м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ"
до Товариства з
обмеженою відповідальністю "РАСБЕК"
про визнання недійсним
Суддя Гулевець О.В.
Представники сторін:
Від позивача: Якубов Я. Е.
Від відповідача: ОСОБА_10 (дов.)
У судовому засіданні 10.09.2014р.
судом оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі відповідно до
положень ч. 2 ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ" звернувся
до Господарського суду міста Києва з
позовом до відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "РАСБЕК"
про визнання недійсним
дистриб'юторського договору від 07.09.2012
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 01.08.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на
13.08.2014р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "РАСБЕК" надійшов
14.08.2014р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ" надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.
Представник позивача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ"
в судове засідання 19.08.2014р. не з'явився,
витребуваних ухвалою про порушення
провадження у справі документів не
надав, проте, від позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.
Представник відповідача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "РАСБЕК" в
судовому засіданні 19.08.2014р. надав
пояснення по справі.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.08.2014р. відкладено розгляд
09.09.2014р. через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ" надійшли
документи по справі.
Представник позивача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ"
в судовому засіданні 10.09.2014р., надав
суду пояснення по суті позовних вимог,
позовні вимоги підтримав та просив суд
Представник відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю "РАСБЕК" у
судовому засіданні 10.09.2014р. позовні
вимоги заперечив з підстав викладених
у відзиві на позов та просив суд
відмовити в їх задоволенні.
Враховуючи те, що наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення, в судовому засіданні
10.09.2014. було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення,
відповідно до ст. 85 ГПК України.
Розглянувши документи і матеріали,
додані до позову, всебічно і повно
з'ясувавши всі обставини справи,
оцінивши докази, які мають значення для
вирішення спору, вислухавши
представників позивача та
відповідача, суд
07.09.2012 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ" (позивач,
виробник) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "РАСБЕК" (відповідач,
дистриб'ютор) було укладено
дистриб'юторський договір, відповідно
до умов якого дистриб'ютор
зобов'язується здійснити продаж від
свого імені та за власний рахунок
продукції виробника по власних каналах
збуту гуртом і в роздріб на території
України та інших країн без виключення,
а виробник зобов'язується здійснити
поставки лише даному дистриб'ютору
(передати у власність дистриб'ютора на
оплатній основі) всю продукцію
вироблену виробником.
Позивач вважає що даний
дистриб'юторський договір від 07.09.2012
року підлягає визнанню недійсним,
посилаючись на ст. 232, ст. 238 ЦК України, з
На момент укладення спірного договору
учасниками TOB "ГРОС-ТЕРМ" були ОСОБА_4 з
часткою у статутному капіталі 10% та
ОСОБА_5 з часткою у статутному капіталі
90%, що підтверджується Статутом
товариства, а генеральним директором -
ОСОБА_6, який є рідним сином ОСОБА_4.
Згідно витягів з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб і фізичних
осіб-підприємців станом на 07 вересня 2012
року учасником TOB "РАСБЕК" був ОСОБА_4 з
часткою у статутному капіталі 100%, а
директором - ОСОБА_7, який був учасником
TOB "ГРОС-ТЕРМ" до 07.06.2012 року, вихід якого
зі складу учасників був зумовлений
відчуженням своєї частки ОСОБА_4.
Укладенню спірного договору
передувало рішення Загальних зборів TOB
"ГРОС-ТЕРМ", оформлене протоколом № 3
від 05.09.2012 року. На вказаних Загальних
зборах брали участь учасники: ОСОБА_5,
якого на підставі довіреності,
посвідченої 06.08.2012 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
представляла ОСОБА_10 та ОСОБА_4, якого
на підставі довіреності, посвідченої
18.05.2012 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, представляв його син
Позивач вказує, що про проведення даних
зборів ОСОБА_10 не повідомила свого
повіреного, мажоритарного учасника
ОСОБА_5 та приховала від позивача факт
укладення спірного договору.
Відповідно до витягів з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб і
фізичних осіб-підприємців станом на
07.09.2012 року ОСОБА_4 був учасником TOB
"ГРОС-ТЕРМ" з часткою у розмірі 10% та
учасником TOB "РАСБЕК" з часткою у
розмірі 100%; ОСОБА_6 був генеральним
директором TOB "ГРОС-ТЕРМ" та посадовою
особою, яка мала право вчиняти від
імені TOB "РАСБЕК" будь-які юридичні дії,
в тому числі підписувати документи.
Позивач, зазначає, що оскільки ОСОБА_4
мав частки у статутному капіталі в TOB
"ГРОС-ТЕРМ" (10%) та в TOB "РАСБЕК" (100%),
укладення цього спірного договору було
вигідне лише для TOB "РАСБЕК".
Позивач стверджує, що положення п. 1.1., п.
