м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «САНТАННА»
до Київської міської ради та
Департаменту будівництва та житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради
про визнання недійсними та скасування
пунктів рішення і договору та визнання
Суддя Нечай О.В.
Представники сторін:
від позивача: Пеньківський М.В., за
від відповідача - 1: Овчаренко Т.М., за
від відповідача - 2: Овчаренко Т.М., за
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд господарського суду міста
Києва були передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «САНТАННА» (далі -
позивач) до Київської міської ради
(далі - відповідач - 1) та Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (далі - відповідач - 2) про визнання
недійсними та скасування пунктів
рішення і договору та визнання
недійсними актів.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.07.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/13783/14, розгляд
справи призначено на 06.08.2014 р.

31.07.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником позивача було подано
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.

06.08.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача було подано
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.

У судове засідання 06.08.2014 р. представник
позивача з'явився та подав клопотання
про продовження строків розгляду
справи.

У судове засідання 06.08.2014 р. представник
відповідача - 1 не з'явився.

У судове засідання 06.08.2014 р. представник
відповідача - 2 з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні 06.08.2014
р. клопотання представника позивача
про продовження строку розгляду
справи, враховуючи особливості
розгляду справи, суд дійшов висновку
про необхідність задоволення
клопотання про продовження строку
розгляду справи.

Враховуючи те, що представник
відповідача - 1 у судове засідання 06.08.2014
р. не з'явився, а також у зв'язку із
невиконанням відповідачем - 1 вимог
ухвали господарського суду міста Києва
від 10.07.2014 р. про порушення провадження
у справі № 910/13783/14, розгляд справи
відкладено на 10.09.2014 р.

11.08.2014 р. до господарського суду міста
Києва від Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
місті Києві Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України надійшли копії документів для
долучення до матеріалів справи.

29.08.2014 р. представником позивача через
відділ діловодства господарського
суду міста Києва були подані письмові
пояснення.

04.09.2014 р. представником відповідача
через відділ діловодства
господарського суду міста Києва був
поданий письмовий відзив на позов.

05.09.2014 р. від Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України до господарського суду міста
Києва надійшов лист.

У судове засідання 10.09.2014 р. представник
позивача з'явився, надав свої
пояснення по суті спору, позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача - 1 у судове
засідання 10.09.2014 р., надав свої
пояснення по суті спору, проти
задоволення позовних вимог
заперечував.

Представник відповідача - 2 у судове
засідання 10.09.2014 р., надав свої
пояснення по суті спору, проти
задоволення позовних вимог
заперечував.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

10.07.2003 р. Київською міською радою (далі -
відповідач - 1) було прийнято Рішення
«Про надання і вилучення земельних
ділянок та припинення права
користування землею» № 638/798
(далі - Рішення), відповідно до п. 76 якого
було затверджено проект відведення
земельної ділянки Товариству з
обмеженою відповідальністю "САНТАННА"
(далі - позивач) для будівництва
житлового будинку та об'єктів
соціальної сфери на вул. Михайла
Драгомірова, 4-б у Печерському районі м.
Києва та передано позивачу за умови
виконання п. 76.1 цього Рішення, у
короткострокову оренду на 3 роки
земельну ділянку площею 0,52 га для
будівництва житлового будинку та
об'єктів соціальної сфери на вул.
Михайла Драгомірова, 4-б у Печерському
районі м. Києва за рахунок земель
міської забудови.

Відповідно до п. п. 76.1.5, 76.1.6 Рішення
позивача було зобов'язано питання
пайової участі вирішити відповідно до
рішення Київради від 27.02.2003 N 271/431 "Про
пайову участь (внески) інвесторів
(забудовників) у створенні соціальної
та інженерно-транспортної
інфраструктури м. Києва" та передати
Головному управлінню житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) 5 %
загальної площі будинку (крім
службової), а по земельних ділянках у
центральній частині міста Києва, яка
визначається Генеральним планом
розвитку міста, - 10 % загальної площі
будинку (крім службової) на підставі п.
50 рішення Київської міської ради від
28.12.2002 N 232/392 "Про бюджет міста
Києва на 2003 рік".

