м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного підприємства
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполісстрой»
про стягнення 498 520,00 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.
Від позивача Щербаков В.О. - по дов.
№4 від 24.04.2014р.
Від відповідача не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду
передані позовні вимоги Приватного
підприємства «АВП -ГРУП» про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполісстрой» 498
520,00 грн., із яких: 416 09,11 грн. основний
борг, 12 600,49 грн. - проценти за
користування грошовими коштами, 44 845,16
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.08.2014р. порушено провадження
призначено на 10.09.2014р.
Представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, витребувані
ухвалою суду докази та відзив на
позовну заяву не подав, про поважні
причини неявки суд не повідомив, хоча
про час і місце судового засідання був
належним чином повідомлений, що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення
відповідачем 19.08.2014 р.
Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.
Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може бути
розглянута за наявними в ній
В судовому засіданні 10.09.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення, відповідно до ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи,
долучивши до матеріалів справи надані
позивачем докази та заслухавши в
засіданні пояснення представника
позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України договір - є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

12 березня 2013 року між Приватним
підприємством «АВП -ГРУП» (надалі
позивач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мегаполісстрой»
(надалі відповідач) було укладено
договір №03-1/13.

За даним договором позивач
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених цим договором, поставити
відповідачу замовлений товар, по
узгодженню сторін виконати його
поставку, а відповідач зобов'язується
в порядку та на умовах, визначених цим
договором, прийняти товар і здійснити
його оплату на умовах даного договору.

Позивач на виконання умов договору
здійснив поставку бетону з дотриманням
умов про кількість, якість, та строки
згідно умов договору та специфікації
до даного договору на загальну суму 353
710, 00 грн.

Факт поставки товару підтверджується
довіреностями №9 від 21.03.2013 р., № 12 від
02.04.2013 р. та видатковими накладними: -

від 21.03.2013 року №28, №29

від 28.03.2013 року №31

від 02.04.2013 року №35, №36, №37, №38, №39, №40,
№41, №42, №43, №44, №45, №46, №47, №48, №49, №50,
№51, №52, №53, №54, №55, №56, №57, №58, №59, №60,
№61, №62, №63, №64, №65, №66

від 03.04.2013 року №67

від 16.04.2013 року

від 18.04.2013 року №82

від 22.04.2013 року №86, №87

від 23.04.2013 року №90

від 25.04.2013 року №91

від 26.04.2013 року №92

від 03.05.2013 року №94

від 08.05.2013 року №95

Порядок розрахунків між сторонами
передбачений пунктом 6.3 Розділу 6
договору, відповідно до якого,
відповідач здійснює розрахунки в
термін не пізніше 60 календарних днів з
дня здійснення поставки.

Відповідач сплатив 214700,00 грн., що
підтверджується виписками по рахунку
від 29.03.2013 р., 02.04.2013 р. та 04.04.2013 р., у
зв'язку з чим у відповідача виник борг
перед позивачем в розмірі 139010,00 грн.

12 березня 2013 року між Приватним
підприємством «АВП -ГРУП» (надалі
позивач) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Мегаполісстрой»
(надалі відповідач) було укладено
договір №03-2/13.

За даним договором позивач
зобов'язується поставити відповідачу
металопродукцію (арматуру А-500С), а
відповідач - прийняти його та оплатити
на умовах даного договору.

Позивач на виконання умов договору
здійснив поставку металопродукції
(арматура А-500С) з дотриманням умов про
кількість, якість, та строки згідно
умов договору та специфікації, що була
підписана сторонами в якості додатку
№1 до договору.. Факт поставки товару
підтверджується видатковими
накладними №68 від 05.04.2013 року та №93 від
29.04.2013 року,

Позивачем було поставлено товару на
загальну суму 209149,55 грн.

Порядок розрахунків між сторонами
передбачений пунктом 5.3 розділу 5
договору, відповідно до якого
відповідач здійснює розрахунки в
термін не пізніше 60 календарних днів з
дня здійснення поставки.

Відповідачем жодних коштів по даному
договору не було сплачено.

Позивачем було поставлено відповідачу
шпаклівку та клей для плитки П-9 на
загальну суму коштів в розмірі 67939,56
гри., що підтверджується видатковими
накладними №78 від 16 квітня 2013 року та
№83 від 19 квітня 2013 року, а також
рахунками на оплату №55 від 16 квітня 2013
року та №59 від 19 квітня 2013 року

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України
правочин може вчинятися усно або у
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Листом Вищого Господарського Суду
України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», встановлено, що
дії сторін (передача продавцем товару
покупцю за видатковими накладними,
прийняття товару покупцем) свідчать
про виникнення між ними правовідносин
поставки.

Факт отримання товару відповідачем і
видаткові накладні є підставами для
виникнення обов'язку у відповідача
здійснити розрахунки за отриманий
товар. Така позиція висловлена в
постанові Вищого господарського суду
України від 20.09.2012 № 12/5026/556/2012.

Виходячи зі змісту зазначених
договорів вони за своєю природою є
договорами поставки відповідно до
умов якого (ч.1 ст. 712 Цивільного кодексу
України) продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами та згідно ст. ст. 173,
174, 175 Господарського кодексу України,
ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу
України є підставою для виникнення у
його сторін господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідач обставин, з якими чинне
законодавство пов'язує можливість
звільнення його від відповідальності
за порушення зобов'язання, не навів.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

При розгляді справи судом встановлено,
що відповідач мав перед позивачем
заборгованість в сумі 416 099, 11 грн.,
станом на час звернення до суду з
позовом та порушення провадження у
справі.

Позивач просить стягнути з відповідача
3% річних в сумі 12 600, 49 грн. та
інфляційні в сумі 44 845, 16 грн.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК
України зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання; боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги позивача в частині стягнення 3%
річних в сумі 12 600, 49 грн. та інфляційні в
сумі 44 845, 16 грн. є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 549 Цивільного кодексу України
визначено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено, що
пеня, за визначенням частини третьої
статті 549 ЦК України, - це вид неустойки,
що забезпечує виконання грошового
зобов'язання і обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожний день прострочення виконання.

За приписом статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частини другої статті 343 ГК України
розмір пені за прострочку платежу не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Якщо в укладеному сторонами
договорі зазначено вищий розмір пені,
ніж передбачений у цій нормі,
застосуванню підлягає пеня в розмірі
згаданої подвійної облікової ставки.
Установлене статтею 3 названого Закону
обмеження розміру пені не стосується
неустойки, встановленої іншими
законодавчими актами (пункт 2.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Таким чином, позовні вимоги в частині
стягнення 24 975,95 грн. - пені є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

З огляду на викладене та відповідно до
вимог ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України на
відповідача покладаються витрати
позивача по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст..
49, ст..ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мегаполісстрой»
(03113, м. Київ, пр. Перемоги, 62-Б, офіс 1, код
32595417) на користь Приватного
підприємства «АВП -ГРУП» (09151, Київська
область, Білоцерківський район, с.
Матюші, вул.. Фрунзе, 27, )
416 099 грн. 11 коп. основного боргу, 24 975
грн. 95 коп. - пеню, 12 600 грн. 49 коп. - 3%
річних, 44845 грн. 16 коп. - інфляційні, 9 970
грн. 41 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.09. 2014р.

Суддя
Трофименко Т.Ю.