ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р. Справа № 926/1017/14

За позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
«Пасажирське вагонне депо Чернівці
ДТГО «Львівська залізниця»

до Виконавчого комітету Чернівецької
міської ради (відповідач-1);

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(відповідач-2)

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - Управління
Держземагенства у м. Чернівцях
Чернівецької області

про визнання частково незаконним
рішення Виконавчого комітету
Чернівецької міської ради № 738/19 від
03.10.2000 та визнання недійсним державного
акта на право постійного користування
земельною ділянкою

Суддя Паскарь А. Д.

представники сторін:

від позивача - Бабчук Ю. В., довіреність
від 01.01.2014;

від відповідача-1 - Баланецький О. Д.,
довіреність від 02.06.2014 № 01/02-18/602;

від відповідача-2 - ОСОБА_1;

від третьої особи - Рудик А. Б.,
довіреність від 10.01.2014 № 01.

СУТЬ СПОРУ: Державне
територіально-галузеве об'єднання
«Львівська залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
«Пасажирське вагонне депо Чернівці
ДТГО «Львівська залізниця» звернулося
до Виконавчого комітету Чернівецької
міської ради та Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 з позовом про
визнання незаконним та скасування
пункту 15.2. рішення Виконавчого
комітету Чернівецької міської ради №
738/19 від 03.10.2000 «Про надання і передачу
земельних ділянок, припинення права
користування земельними ділянками та
внесення змін в раніше прийняті
рішення», а також визнати недійсним
Державний акт на право постійного
користування землею № 1665 від 01.11.2000,
виданий ОСОБА_1, та скасувати його
державну реєстрацію.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що згадане вище
рішення відповідача-1 є таким, що
суперечить чинному законодавству, та
порушує право Залізниці на
користування наданою їй земельною
ділянкою для обслуговування
залізничного полотна та забезпечення
безпеки руху. Крім того, позивач
стверджує, що відповідачі не
погоджували з ним проект відведення
земельної ділянки, акт встановлення і
узгодження зовнішніх меж
землекористування в натурі та не
надавав згоди на вилучення земельної
ділянки з постійного користування.

Виконавчий комітет Чернівецької
міської ради позовні вимоги відхилив з
посиланням, зокрема, на те, що на
спірній земельній ділянці розташована
належна відповідачеві-2 будівля, при
набутті якої останній набув право
користування земельною ділянкою.
Позивач не довів, що у нього виникло
право користування земельною ділянкою,
а сплата ним земельного податку на
земельну ділянку не підтверджує право
користування нею. Крім того,
відповідач-1 вважає, що позивачем
пропущений строк позовної давності для
звернення з даним позовом.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 позов
також не визнав у зв'язку з тим, що право
постійного користування земельною
ділянкою він набув у відповідності до
норм земельного законодавства та з
погодженням відповідних
територіальних органів позивача.

Третя особа - управління
Держземагенства у м. Чернівцях
Чернівецької області - позов також не
визнала, у тому числі у зв'язку з тим, що
вимагати захисту порушених прав на
землю має право власник або користувач
земельної ділянки, чиї права оформлені
та зареєстровані у встановленому
законодавством порядку. Однак, у
позивача відсутнє зареєстроване у
встановленому порядку право
користування земельною ділянкою.

У судових засіданнях представник
позивача позов підтримав, а
представники відповідача та третьої
особи проти задоволення позову
заперечували з підстав, викладених
відповідно у позові та відзивах на
позов.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи
та проаналізувавши законодавство, яке
регулює спірні правовідносини, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позову з наступних підстав.

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради народних
депутатів від 07.03.1995 № 171/6, погодженим
листом вокзалу «Чернівці» Львівської
залізниці від 29.08.1994 № 495,
Виробничо-комерційній колективній
фірмі (ВККФ) «Вокзал-Експрес» ЛТД м.
Чернівці надано в постійне
користування земельну ділянку площею
0,0445 га, у тому числі земельну ділянку
площею 0,0294 га по АДРЕСА_1, м. Чернівці, на
якій був розташований промтоварний
магазин.