05.11.2003 р. між позивачем та відповідачем -
1 було укладено Договір оренди
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського округу ОСОБА_1, зареєстрований
в реєстрі за № 1064 (далі - Договір оренди
земельної ділянки), відповідно до умов
якого орендодавець (відповідач - 1) на
підставі Рішення передає, а орендар
(позивач) приймає у короткострокову
оренду на 3 (три) роки земельну ділянку,
місце розташування якої вул. Михайла
Драгомірова, 4-б у Печерському районі м.
Києва, розміром 0,5153 га для будівництва
житлового будинку та об'єктів
соціальної сфери у межах, які
перенесені в натуру (на місцевість) і
зазначені на плані, що є невід'ємною
частиною цього договору.

Відповідно до п. 7.2 Договору оренди
земельної ділянки орендар
зобов'язаний, зокрема, передати
Головному управлінню житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації 5% загальної
площі будинку (крім службової), а по
земельних ділянках у центральній
частині міста Києва, яка визначається
Генеральним планом розвитку міста, - 10%
загальної площі будинку (крім
службової) на підставі п. 50 Рішення
Київської міської ради від 28.12.2002 р. за
№ 232/392 «Про бюджет міста Києва на 2003
рік».

В подальшому Рішенням Київської
міської ради «Про поновлення договору
оренди земельної ділянки Товариству з
обмеженою відповідальністю "САНТАННА"
для будівництва житлового будинку та
об'єктів соціальної сфери на вул.
Михайла Драгомірова, 4-б у Печерському
районі м. Києва» від 22 вересня 2011 року N
131/6347 було поновлено до 31.12.2012 р. договір
оренди земельної ділянки площею 0,5153 га
від 10.12.2003 N 82-6-00132, укладений між
Київською міською радою та Товариством
з обмеженою відповідальністю
"САНТАННА" для будівництва житлового
будинку та об'єктів соціальної сфери на
вул. Михайла Драгомірова, 4-б у
Печерському районі м. Києва на підставі
пункту 76 рішення Київської міської
ради від 10.07.2003 N 638/798 "Про надання і
вилучення земельних ділянок та
припинення права користування землею".

На виконання зазначеного рішення,
позивач та відповідач - 1 уклали Договір
про поновлення та внесення змін до
Договору оренди від 23.05.2012 р.,
відповідно до умов якого було
поновлено Договір оренди до 31.12.2012 р.

25.05.2005 р. між Головним управлінням
економіки та інвестицій Київської
міської державної адміністрації та
позивачем було укладено Договір № 314,
відповідно до п. 1.1 якого предметом
цього договору є сплата забудовником
пайової участі (внесків) на створення
інженерно-транспортної інфраструктури
м. Києва у зв'язку з будівництвом
житлового будинку (загальна площа
квартир 36 304,20 кв.м.) з вбудованими
приміщеннями загальною площею 1 332,0
кв.м. (функціональне призначення
приміщень не визначено) на вул.
Драгомирова, 4-б у Печерському районі м.
Києва.

Відповідно до п. 2.1.2 Договору № 314 від
25.02.2005 р. забудовник (позивач)
зобов'язаний перерахувати Головному
управлінню економіки та інвестицій
Київської міської державної
адміністрації пайовий внесок у сумі 4
568,16 тис. грн. (без ПДВ) в термін з червня
по листопад 2005 року включно, рівними
частками, щомісячно, але не пізніше 28
числа на бюджетний рахунок цільового
фонду спеціального фонду міського
бюджету.

Судом встановлено, що свої зобов'язання
по перерахуванню пайового внеску в
розмірі 4 797,32 грн. позивач виконав в
повному обсязі, що підтверджується
наявною у матеріалах справи копією
Довідки Головного управління
економіки та інвестицій Київської
міської державної адміністрації №
049-08/8971 від 25.12.2005 р.

