м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гренатек"
До Товариства з обмеженою
відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ
Товариства з обмеженою
відповідальністю "НЕО-СИНТЕЗГАЗ"
про визнання договору
факторингу №4/5Ф від 06.03.2014р. удаваним,
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги від 06.03.2014р.
Суддя Борисенко І.І.
Представники сторін:
Від позивача - Пагер С.М.,
представник за довіреністю;
Від відповідача-1 - не з'явився;
Від відповідача-2 - не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач, не будучи стороною правочинів,
звернувся з позовом до відповідачів, в
якому просив суд:
- визнати Договір Факторингу №4/5Ф від
06.03.2014 року, який укладено між
ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НЕО-СИНТЕЗГАЗ» та
ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ
«ФАКТОР КАПІТАЛ» удаваним;
- визнати, що Договір Факторингу №4/5Ф
від 06.03.2014 року, який укладено між
ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НЕО-СИНТЕЗГАЗ» та
ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ
«ФАКТОР КАПІТАЛ» від 06.03.2014 року є
договором про відступлення права
- визнати недійсним договір про
відступлення права вимоги, який
укладено між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «НЕО-СИНТЕЗГАЗ» та
ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ
«ФАКТОР КАПІТАЛ» від 06.03.2014 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір факторингу не відповідає
правовій конструкції Договору
факторингу, направленому на
фінансування під відступлення права
грошової вимоги, а натомість, містить
всі притаманні ознаки Договору уступки
права вимоги (цесії). Окрім того,
позивач вказує, що жодного
фінансування і оплат за Договором
відповідач-1 на користь відповідача-2 не
Ухвалою суду від 15.07.2014р. за клопотанням
позивача, відповідно до ст. 69 ГПК
України продовжено строк розгляду
справи.
Ухвали суду про порушення провадження
у справі та відкладення розгляду
справи були надіслані за адресами
місцезнаходження відповідачів, що
зазначені в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних
Республіка Крим, м. Сімферополь, вул.
Лізи Чайкіної, буд. 1, кімната 213 (адреса
Відповідно до статті 64 ГПК України
судом вчиненні дії для належного
повідомлення відповідача по справі.
В матеріалах справи наявне поштове
повідомлення про отримання
кореспонденції суду 26.06.2014р.
відповідачем-1, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення.
Згідно інформаційного листа Вищого
господарського суду України « 01-06/745/2014
від 05.06.2014р. «Про деякі питання практики
застосування у судовій практиці Закону
України "Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» неможливість надсилання
будь-яких поштових відправлень на
адресу учасників судового процесу, які
знаходяться на тимчасово окупованих
територіях України, повинна бути
підтверджена відповідною довідкою
(листом) підприємства зв'язку. Форму
відповідного документа законодавчо не
визначено. Отже, ним може бути будь-який
документ, виданий (надісланий)
будь-якому адресатові підприємством
зв'язку за підписом керівника
(заступника керівника, іншої
уповноваженої особи) такого
підприємства, що свідчив би про
неможливість пересилання поштової
кореспонденції до Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя.
У матеріалах справи наявний лист від
23.06.2014р. №30-626 за підписом заступника
директора з питань технології
Українського державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» Київської
міської дирекції про те, що прийняття
поштових відправлень до АР Крим та м.
Севастополя об'єктами поштового
зв'язку УДППЗ «Укрпошта» не
На призначені судові засідання 15.07.2014р.,
02.09.2014р., 11.09.2014р. представники
відповідачів не з'являлися,
витребуваних судом доказів не надали,
будь-яких обґрунтованих заяв чи
клопотань про відкладення судового
засідання з зазначенням підстав щодо
своєї неявки не направили.
Отже, за встановлених обставин справи
відповідачі належним чином були
повідомлені про дату, час та місце
розгляду справи.
За таких обставин, суд не вбачає за
необхідне відкладати розгляд справи та
відповідно до статті 75 ГПК України
здійснює її розгляд за наявними в ній
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд
06.03.2014р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ
"ФАКТОР КАПІТАЛ" (надалі - Фактор) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "НЕО-СИНТЕЗГАЗ"
(надалі - Клієнт) було укладено договір
факторингу №4/5Ф (надалі - Договір
Відповідно до п. 1.1 копії Договору
факторингу в порядку та на умовах,
визначених цим Договором, Клієнт
передає Фактору, а Фактор приймає усі
права вимоги за грошовими
зобов'язаннями, указаними в п. 1.2. даного
Згідно з п. 1.2 копії Договору Клієнт
відступає Фактору право вимагати
виконання від боржника зобов'язання по
сплаті заборгованості за поставлений
товар, які виникли за договором
поставки № 08-14 від 11.02.2014 року,
укладеного між ТОВ «ГРЕНАТЕК» і ТОВ
«НЕО-СИНТЕЗГАЗ» (наділі - Основний
договір), і не оплачені Боржником на
момент укладення цього договору (далі -
зобов'язання). За це Фактор
зобов'язується оплатити Клієнтові суму
у розмірі та в порядку, зазначеному у
розділі 4 цього Договору.
