ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2014 р.Справа № 922/508/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю фірми "Лега", м.
Харків до 3-я особа, якаХарківської
міської ради, м. Харків не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Інспекція
Державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області, м.
Харків про за зустрічним позовом до
про визнання права власності
Харківської міської ради, м. Харків
Товариства з обмеженою
відповідальністю фірми "Лега", м.
Харків визнання недійсним та
скасування пункту рішення, визнання не
дійсним акту, повернення земельної
ділянки за участю представників:

позивача (за первісним позовом) -
Персидського В.Ю. (дов. б/н від 01.11.2014 р.)

відповідача (за первісним позовом) -
Щолокової Н.О. (дов. № 08-11/5888/2-13 від 30.12.2013
р.)

третьої особи (за первісним позовом) -
не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю фірма "Лега",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовом про
визнання права власності на нежитлову
будівлю літ. "Е-1", за адресою: м. Харків,
пр. 50-річчя СРСР, 151, загальною площею 406,4
кв.м., яка складається з: виробничого
приміщення № 1 - 351,6 кв.м., самочинно
реконструйованого підсобного
приміщення № 3 - 14,8 кв.м., самочинно
реконструйованого підсобного
приміщення № 4 - 9,3 кв.м., самочинно
реконструйованого складу № 5 - 8,7 кв.м.,
самочинно реконструйованого
підсобного приміщення № 6 - 22 кв.м.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 10 квітня 2014
року у справі №922/508/14 було задоволено
клопотання представника Харківської
міської ради про зупинення провадження
у справі до вирішення Харківським
апеляційним господарським судом
апеляційної скарги Харківської
міської ради вих.№ 3319/9-14 від 28.03.2014 р.
(вх.№ 434 від 28.03.2014 р.) на ухвалу
господарського суду Харківської
області від 25.03.2014 р.

Ухвалою суду від 25.03.2014, повернуто
зустрічну позовну заяву Харківській
міській раді і додані до неї документи
без розгляду.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 10.04.2014, ухвалу
місцевого суду скасовано, а справу
направлено до господарського суду
Харківської області для спільного
розгляду по суті з первісним позовом.

Не погоджуючись із прийнятою у справі
постановою, - товариство з обмеженою
відповідальністю фірма "ЛЕГА"
звернулося із касаційною скаргою, яку
постановою Вищого господарського суду
України від 24 червня 2014 року залишено
без задоволення, а постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 10.04.2014 у справі
№922/508/14 - без змін.

Ухвалою суду від 11 липня 2014 року у
справі №922/508/14 прийнято зустрічну
позовну заяву Харківської міської ради
для спільного розгляду з первісним
позовом.

Від Позивача (за первісним позовом)
заяв та клопотань не надійшло. У
судовому засіданні первісний позов
підтримує та просить суд його
задовольнити, проти зустрічного позову
заперечує у повному обсязі.

Від Відповідача (за первісним позовом)
заяв та клопотань не надійшло. У
судовому засіданні проти первісних
позовних вимог заперечує та просить
суд відмовити у їх задоволенні,
підтримує та просить суд задовольнити
зустрічний позов.

Представник третьої особи (за
первісним позовом) у судове засідання
не з'явився. Про причини своєї неявки
суд не повідомив. Вимоги ухвал суду не
виконав. Відомості щодо належного
повідомлення про ден та час розгляду
справи, на момент слухання, в
матеріалах справи відсутні.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

28.04.1999 р. виконавчим комітетом
Харківської міської ради Позивач
постійне користування земельна
ділянка площею 0,3326 га, за адресою: м.
Харків, пр. 50-річчя СРСР, 151, для
експлуатації та обслуговування
складів та допоміжних будівель та
споруд, які знаходяться на земельній
ділянці, та належать позивачу на праві
власності.

Позивачу надано у постійне
користування, земельна ділянка площею
0, 3326 га за адресою м. Харків просп.
50-річчя СРСР, 151 відповідно до
державного акту на право постійного
користування землею від 28.04.1999
ХР-38-01-001970. У 2005 на наданій земельній
ділянці позивачем було самовільно
виконано реконструкцію існуючої
нежитлової будівлі літ. «Е-1».