Крім того, за доводами позивача, ним на
виконання вищевказаних Рішення та
Договору оренди земельної ділянки було
передано Головному управлінню
економіки та інвестицій Київської
міської державної адміністрації
наступні площі:

- відповідно до акту № 75 від 26
квітня 2011 року Головному управлінню
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації
передано 4 (чотири) квартири загальною
площею 514,94 кв.м у будинку № 4-б по вул.
Драгомірова у м. Києві;

- відповідно до акту № 80 від 27.04.2011
р. Головному управлінню житлового
забезпечення Київської міської
державної адміністрації передано 12
квартир загальною площею 1 300,27 кв.м. у
будинку № 4-б по вул. Драгомірова у
м. Києві;

- відповідно до акту № 85 від 05
травня 2011 року Головному управлінню
житлового за безпечення Київської
міської державної адміністрації
передано 16 (шістнадцять) ква ртир
загальною площею 1815,22 кв.м у будинку №
4-б по вул. Драгомірова у м. Києві.

Позивач зазначає суду про те, що
передача вказаних квартир є
незаконною, так як відбулась на
підставі Рішення Київської міської
ради та Договору оренди земельної
ділянки, що суперечили чинному на той
момент законодавству України.

Суд не погоджується з даною позицією
позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 27-1 Закону України
«Про планування і забудову територій»
органам місцевого самоврядування
забороняється вимагати від замовника
будівництва надання будь-яких послуг, у
тому числі здійснення будівництва
об'єктів та передачі матеріальних або
нематеріальних активів (зокрема,
житлових та нежитлових приміщень, у
тому числі шляхом їх викупу), крім
пайової участі (внеску) замовника,
встановленої цією статтею.

Після втрати чинності Закону України
«Про планування і забудову територій»
набрав чинності Закон України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», відповідно до ч. 7 ст. 40
якого органам місцевого
самоврядування забороняється вимагати
від замовника будівництва надання
будь-яких послуг, у тому числі
здійснення будівництва об'єктів та
передачі матеріальних або
нематеріальних активів (зокрема
житлових та нежитлових приміщень, у
тому числі шляхом їх викупу), крім
пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту,
передбаченої цією статтею, а також крім
випадків, визначених частиною п'ятою
статті 30 цього Закону.

Згідно з абз. 2 п. 7 прикінцевих положень
Закону України «Про планування і
забудову територій» будь-які рішення
органів місцевого самоврядування про
надання замовником будівництва
будь-яких послуг, передачу активів у
будь-якій формі (матеріальній чи
нематеріальній), передачу частини
(відсоткової частки) площ прийнятих в
експлуатацію об'єктів містобудування,
крім пайової участі відповідно до
цього Закону, прийняті до набрання
чинності цим Законом, підлягають
приведенню у відповідність із цим
Законом.

Судом встановлено, що Закон України
«Про планування і забудову територій»
було доповнено вищезазначеним
положенням Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо сприяння
будівництву» від 16.09.2008 р. № 509-VI, Закон
України «Про запобігання впливу
світової фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва», прийнятий 25.12.2008 р., та
Закон України «Про регулювання
містобудівної діяльності», прийнятий
17.02.2011 р., які містять аналогічні
положення, набрали чинності 25.12.2008 р. та
12.03.2011 р. відповідно.

З огляду на вищенаведене, спірне
Рішення Київської міської ради було
прийнято раніше, ніж вищезазначені
закони, а саме 10.07.2003 р.

Таким чином, на дату прийняття спірного
Рішення, не існувало жодного
нормативно-правового акту, який містив
би заборону органам місцевого
самоврядування вимагати від замовника
будівництва надання будь-яких послуг, у
тому числі здійснення будівництва
об'єктів та передачі матеріальних або
нематеріальних активів (зокрема
житлових та нежитлових приміщень, у
тому числі шляхом їх викупу), крім
пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту.