6.1.1., п. 6.5, п. 8.2, п. 17.4., п. 17.5 спірного
договору є невигідними для позивача та
згідно з умовами даного договору
вирішальний вплив на відносини між
його сторонами, має саме дистриб'ютор,
тобто TOB "РАСБЕК". Спірний договір
конкурентоспроможність TOB "ГРОС-ТЕРМ".
Позивач вказує, що про спірний договір
TOB "ГРОС-ТЕРМ" стало відомо лише у червні
2013 року, коли від TOB "РАСБЕК" надійшов
лист про надання інформації відносно
стану виробничої потужності TOB
"ГРОС-ТЕРМ", а також дати початку
виготовлення продукції, для оформлення
відповідного замовлення на реалізацію
спірного дистриб'юторського договору.
Відповідач позовні вимоги заперечив у
повному обсязі з огляду на їх
безпідставність, посилаючи на те, що
спірний договір відповідає чинному
законодавству, а обставини на які
посилається позивач в обґрунтування
своїх позовних вимог на підтверджені
Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судовому засіданні з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, суд вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню.
При цьому господарський суд виходить з
Проаналізувавши зміст укладеного між
сторонами дистриб'юторського договору
від 07.09.2012 року, суд дійшов висновку, що
за своєю правовою природою він є
Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
Стаття 203 Цивільного кодексу України
встановлює загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі статтею 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено. що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.
Позивач, мотивуючи позовні вимоги,
стверджує, що дистриб'юторський
договір від 07.09.2012 року укладено
внаслідок зловмисної домовленості
представника TOB "ГРОС-ТЕРМ" з TOB "РАСБЕК".
Позивач, також, посилається на те, що
укладенню спірного договору
передувало рішення Загальних зборів TOB
"ГРОС-ТЕРМ", на яких від імені ОСОБА_5
була присутня його представник за
довіреністю ОСОБА_10 Однак, ОСОБА_10 не
повідомила свого повіреного про
проведення даних зборів та приховала
від позивача факт укладення спірного
Відповідно до ст. 232 ЦК України,
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.
Довіритель має право вимагати від
свого представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
Для визнання правочину недійсним на
підставі ст. 232 ЦК України необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому, не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю (п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними").
В пункті 3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", визначено, що зловмисна
домовленість - це умисна змова
представника однієї сторони правочину
з другою стороною, внаслідок чого
настають несприятливі наслідки для
особи, від імені якої вчинено правочин.
У визнанні правочину недійсним з
відповідної підстави доведенню
підлягає не наявність волі довірителя
на вчинення правочину, а існування
умислу представника, який усвідомлює
факт вчинення правочину всупереч
інтересам довірителя, передбачає
настання невигідних для останнього
наслідків та бажає чи свідомо допускає
їх настання. Наслідком такого визнання,
крім загальних наслідків, визначених
статтею 216 ЦК України, є виникнення у
довірителя права вимагати від свого
представника і другої сторони, зокрема,
солідарного відшкодування збитків. При
цьому представником не може вважатися
орган юридичної особи, в тому числі її
керівник, навіть якщо він діяв всупереч
інтересам цієї особи: представництво в
даному разі визначається за правилами
глави 17 названого Кодексу.
Водночас, судом встановлено, що спірний
договір укладено між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ"
в особі генерального директора ОСОБА_6,
що діяв на підставі Статуту та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "РАСБЕК" в особі
директора ОСОБА_7, що діяв на підставі
Тобто, спірний договір укладено не
представником Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ" (позивача
у справі), а органом юридичної особи -
директором Товариства, що в свою чергу,
виключає посилання позивача на ст. 232 ЦК
України, якою передбачено, що правочин,
який вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.
Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами. Сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 ЦК України).
Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Судом встановлено, умови спірного
договору не суперечать вимогам чинного
законодавства та сторони укладаючи
дистриб'юторський договір від 07.09.2012р.
дійшли згоди щодо усіх істотних умов
для договору даного виду, погодили
взаємні права та обов'язки.
Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
Позивачем не наведено суду жодних
обставин, з якими закон пов'язує
наявність підстав для визнання
дистриб'юторського договору від 07.09.2012
року, укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ"
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "РАСБЕК" недійсним.
Враховуючи вищенаведене, те, що
позивачем не доведено правомірності
своєї позиції та враховуючи
безпідставність заявлених позовних
вимог, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з підстав зазначених в
Підсумовуючи вищевикладене, суд
відмовляє в задоволенні позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ".
Судовий збір за розгляд справи
відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України
покладається на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський
суд, -
В задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю "ГРОС-ТЕРМ"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "РАСБЕК" про визнання
недійсним Дистриб'юторського договору
від 07.09.2012 року відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 12.09.2014р.

Суддя
О.В. Гулевець