконання зобов'язань
відповідачем-1 перед позивачем, що
виникли на підставі укладеного між
сторонами вказаного правочину
Договору купівлі-продажу від 10.06.2011 №
ФП-18/02/2011-1 (далі - Договір
купівлі-продажу), за умовами якого
позивач є покупцем, а відповідач-1 -
продавцем (п. 1.1 Договору застави).

В пункті 2.1 Договору застави сторонами
визначено, що відповідач-1 передає у
заставу позивачеві як часткове
забезпечення виконання своїх
зобов'язань за Договором
купівлі-продажу, транспортні засоби,
перелік, найменування та їх заставна
вартість наведені (узгоджені) у Додатку
№ 1 до Договору застави.

Виходячи з переліку майна, що наведено
в Додатку № 1 до Договору застави, то
останній містить не лише транспортні
засоби, а й товарно-матеріальні
цінності у вигляді персональних
комп'ютерів (персональні комп'ютери,
ноутбуки, планшети, тонкі клієнти),
монітор і програми. Згідно з вказаним
Додатком, загальна вартість заставного
майна складає 221.756,09 грн.

Відповідно до підпункту 1 п. 6.3 Договору
застави позивач має право реалізувати
своє право як заставодержателя шляхом
передачі заставленого майна у
власність останнього в рахунок
виконання забезпечених предметом
застави зобов'язань.

16 січня 2013 року сторони Договору
застави уклали до нього Додаткову
угоду № 1, якою збільшили вартість
заставного майна до 2.834.995,41 грн за
рахунок додаткових
товарно-матеріальних цінностей,
перелік яких наведено в Додатку № 2 до
Договору застави.

За приписом ч. 1 ст. 546 Цивільного
кодексу України виконання зобов'язання
може забезпечуватися, зокрема,
заставою.

В силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави) (ст. 572 ЦК України).

Частиною 1 ст. 576 ЦК України встановлено,
що предметом застави може бути будь-яке
майно (зокрема річ, цінні папери,
майнові права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Положенням ч. 2 ст. 590 ЦК України
встановлено, що заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, коли
зобов'язання не буде виконано у
встановлений строк (термін), якщо інше
не встановлено договором або законом.

Так, у зв'язку із порушенням
відповідачем-1 зобов'язань за Договором
купівлі-продажу, останнім було
передано позивачеві майно у вигляді
товарно-матеріальних цінностей, що
наведено у Додатках № 1 і № 2 до
Договору застави, за Актами
приймання-передачі та видаткових
накладних, засвідчені копії яких
наявні у справі.

Як вказує позивач, частина переданого
останньому майна на підставі Договору
застави заходилося в приміщенні,
орендованого у відповідача-1 на
підставі договору піднайму (суборенди)
нежитлових приміщень від 01.10.2012 №
01/10/12-01, за адресою: м. Київ, вул. Верхній
Вал, буд. 72, блок приміщень № 2 (далі -
орендоване приміщення).

Спір між сторонами судового процесу
виник в результаті накладення
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у місті Києві (далі - третя
особа) арешту на майно, яке, згідно з
твердженнями позивача, було отримано
останнім від відповідача-1 на підставі
Договору застави за Актами
приймання-передачі та видаткових
накладних, та знаходилося в
орендованому приміщенні. Відповідно до
Акту опису й арешту майна від 11.02.2014,
складеного третьою особою, на майно
накладено арешт у зв'язку із
здійсненням останньою виконавчого
провадження з примусового виконання
рішення суду на підставі наказу
Господарського суду міста Києва від
14.05.2013 № 910/5658/13 про стягнення з
відповідача-1 на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Вівас 7"
(далі - відповідач-2) грошових коштів.

Таким чином, враховуючи вищенаведені
обставини, позивач з метою захисту
свого порушеного права і охоронюваного
законом інтересу звернувся до
господарського суду із позовом про
визнання права власності на майно у
вигляді товарно-матеріальних
цінностей, перелік яких наведено в
позові (далі - спірне майно), і про
зняття з нього арешту.

За результатами оцінки доказів,
наявних в матеріалах справи, та
виходячи з викладених вище фактичних
обставин, суд дійшов висновку, що позов
товариства з обмеженою
відповідальністю "ЕйджДжи Агро
Менеджмент" задоволенню не підлягає, з
огляду на таке.

Згідно з приписом п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Положеннями частин 1, 2, 5 ст. 57 Закону
України "Про виконавче провадження"
визначено, що арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення. Арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем шляхом, зокрема,
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту. Про
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України
"Про виконавче провадження" особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

В силу ст. 20 Господарського кодексу
України кожний суб'єкт господарювання
та споживач має право на захист своїх
прав і законних інтересів. Права та
законні інтереси зазначених суб'єктів
захищаються, зокрема, шляхом визнання
наявності або відсутності прав. При
цьому порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається цим Кодексом, іншими
законами.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом
захисту цивільних прав та інтересів
може бути визнання права.

Главою 24 ЦК України встановлені
способи набуття права власності.

Частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу
України встановлено, що держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності.

Стаття 316 ЦК України визначає, що правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК України).

Статтею ст. 190 ЦК України передбачено,
що майном як особливим об'єктом
вважається окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки. Річчю визначається предмет
матеріального світу, щодо якого можуть
виникати цивільні права та обов'язки
(ст. 179 ЦК України)

Положеннями, закріплених в ч. 1 ст. 184 ЦК
України встановлено, що річ є
визначеною індивідуальними ознаками,
якщо вона наділена тільки їй
властивими ознаками, що вирізняють її
з-поміж інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її. Речі, визначені
індивідуальними ознаками, є
незамінними.

Підсумовуючи сукупність фактичних
обставин даної справи та враховуючи
наведені вище норми права, суд дійшов
висновку, що позов задоволенню не
підлягає через його недоведеність, яке
полягає в тому, що спірне майно і майно
у вигляді товарно-матеріальних
цінностей, що описано в Додатках № 1, 2
до Договору застави, в Актах
приймання-передачі, видаткових
накладних та в Акті опису й арешту
майна від 11.02.2014 не містить
ідентифікуючих ознак (дата
виробництва, серійний номер,
інвентаризаційний номер, тощо), за
допомогою яких конкретні речі,
стосовно яких заявлено позов, можна
відокремити з-поміж інших однорідних
речей. Вказана обставина позбавляє суд
можливості достеменно встановити факт
належності описаного та арештованого
майна позивачеві, відтак й визнати
право власності позивача на спірне
майно та зняти з нього арешт,
накладений третьою особою.

Також суд зазначає, що визнання
відповідачем-1 позову судом не
приймається, оскільки ці дії порушують
права і охоронювані законом інтереси
відповідача-2.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

За змістом статей 33 і 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що позивачем зроблено
не було.

Отже, враховуючи, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, згідно ст. 49
ГПК України, витрати по сплаті судового
збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 49, 82-85, 116-118
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю "ЕйджДжи
Агро Менеджмент" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15 вересня 2014
року.

Головуючий суддя
С.В. Балац

Суддя
С.М. Мудрий

Суддя
О.Г. Удалова