При цьому положення Закону України
«Про планування і забудову територій»
щодо того, що будь-які рішення органів
місцевого самоврядування про надання
замовником будівництва будь-яких
послуг, передачу активів у будь-якій
формі (матеріальній чи нематеріальній),
передачу частини (відсоткової частки)
площ прийнятих в експлуатацію об'єктів
містобудування, крім пайової участі
відповідно до цього закону, прийняті до
набрання чинності цим законом,
підлягають приведенню у відповідність
із цим законом не є підставою для
визнання незаконним та скасування
Рішення, так як на день його прийняття
Київською міською радою воно
відповідало приписам чинного на той
момент законодавства України.

З огляду на вищенаведене, вимоги
позивача щодо визнання незаконними та
скасування п. п. 76.1.6 п. 76.1 Рішення
задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач просить суд визнати
недійсними акти № 75 від 26 квітня 2011
року, № 80 від 27.04.2011 р., № 85 від 05 травня
2011 року, якими Головному управлінню
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації
передано квартири у будинку № 4-б по
вул. Драгомірова у місті Києві, на
підставі Рішення та Договору оренди
земельної ділянки.

Враховуючи відсутність підстав для
визнання незаконним та скасування п. п.
76.1.6 п. 76.1 Рішення, згідно з яким
відповідачу - 1 були передані квартири,
відповідно у суду відсутні підстави
для скасування актів № 75 від 26 квітня
2011 року, № 80 від 27.04.2011 р., № 85 від 05
травня 2011 року, якими Головному
управлінню житлового забезпечення
Київської міської державної
адміністрації передано відповідні
квартири.

Також з метою повного та всебічного
дослідження всіх обставин справи,
судом було здійснено запит до
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України з проханням надати
суду інформацію щодо стану об'єкта
будівництва за адресою: м. Київ, вул.
Михайла Драгомірова, 4-б та копії всіх
документів по об'єкту будівництва за
зазначеною адресою.

11.08.2014 р. до господарського суду міста
Києва з Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України надійшли запитувані судом
матеріали, з яких вбачається, що станом
на травень 2014 р. будівництво житлового
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Драгомірова, 4-б, у Печерському районі м.
Києва призупинено. Виконані роботи з
будівництва 24-поверхового монолітного
каркасу, який частково закладений
цеглою.

Відповідно до п. 3 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 13
квітня 2011 р. N 461 (далі -
Порядок), прийняття в експлуатацію
об'єктів, що належать до IV і V категорії
складності, здійснюється на підставі
акта готовності об'єкта до
експлуатації шляхом видачі Інспекцією
сертифіката.

Таким чином, станом на дату передання
квартир за актами № 75 від 26 квітня 2011 р.,
№ 80 від 27.04.2011 р., № 85 від 05 травня 2011 р.
як і станом на поточну дату будівництво
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Драгомірова, 4-б, у Печерському районі м.
Києва не було завершене, так як
відсутній сертифікат введення об'єкту
в експлуатацію, що свідчить про те, що
передані за актами квартири не існують
в натурі як об'єкти нерухомості. Отже,
за вказаними актами передання
вищезазначених квартир не відбулося у
зв'язку з їх відсутністю. Крім того,
відповідно до ч. 7 ст. 40 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» органам місцевого
самоврядування (зокрема Київській
міській раді) забороняється вимагати
від замовника будівництва будь-яких
послуг, у тому числі здійснення
будівництва об'єктів та передачі
матеріальних або нематеріальних
активів (зокрема житлових та
нежитлових приміщень, у тому числі
шляхом їх викупу). А тому акти № 75 від 26
квітня 2011 року, № 80 від 27.04.2011 р. та № 85
від 05 травня 2011 р. є нікчемними та не
створюють жодних юридичних наслідків
для сторін.

Також позивач просить суд визнати
недійсним абз. 7.2 Договору оренди, у
зв'язку з його невідповідністю
законодавству.

