ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

01 вересня 2014 року Справа № 5015/1403/12

Вищий господарський суд України у
складі:

головуючого суддіМележик
Н.І.,суддів:Вовка І.В., Запорощенка М.Д.,
Коробенка Г.П., Селіваненка В.П.,

розглянувши заяву Управління
комунальних ресурсів виконавчих
органів Дрогобицької міської радипро
перегляд Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 20.05.2014у
справі№ 5015/1403/12за позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю "Книгарня
"Каменяр"до1) Управління комунальних
ресурсів виконавчих органів
Дрогобицької міської ради 2)
Дрогобицької міської радиза
участюпрокуратури Львівської
областіпро визнання недійсним рішення
Дрогобицької міської ради № 389 від
02.12.2011, визнання недійсним рішення
Дрогобицької міської ради № 98 від
27.01.2012, визнання договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення шляхом викупу між ТОВ
"Книгарня "Каменяр" та Управлінням
комунальних ресурсів виконавчих
органів Дрогобицької міської ради
Львівської області укладеним з моменту
набрання законної сили рішенням суду у
даній справі в редакції,
запропонованій позивачем,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Книгарня "Каменяр"
звернулося до господарського суду із
позовом до Управління комунальних
ресурсів виконавчих органів
Дрогобицької міської ради та
Дрогобицької міської ради, (з
урахуванням уточнень), про визнання
недійсним рішення Дрогобицької
міської ради № 389 від 02.12.2011 "Про
розгляд протесту Дрогобицького
міжрайонного прокурора", рішення
Дрогобицької міської ради № 498 від
27.01.2012 "Про затвердження програми
приватизації комунального майна
Дрогобицької міської ради на 2012 рік" в
частині п.195 Переліку об'єктів
комунальної власності, які не
підлягають приватизації у 2012 році;
визнання укладеним договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення шляхом викупу між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Книгарня "Каменяр" та
Управлінням комунальних ресурсів
виконавчих органів Дрогобицької
міської ради Львівської області з
моменту набрання законної сили
рішенням суду у даній справі в
редакції, запропонованій позивачем.

Справа розглядалася судами
неодноразово. Останнім рішенням
господарського суду Львівської
області від 29.04.2013 в позові відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 03.10.2013 рішення
місцевого господарського суду
скасовано, прийнято нове рішення,
визнано недійсним рішення
Дрогобицької міської ради № 389 від
02.12.2011, рішення Дрогобицької міської
ради № 498 від 27.01.2012 в частині п.195
Переліку об'єктів комунальної
власності, які не підлягають
приватизації у 2012 році; визнано договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення шляхом викупу між ТОВ
"Книгарня "Каменяр" та Управлінням
комунальних ресурсів виконавчих
органів Дрогобицької міської ради
Львівської області укладеним з 10.06.2010 в
редакції, запропонованій позивачем.

Постановою Вищого господарського суду
України від 20.05.2014 у даній справі
постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 03.10.2013 залишено
без змін.

Управління комунальних ресурсів
виконавчих органів Дрогобицької
міської ради звернулося із заявою в
порядку розділу ХІІ2 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) про перегляд Верховним
Судом України постанови Вищого
господарського суду України від 20.05.2014
у даній справі, в якій заявник просить
скасувати вказану постанову та
прийняти нове рішення.

Заява з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 16.10.2008
у справі № 15-11/98-07-2246, від 28.05.2012 у справі
№ 53/343-22/259, від 24.04.2012 у справі № 4/147-11,
від 11.04.2012 у справі № 15/111-11, від 15.08.2012 у
справі № 36/5005/2165/2012 мотивована
неоднаковим застосуванням Вищим
господарським судом України положень
статей 16, 641, 642, 646 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), статей 20, 179,
187 Господарського кодексу України (ГК
України) та статті 1 Закону України "Про
посилення захисту майна редакцій
засобів масової інформації,
видавництв, книгарень, підприємств
книгорозповсюджування, творчих
спілок", внаслідок чого ухвалено різні
за змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 23.07.2014 було зобов'язано
заявника усунути недоліки, допущені
при оформлені заяви про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
20.05.2014 у справі № 5015/1403/12, які заявником
усунуто 12.08.2014.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, Вищий
господарський суд України вважає, що
справа № 5015/1403/12 не підлягає допуску до
провадження Верховного Суду України з
таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана на підставі
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Встановлений статтею 11116 ГПК України
перелік підстав для подання заяви про
перегляд судових рішень є вичерпним і
розширеному тлумаченню не підлягає.
Ухвалення різних за змістом судових
рішень матиме місце в разі, коли суд
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за подібних предмета та
підстав позову, змісту позовних вимог
та встановлених судом фактичних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов
неоднакових правових висновків,
покладених в основу цих судових рішень.