06.03.2014р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Гренатек" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "НЕО-СИНТЕЗГАЗ" було
укладено договір поставки
нафтопродуктів газу (пропан-бутан) №08-14
Як вказує, позивач у позовній заяві
загальна сума поставки за договором
склала 5 360 066,56 грн., з яких позивачем
було сплачено на користь ТОВ
«Нео-Синтез» 511 826,40 грн.
Таким чином, як вказує позивач,
заборгованість позивача перед
відповідачем-1 становить 4 848 240,16 грн.
У позовній заяві позивач зазначає, що в
травні 2014 року позивач отримав
повідомлення про відступлення права
вимоги та договір факторингу №4/5Ф від
06.03.2014р., відповідно до якого ТОВ
«Нео-Синтез» відступило ТОВ «Фінансова
компанія «Фактор Капітал» прав вимоги
за Договором поставки нафтопродуктів
№08-14 віл 11.02.2014р. укладеного між
відповідачем-1 та відповідачем-2. Однак,
в матеріалах справи відсутні докази
отримання позивачем повідомлення за
договором факторингу №4/5Ф від 06.03.2014р.
За вказаним Договором факторингу
Фактор має право вимагати від позивача
виконання зобов'язання по сплаті
заборгованості за поставлений товар,
яка виникла за Договором поставки
нафтопродуктів (скрапленого газу
пропан-бутан) №08-14 від 11.02.2014р.
Вказаний договір факторингу позивач
просить суд визнати недійсним,
посилаючись на те, що він є удаваним та
містить всі притаманні ознаки Договору
уступки права вимоги (цесії).
Стаття 202 Цивільного кодексу України
встановлює, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
Згідно статті 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Вимогами статті 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004
поняття "охоронюваний законом інтерес"
що вживається в законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.
Позивач, в обґрунтування вимог про
недійсність договору факторингу №4/5Ф
від 06.03.2014 посилається на те, що
вказаний договір не відповідає
договірній конструкції факторингу.
Поняття договору факторингу визначено
частиною 1 статті 1077 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою
грошову вимогу до боржника з метою
забезпечення виконання зобов'язання
клієнта перед фактором.
У цьому випадку права грошової вимоги
до боржника переходять до фактора з
метою забезпечення виконання
зобов'язань клієнта перед фактором
(забезпечувальне відступлення).
Загальні умови та порядок здійснення
факторингових операцій визначаються
Цивільним кодексом України,
Господарським кодексом України, іншими
законодавчими актами.
Статтею 512 Цивільного кодексу України
визначено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою,
зокрема, внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).
Виходячи зі змісту статті 1077
Цивільного кодексу України, за
наведеним у цій нормі визначенням
договору факторингу, цей договір
спрямований на фінансування однією
стороною іншої сторони шляхом передачі
в її розпорядження певної суми
грошових коштів, за умови відступлення
іншою стороною свого права грошової
вимоги. Зазначена послуга за договором
факторингу надається фактором клієнту
за плату, розмір якої визначається
договором. При цьому сама грошова
вимога, передана клієнтом фактору, не
може розглядатись як плата за надану
останнім фінансову послугу.
Таким чином, у випадку правової
конструкції договору факторингу має
місце двостороннє зобов'язання сторін
(з однієї сторони - надання грошових
коштів у розпорядження, а з другої
сторони - відступлення права грошової
вимоги та здійснення оплати).
Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного
кодексу України, предметом договору
факторингу може бути право грошової
вимоги, строк платежу за якою настав
(наявна вимога), а також право вимоги,
яке виникне в майбутньому (майбутня
вимога). Таким чином, предметом
договору факторингу може бути тільки
Згідно з частиною 3 статті 1079 ЦК
України, фактором може бути банк або
інша фінансова установа, яка
відповідно до закону має право
здійснювати факторингові операції.
Отже, відповідно до вимог статей 1077, 1079
Цивільного кодексу України та статей 4,
5, 7 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" фактор, на момент
укладення договору факторингу, повинен
мати статус фінансової установи та
отримати дозвіл на надання фінансової
Судом встановлено, що відповідач-1 є
фінансовою компанією, видом діяльності
якого є надання фінансових послуг, що
також відображено у його
організаційно-правовій формі.
Статтею 235 Цивільного кодексу України
визначено, що удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.
Судом встановлено, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів
в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України того,
що воля сторін в правочині - договору
факторингу, який позивач вважає
удаваним, була спрямована саме на
встановлення інших цивільно-правових
відносин (зокрема відступлення права
вимоги (цесії)), ніж ті, які передбачені
правочином, як не було і доведеного
того, що оспорюваний договір укладений
з такою метою і не доведено, що саме
вказаний договір приховує укладений
правочин відступлення права вимоги.
Окрім того, позивач вказує, що жодного
фінансування і оплат за Договором
відповідач-1 на користь відповідача-2 не
Проте, суду не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
Рішення суду не може ґрунтуватись на
твердженнях позивача, які не
підтверджені доказами.