П. 1.2 у спільне тимчасове користування
ТОВ «Лега» надано строком до 31.12.2024 року
земельну ділянку для експлуатації та
обслуговування проїзду площею 0,0727 га.

П. 3 зазначено управлінню земельних
ресурсів оформити та видати: ТОВ «Лега»
державні акти на право постійного
користування землею, згідно з.п.1.1.

ТОВ «Лега» договори на право
тимчасового користування землею,
згідно з п.1.2 цього рішення.

На підставі вказаного рішення ТОВ
фірма «Лега» видано державний акт на
право постійного користування землею
серія ХР-39-01-001970 від 28.07.1999 р.

У 2005 р., на наданій земельній ділянці,
Позивачем було самовільно виконано
реконструкцію існуючої нежитлової
будівлі літ. «Е-1».

Відповідно до технічного висновку
інституту «Харківпроект» «Про стан
будівельних конструкцій самовільно
виконаної реконструкції нежитлових
будівель та споруд літ. «Г-1», «Д-1», «Е-1»,
«Ж-1» та самовільно побудованої
одноповерхової нежитлової будівлі за
адресою м. Харків, пр. 50-річчя СРСР,151 та
можливості їх подальшої експлуатації
під виробничі та допоміжні
господарські будівлі та споруди» -
складеного за результатами проведення
технічного обстеження, вищевказані
приміщення, їх несучі та
огороджувальні конструкції
знаходиться в задовільному технічному
стані, відповідають вимогам надійності
та безпечності в подальшій
експлуатації.

Дослідивши матеріали справи, повністю,
всесторонньо, за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом, оцінивши надані
сторонами докази та надаючи правову
кваліфікацію викладеним обставинам
справи з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог
учасників судового процесу,
користуючись принципом об'єктивної
істини, принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
Позивача (за первісним позовом) слід
відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
територіальна громада - жителі,
об'єднані постійним проживанням у
межах села, селища, міста, що є
самостійними
адміністративно-територіальними
одиницями.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», однією з форм місцевого
самоврядування є представництво
спільних інтересів територіальних
громад сіл, селищ, міст через сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи. Згідно з п.п.1 п. «б» ч. 1 ст. 33
зазначеного Закону, до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать,
зокрема, здійснення контролю за
додержанням земельного та
природоохоронного законодавства,
використанням і охороною земель.

Відповідно до ст. 13 Конституції України
земля, її надра, атмосферне повітря,
водні та інші природні ресурси, що
знаходяться на території України,
природні ресурси її континентального
шельфу, виключної (морської)
економічної зони є об'єктами права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу
України до повноважень міських рад у
галузі земельних відносин на території
міст належить: здійснення контролю за
використанням та охороною земель
комунальної власності, додержанням
земельного та екологічного
законодавства.

Відповідно до ст. 83 Земельного Кодексу
України землі, які належать на праві
власності територіальним громадам сіл,
селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають
усі землі в межах населених пунктів,
крім земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за
їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності.

ТОВ «Трансервіс» та ТОВ «Лега» уклади
угоду від 22.02.1998 року про закріплення за
ТОВ «Лега» споруд за адресою м. Харків,
пр-кт 50 років СРСР№ 151, що складається
зі складі літ. «Ж-1» (приміщення № 3, 3, 5,6)
площею 92, 8 кв.м., нежилої споруди літ.
«Е-1» (приміщення №1) площею 178, 8 кв.м.
(приміщення «2) 172 , 8 кв.м., котельна літ.
«Г-1» (приміщення № 7) площею 44,2 кв.м,
загальною площею 488,6 кв.м. як долі
загальної власності .

На підставі рішення виконавчого
комітету Харківської міської ради від
14.07.1999 №878 ТОВ «Лега» надано земельну
ділянку по просп. 50-річчя СРСР, 151,
загальною площею 0, 3326 га (ділянка 4 і 5)
для експлуатації і обслуговування
складів та допоміжних будівель і
споруд.

П. 1.2. зазначено, що у спільне тимчасове
користування ТОВ «Лега» строком до
31.12.2024 року надано земельну ділянку 0,0727
га для експлуатації та обслуговування
проїзду.