18 квітня 1995 року на виконання
зазначеного рішення Чернівецькою
міською радою народних депутатів ВККФ
«Вокзал-Експрес» ЛТД був виданий
Державний акт на право постійного
користування землею для виробничих
потреб загальною площею 0,00336 га, у тому
числі ділянка № 1, площею 0,0294 га та
ділянка № 2, площею 0,0042 га.

Рішенням загальних зборів учасників
ВККФ «Вокзал-Експрес» ЛТД м. Чернівці
від 04.07.2000, оформленим протоколом без
номера від того ж числа, розглянуто
заяву учасника ОСОБА_1 про вихід з
товариства та надано дозвіл на
виділення йому частки майна товариства
(50%) в натуральній формі - у вигляді
нежитлового приміщення бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що знаходиться за
адресою: м. Чернівці, АДРЕСА_1, загальною
площею 150,70 м кв., залишковою вартістю
31045 грн.

На виконання цього рішення, відповідно
до Акту прийому-передачі від 04.07.2000
уповноважений представник ВККФ
«Вокзал-Експрес» ЛТД передав ОСОБА_1
зазначені приміщення разом із витягом
з рішення про надання земельних
ділянок від 07.03.1995, Державним актом на
право постійного користування землею
від 18.04.1995 та іншими документами.

25 липня 2000 року на підставі рішення
виконкому Чернівецької міської ради
від 19.07.2000 № 534/14 Чернівецьким міським
комунальним бюро технічної
інвентаризації ОСОБА_7 було видано
свідоцтво про право власності на бар
літ. «А» загальною площею 150,7 м кв. та
огорожу, розташованих по АДРЕСА_1, м.
Чернівці.

Пунктами 15, 15.2 рішення виконавчого
комітету Чернівецької міської ради
«Про надання і передачу земельних
ділянок, припинення права користування
земельними ділянками та внесення змін
в раніше прийнятті рішення» від 03.10.2000
№ 738/19 вилучено у ВККФ «Вокзал-Експрес»
ЛТД за її письмової згодою земельну
ділянку АДРЕСА_2 (промтоварний магазин),
площею 0,0294, надану рішенням
міськвиконкому від 07.03.1995 № 171/6 в
постійне користування для виробничих
потреб, та надано ОСОБА_1 в постійне
користування для обслуговування
належних йому будівель (приміщення
бару «ІНФОРМАЦІЯ_1»).

Позивач стверджує, що оскільки спірна
земельна ділянка знаходиться в межах
смуги відведення, то, відповідно до
законодавства, вона відноситься до
земель транспорту.

Однак за приписом статті 65 Земельного
кодексу України землями промисловості,
транспорту, зв'язку, енергетики,
оборони та іншого призначення
визнаються земельні ділянки, надані в
установленому порядку підприємствам,
установам та організаціям для
здійснення відповідної діяльності.

Статтею 68 ЗК України встановлено, що до
земель залізничного транспорту
належать землі смуг відведення
залізниць під залізничним полотном та
його облаштуванням, станціями з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту.

Відповідно до статті 11 Закону України
«Про транспорт», землями транспорту
визнаються землі, надані в
користування підприємствам і
організаціям транспорту згідно із
Земельним кодексом України, для
виконання покладених на них завдань
щодо експлуатації, ремонту,
вдосконалення і розвитку об'єктів
транспорту.

Згідно до статті 23 названого закону, до
земель залізничного транспорту
належать землі, надані в користування
підприємствам і організаціям
залізничного транспорту відповідно до
чинного законодавства України. До
складу цих земель входять землі, які є
смугою відведення залізниць, а саме
землі, надані під залізничне полотно та
його облаштування, станції з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації, захисні і
укріплюючі насадження, службові,
культурно-побутові приміщення та інші
споруди, необхідні для забезпечення
роботи залізничного транспорту.

Згідно із статтею 125 ЗК України, право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Утім, у ході розгляду справи позивачем
не доведено, що спірна земельна ділянка
була надана йому в користування в
установленому порядку відповідно до
вимог вказаного законодавства.