Натомість, судом встановлено, що
договір факторингу не має ознак
удаваного правочину, зокрема щодо
розбіжностей між волею сторін та
зовнішнім виявом вказаного договору, і
станом на момент вирішення спору суду
не надано доказів навмисних дій його
учасників, які б мали за мету одержання
усіма його учасниками (відповідачем-1
та відповідачем-2) або одним із них
певної користі.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
визначено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 1 статті 512 Цивільного кодексу
України встановлено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного
кодексу України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України
встановлено, що до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України
боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник
має право висувати проти вимоги нового
кредитора у зобов'язанні заперечення,
які він мав проти первісного кредитора
на момент одержання письмового
повідомлення про заміну кредитора.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, він має право висунути
проти вимоги нового кредитора
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
пред'явлення йому вимоги новим
кредитором або, якщо боржник виконав
свій обов'язок до пред'явлення йому
вимоги новим кредитором, - на момент
його виконання.

Отже, позивач, який виступає у якості
боржника по вказаному договору
факторингу, відповідно до вимог ст. 518
Цивільного кодексу України наділений
правами пред'явлення своїх заперечень
проти нового кредитора у зобов'язанні,
зважаючи на те, що позивач повідомлений
про заміну кредитора у зобов'язанні
(про що зазначено самим позивачем), а
також користуватися іншими правами,
наданими йому чинним законодавством
для захисту своїх прав.

З огляду на викладене суд вважає, що
Позивачем не доведено суду яким саме
чином Відповідачами порушуються його
законні інтереси та права, враховуючи
викладене, підстав для визнання позову
про визнання договору факторингу №4/5Ф
від 06.03.2014р. удаваним суд не вбачає. У
вказані вимозі слід відмовити.

Щодо вимоги про визнання договору
відступлення права вимоги, який
укладено між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ
"ФАКТОР КАПІТАЛ" та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"НЕО-СИНТЕЗГАЗ" від 06.03.2014 року.
недійсним, суд вказує, що судом не
встановлено факту укладення даного
договору про відступлення права вимоги
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ
"ФАКТОР КАПІТАЛ" та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"НЕО-СИНТЕЗГАЗ", а отже підстав для
визнання не укладеного договору
недійсним немає.

Позовна вимога про визнання, що
Договору Факторингу №4/5Ф від 06.03.2014
року, який укладено між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА
КОМПАНІЯ "ФАКТОР КАПІТАЛ" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "НЕО-СИНТЕЗГАЗ" від
06.03.2014 року, договором про відступлення
права вимоги, є незаконною та
необґрунтованою.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
та статтею 20 Господарського кодексу
України визначено переліки способів
захисту порушених прав.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України встановлено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України визначає, що способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: 1) визнання права; 2) визнання
правочину недійсним; 3) припинення дії,
яка порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення; 5)
примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно статті 20 Господарського кодексу
України, кожний суб'єкт господарювання
та споживач має право на захист своїх
прав і законних інтересів. Права та
законні інтереси зазначених суб'єктів
захищаються шляхом: визнання наявності
або відсутності прав; визнання
повністю або частково недійсними актів
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування, актів інших
суб'єктів, що суперечать законодавству,
ущемлюють права та законні інтереси
суб'єкта господарювання або
споживачів; визнання недійсними
господарських угод з підстав,
передбачених законом; відновлення
становища, яке існувало до порушення
прав та законних інтересів суб'єктів
господарювання; припинення дій, що
порушують право або створюють загрозу
його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34
Господарського процесуального кодексу
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Таким чином, оскільки ч. 2 статті 16
Цивільного кодексу України та статтею
20 Господарського кодексу України
передбачено переліки способів захисту
цивільних прав та інтересів, нормами
чинного законодавства, вимога про
визнання того, що договір факторингу, є
договором відступлення права вимоги не
відповідає способам захисту прав та
інтересів, та є нічим іншим як
встановленням факту, що має юридичне
значення, у зв'язку з чим підстав для
задоволення позову в цій частині у суду
відсутні.

Судові витрати, відповідно до ст. 49
ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 29.09.2014

Суддя
І.І. Борисенко