Відповідно до вказаного рішення п.2.1
вказано, що будь-яке будівництво, а
також реконструкція існуючих будівель
і споруд по пр. 50 - річчя СРСР, 151 без
відповідного рішенням міськвиконкому
забороняється.

Згідно ст. 4 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» одним із
основних принципів місцевого
самоврядування є судовий захист прав
місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлено судом.

За ст. 331 Цивільного кодексу України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Статтею 34 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності",
із змінами та доповненнями,
врегульовано питання виконання
будівельних робіт. Так, згідно частини 3
зазначеної статті, право на виконання
будівельних робіт надається замовнику
після: направлення замовником
повідомлення про початок виконання
будівельних робіт центральному органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю
(далі - органи державного
архітектурно-будівельного контролю), -
щодо об'єктів, будівництво яких
здійснюється на підставі будівельного
паспорта, які не потребують реєстрації
декларації про початок виконання
будівельних робіт або отримання
дозволу на виконання будівельних робіт
згідно з переліком об'єктів
будівництва, затвердженим центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері містобудування. Форма
повідомлення про початок виконання
будівельних робіт та порядок його
подання визначаються центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері містобудування;
реєстрації органом державного
архітектурно-будівельного контролю
декларації про початок виконання
будівельних робіт - щодо об'єктів
будівництва, що належать до I - III
категорій складності; видачі замовнику
органом державного
архітектурно-будівельного контролю
дозволу на виконання будівельних робіт
- щодо об'єктів будівництва, що належать
до IV і V категорій складності.

Зазначене кореспондується з приписами
ч. 2 ст. 37 названого Закону, якою
передбачено, що дозвіл видається
органами державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі протягом десяти
робочих днів з дня реєстрації заяви.

Відповідно до державних будівельних
норм України «Склад та зміст проектної
документації на будівництво ДБН
А.2.2-3-2012» затвердженого наказом
Мінрегіону від 03.03.2012 №98, чинні з 01.07.2012,
реконструкція це перебудова введених в
експлуатацію в установленому порядку
об'єктів будівництва, яка передбачає
удосконалення виробництва, підвищення
його техніко-економічного рівня та
якості продукції, що виготовляється,
поліпшення умов експлуатації та
проживання, якості послуг, зміну
основних техніко-економічних
показників (кількість продукції,
потужність, функціональне призначення,
геометричні розміри тощо).
Реконструкція передбачає збереження
елементів несучих і огороджувальних
конструкцій та призупинення на час
виконання робіт експлуатації об'єкта в
цілому або його частин (за умови їх
автономності).

Частина 4 ст. 41 Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
передбачає, що посадові особи органів
державного архітектурно-будівельного
контролю під час перевірки мають право,
зокрема, безперешкодного доступу до
місць будівництва об'єктів та до
об'єктів, що підлягають обов'язковому
обстеженню; складати протоколи про
вчинення правопорушень, акти перевірок
та накладати штрафи відповідно до
закону; видавати обов'язкові для
виконання приписи щодо усунення
порушення вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил.

Вказані права кореспондуються з
пунктами 11, 17 Порядку здійснення
державного архітектурно-будівельного
контролю, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 23
травня 2011 року N 553 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку визначено перелік
вимог, за дотриманням яких
здійснюється Державний
архітектурно-будівельний контроль, а
саме:

- вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, проектної
документації, будівельних норм,
державних стандартів і правил,
технічних умов, інших нормативних
документів під час виконання
підготовчих і будівельних робіт,
архітектурних, інженерно-технічних і
конструктивних рішень, застосування
будівельної продукції;

- порядку здійснення авторського і
технічного нагляду, ведення загального
та (або) спеціальних журналів обліку
виконання робіт (далі - загальні та (або)
спеціальні журнали), виконавчої
документації, складення актів на
виконані будівельно-монтажні та
пусконалагоджувальні роботи;

- інших вимог, установлених
законодавством, будівельними нормами,
правилами та проектною документацією,
щодо створення об'єкта будівництва.

Так, вимоги частини 1 статті 376 ЦК
України вказують на те, що самочинним
будівництвом вважається житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи, чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК
України).

Частиною 7 ст. 376 ЦК України передбачено,
що у разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову. Якщо проведення такої
перебудови є неможливим або особа, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від її проведення, таке
нерухоме майно за рішенням суду
підлягає знесенню за рахунок особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво.
Особа, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, зобов'язана
відшкодувати витрати, пов'язані з
приведенням земельної ділянки до
попереднього стану.