Суд не погоджується з даним
твердженням позивача, з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Згідно з абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 вирішуючи спори
про визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що Договір оренди
земельної ділянки, який містить
оспорюване положення про передачу
частини площі будинку, був укладений на
підставі Рішення, яке на момент
укладення Договору оренди земельної
ділянки відповідало приписам
законодавства України, а відповідно
абзац одинадцятий пункту 7.2. вказаного
договору на момент його укладення
також не суперечив нормам чинного
законодавства України, тому позовна
вимога про визнання його недійсним не
підлягає задоволенню.

Крім того, матеріали справи містять
клопотання відповідача про
застосування строків позовної
давності.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 260 Цивільного кодексу
України встановлено, що позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими статтями 253 - 255 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Щодо пропуску позивачем строку
позовної давності в частині вимог про
визнання незаконним та скасування п. п.
76.1.6 п. 76.1 Рішення Київської міської
ради від 10.07.2003 р. № 638/798, суд зазначає
наступне.

Судом встановлено, що Закон України
«Про планування і забудову територій»
було доповнено положенням Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
сприяння будівництву» від 16.09.2008 р. №
509-VI, а Закон України «Про запобігання
впливу світової фінансової кризи на
розвиток будівельної галузі та
житлового будівництва», прийнятий
25.12.2008 р., та Закон України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», прийнятий 17.02.2011 р., на які
позивач посилається, як на підстави для
визнання незаконним та скасування п. п.
76.1.6 п. 76.1 рішення Київської міської
ради від 10.07.2003 р. № 638/798, набрали
чинність 25.12.2008 р. та 12.03.2011 р.
відповідно.

Вищезазначена інформація є публічною
та доступною для всіх громадян України
та юридичних осіб, що свідчить про те,
що позивач не був позбавлений
можливості ознайомитись із
вищезазначеними нормативно-правовими
актами. Протилежного позивачем суду не
доведено.

Таким чином, позивачем при поданні
даної позовної заяви до господарського
суду м. Києва 11.06.2014 р. було
пропущено строк позовної давності в
частині вимог про визнання незаконним
та скасування п. п. 76.1.6 п. 76.1 рішення
Київської міської ради від 10.07.2003 р. №
638/798 та підстав для його поновлення
судом не встановлено.

Щодо пропуску позивачем строку
позовної давності в частині вимог про
визнання недійсним абз. 11 п. 7.2 Договору
оренди земельної ділянки, суд зазначає
наступне.

Відповідно до п. 2.8 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 щодо вимог,
пов'язаних з визнанням правочинів
недійсними, застосовується загальна
позовна давність (стаття 257 ЦК України,
з урахуванням водночас наведеного в
підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та
прикінцевих положень Закону України
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства" від 20.12.2011 N
4176-VI). Перебіг позовної давності
починається, за загальним правилом, від
дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила
(частина перша статті 261 ЦК України).

Договір оренди земельної ділянки був
укладений сторонами 05.11.2003 р.,
відповідно, позивач був обізнаний щодо
його умов.

Таким чином, позивачем при поданні
даної позовної заяви до господарського
суду м. Києва 11.06.2014 р. було
пропущено строк позовної давності в
частині вимог про визнання недійсним
абз. 11 п. 7.2 Договору оренди земельної
ділянки та підстав для його поновлення
судом не встановлено.

Щодо пропуску позивачем строку
позовної давності в частині вимог про
визнання недійсними актів № 75 від 26
квітня 2011 року, № 80 від 27.04.2011 р., № 85 від
05 травня 2011 р., суд зазначає наступне.

Оскільки позивачем підписувались
вищезазначені акти, останньому було
відомо про їх існування безпосередньо
з дати їх підписання, а тому позивачем
при поданні даної позовної заяви до
господарського суду м. Києва 11.06.2014 р.
було пропущено строк позовної давності
в частині вимог про визнання
недійсними актів № 75 від 26 квітня 2011
року, № 80 від 27.04.2011 р., № 85 від 05 травня
2011 р. та підстав для його поновлення
судом не встановлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги про визнання недійсними та
скасування пунктів рішення і договору
та визнання недійсними актів не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 15.09.2014 р.

Суддя
О.В. Нечай