Таким чином, судом встановлено, що у
позивача правовстановлюючі документи
на земельну ділянку, розташовану по
АДРЕСА_1, м. Чернівці, відсутні.

При цьому наданий позивачем в якості
доказу План меж смуг відводу ділянки
«Вадул-Сирет - Черновицы» 1949 року
Львівської залізниці в
адміністративних межах м. Чернівці,
враховуючи встановлені обставини та
зазначені норми права, судом не
визнається належним доказом передачі
спірної земельної ділянки у
користування позивачу у встановленому
законом порядку відповідно до вимог
вказаного законодавства.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що
суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Викладене означає, що правовий акт може
бути визнаний недійсним (незаконним,
протиправним), тобто таким, що не
відповідає закону (іншому правовому
акту), якщо він виданий органом або
посадовою особою з перевищенням
наданих йому законом повноважень або в
межах компетенції, але з порушенням
діючого законодавства.

Під час розгляду справи судом не були
встановлені обставини, за якими спірне
рішення відповідача-1 та виданий
відповідачеві-2 Державний акт на право
постійного користування землею серія
І-ЧВ № 001570 від 01.11.2000 можуть бути
визнані недійсними (незаконними),
виходячи з приписів статті 21
Цивільного кодексу України.

Частиною другою статті 4 Закону України
«Про залізничний транспорт»
визначення територіальних меж
залізниць здійснюється за рішенням
Кабінету Міністрів України за поданням
центрального органу виконавчої влади в
галузі транспорту.

Відповідно до частини першої статті 125
ЗК України право постійного
користування земельною ділянкою
виникає після одержання її
користувачем документа, що посвідчує
право постійного користування
земельною ділянкою та його державної
реєстрації, а частина перша статті 126
цього ж Кодексу передбачає, що право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом за формою, встановленою
Кабінетом Міністрів України.

У позивача відсутній Державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою із зазначенням меж
земельної ділянки.

У відповідності до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, а обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Крім цього, вказана ділянка не
відноситься до земель залізничного
транспорту в розумінні статті 65 ЗК
України, у зв'язку з чим, суд вважає, що
відсутні підстави для задоволення
позову.

Щодо твердження позивача про
застосування до даних правовідносин
пункту б частини четвертої статті 84 ЗК
України, яким встановлено, що до земель
державної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать землі під державними
залізницями, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

У відповідності до статті 67 ЗК України,
землі під державними залізницями
відносяться до земель транспорту. При
застосуванні положень статті 84 ЗК
України, необхідно враховувати і
положення статті 65 цього Кодексу, зі
змісту якої випливає, що землями
транспорту визнаються земельні
ділянки, надані в установленому
порядку підприємствам, установам та
організаціям для здійснення
відповідної діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 41
Конституції України ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Однією з гарантій права власності на
земельну ділянку, передбачених статтею
153 ЗК України, є те, що власник не може
бути позбавлений права власності на
земельну ділянку, крім випадків,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України.

Однак, відсутність у позивача станом на
момент подання позову та розгляду
справи в суді документів, що
посвідчують право постійного
користування вищезазначеною земельною
ділянкою, та державної реєстрації
такого права за позивачем, не дають
підстав для висновку про наявність у
нього прав на спірну земельну ділянку
та їх порушення відповідачами.

Відповідно до пункту 2 роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України від 26.01.2000 № 02-5/35 підставами
для визнання акта недійсним є
невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

В ході розгляду справи невідповідність
вимогам чинного законодавства
ухваленого відповідачем-1 у межах його
компетенції рішення не встановлено, у
зв'язку з чим охоронювані законом права
та інтереси позивача не порушено.

Приймаючи до уваги, що обставини,
викладені у позовній заяві, не знайшли
свого підтвердження в ході розгляду
справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги не ґрунтуються на нормах
законодавства України, у зв'язку з чим
в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 82, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Суддя
А. Паскарь