В постанові від 20.05.2014 у справі №
5015/1403/12, про перегляд якої просить
заявник, Вищий господарський суд
України погодився з висновками суду
апеляційної інстанції щодо
задоволення позову про визнання
недійсним рішення міської ради та про
визнання укладеним договору
купівлі-продажу спірного нежитлового
приміщення. Так, з огляду на
встановлення судами попередніх
інстанцій того, що: рішеннями міської
ради від 29.01.2010, від 11.02.2010, від 10.06.2010
спірне нежитлове приміщення було
включено до об'єктів, які підлягають
приватизації і дозволено позивачу
шляхом викупу здійснити приватизацію
зазначеного майна та затверджено
висновок про його вартість; в
подальшому за протестом прокурора
відповідач-2 скасував своє рішення про
надання дозволу на приватизацію
спірного майна у зв'язку із прийняттям
Закону України "Про посилення захисту
майна редакцій засобів масової
інформації, видавництв, книгарень,
підприємств книгорозповсюджування,
творчих спілок", а оскаржуваним у цій
справі рішенням включив спірне
приміщення до переліку об'єктів
комунальної власності, що приватизації
не підлягають, суд касаційної
інстанції погодився з тим, що
оскаржувані рішення Дрогобицької
міської ради від 02.12.2011 та від 27.01.2012,
враховуючи приписи рішення
Конституційного Суду України від 16.04.2009
№ 7-рп/2009 у справі № 1 9/2009, суперечать
нормам закону, які діяли на момент їх
винесення, та відповідно порушують
права та інтереси позивача. Виходячи з
викладеного та з огляду на те, що строк
підготовки об'єкта (спірне нежитлове
приміщення) закінчився, а обов'язок
міської ради оформити у встановленому
порядку договір купівлі-продажу на
погоджених сторонами умовах настав до
вступу у силу Закону України, яким
внесено заборону на приватизацію
відповідних приміщень, сторонами
досягнуто згоди щодо ціни предмету
договору купівлі-продажу шляхом
затвердження міською радою висновку
про вартість спірного приміщення,
Вищий господарський суд України
зазначив про правомірне задоволення
судами попередніх інстанцій позову в
частині визнання договору укладеним (в
частині, що стосується доводів
заявника), оскільки рада (відповідач-2) в
порушення норм законодавства,
ухилялася від оформлення договору у
встановленому законом порядку.

Водночас, у постановах від 16.10.2008 у
справі № 15-11/98-07-2246, від 28.05.2012 у справі
№ 53/343-22/259, від 24.04.2012 у справі № 4/147-11,
від 11.04.2012 у справі № 15/111-11, від 15.08.2012 у
справі № 36/5005/2165/2012, на які заявник
посилається, погоджуючись з висновками
судів попередніх інстанцій стосовно
відмови у задоволенні позовів про
визнання договорів укладеними з
підстав невідповідності обраного
позивачами способу захисту своїх
порушених прав положенням статті 16 ЦК
України та статті 20 ГК України (в
частині, що стосується доводів
заявника), Вищий господарський суд
України виходив з встановлених
попередніми інстанціями обставин
справи про те, що:

- позивач не виконав умов законодавства
щодо направлення відповідачу проекту
основного договору до спливу
передбаченого попереднім договором
строку укладення основного договору,
при цьому, в попередньому договорі
сторони не досягли згоди щодо такої
істотної умови як предмет основного
договору (справа № 15-11/98-07-2246);

- позивачем не доведено, що укладення
договору застави у запропонованій ним
редакції (умова про що міститься у
раніше укладеному сторонами договорі
про надання фінансової позики) є
обов'язковим відповідно до норм
законодавства; позивач втратив право
на використання пункту 4.3.2. договору
про надання фінансової допомоги як
попереднього договору, оскільки у
встановлений строк позивач не
звертався до відповідача-2 з
пропозицією укласти такий договір,
крім того даним пунктом не досягнуто
згоди сторін щодо всіх істотних умов
договору застави (справа № 53/343-22/259);

- відповідач не підписав проект
договору, оскільки вказаний договір не
містив всіх істотних умов даного виду
договорів (справа № 36/5005/2165/2012);

- позивач не довів суду законодавчу
обґрунтованість обов'язковості
укладення даного виду договору і
сторони не досягли згоди щодо такої
істотної умови як розмір орендної
плати, вказаної у проекті договору
оренди землі, яку позивач надіслав
відповідачу (справа № 15/111 11);

- позивачем не доведено законодавчої
обґрунтованості обов'язковості
укладення даного виду договору,
сторонами не досягнуто згоди щодо
такої істотної умови як розмір
орендної плати, вказаної у проекті
договору оренди землі, який позивачем
був надісланий відповідачу. Крім того,
рішення сільської ради "Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо надання спірної
земельної ділянки в оренду
відповідачу" не відповідає вимогам
законодавства та не може вважатись
рішенням про надання земельної ділянки
в оренду (справа № 4/147-11).

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
обставин, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків.

З огляду на викладене, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 11116, 11121 ГПК України
Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Відмовити Управлінню комунальних
ресурсів виконавчих органів
Дрогобицької міської ради у допуску
справи № 5015/1403/12 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддя:Н.МележикСудді:І.Вовк
М.Запорощенко Г.Коробенко
В.Селіваненко