Будівництво вважається правомірним,
якщо власник ділянки чи
землекористувач або інша особа
одержали у встановленому
містобудівельним законодавством
порядку дозволи на забудову об'єкта
містобудування та виконання
будівельних робіт відповідно до ст. ст.
24, 29 Закону України "Про планування і
забудову територій".

Положеннями статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог і заперечень проти них,
враховуючи, що належних доказів
отримання дозвільних документів на
початок і проведення будівельних робіт
спірного майна, а також доказів
введення та прийняття вказаного
об'єкта, як фактично створеного об'єкта
нерухомості, у встановленому законом
порядку в експлуатацію до позову не
надано суд відмовляє у задоволенні
позовних вимог за первісним позовом у
повному обсязі.

Відносно зустрічної позовної заяви та
викладеної в ній вимоги, суд зазначає
наступне.

В обґрунтування заявленого
зустрічного позову Позивач
посилається на єдину обставину - на те
що, на його погляд, в порушення статті 19
Земельного кодексу України рішення
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 14.07.1999 р. 878 «Про
надання у користування земельних
ділянок по пр. 50-річчя СРСР 151» ТОВ
«Лега» у постійне користування надана
земельна ділянка по пр.50-річчя СРСР, 151
згідно з технічними звітами по
інвентаризації земельної ділянки
загальною площею 0,3326 га для
експлуатації і обслуговування складів
та допоміжних будівель і споруд було
винесено без розроблення проекту
відводу земельних ділянок.

Водночас, Позивач за зустрічним
позовом вказує, що приписами частини 2
пункту 1.10 Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
(в тому числі на умовах оренди),
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
№ 28 від 15.04.1993р. визначено, що технічна
документація при складанні державних
актів на право постійного користування
землею, що видаються підприємствам,
установам і організаціям на земельні
ділянки, якими вони користуються,
включає: виписку з рішення
відповідного органу про надання
земельної ділянки; журнали і абриси
геодезичних вимірювань; каталог
координат окружної межі
землекористування; план земельної
ділянки; відомість обчислення площ;
експлікацію земельних угідь; матеріали
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками землі і
землекористувачами.

Якщо земельна ділянка надається за
проектом її відведення, вивчаються
матеріали цього проекту і рішення про
її надання.

Таким чином, виходячи з вищевказаної
Інструкції, складання Державного акту
на право постійного користування
землею без проекту відведення
земельної ділянки на підставі акту
встановлення меж земельної ділянки
проводиться у разі, коли земельна
ділянка знаходиться у користуванні
особи.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу
України ВС УССР від 18.12.1990 № 561- XII, який
діяв станом на 20.02.1998 р. (дата укладання
угоди про купівлю продаж спірної
будівлі літ. «Е-1») - При переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

У разі зміни цільового призначення
надання земельної ділянки у власність
або користування здійснюється в
порядку відведення.

При передачі підприємствами,
установами і організаціями будівель та
споруд іншим підприємствам, установам
і організаціям разом з цими об'єктами
до них переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
знаходяться зазначені будівлі та
споруди.

Право власності або право користування
земельною ділянкою у перелічених
випадках посвідчується Радами
народних депутатів відповідно до вимог
статті 23 цього Кодексу.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог за зустрічним позовом і
заперечень проти них, суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом у повному обсязі.

Крім того, суд зазначає, що позовні
вимоги за зустрічним позовом
пред'явлені до некомпетентного
Відповідача, оскільки до
компетентності останнього не входить
вчинення дій сформованих у зустрічному
позові.

Також суд звертає увагу на те, що
оспорюванний державний акт був
виданий Виконавчим комітетом
Харківської міської ради, а не жодної
із сторін справи.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України. Мотивувальна
частина рішення повинна містити
встановлені судом обставини, а також
оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це
обґрунтувати. Мотивувальна частина
рішення повинна мати також посилання
на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких
визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України
зазначено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкорюються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією з основних
засад судочинства.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Вирішуючи питання розподілу судового
збору, суд керується ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України. У разі відмові у задоволенні
позовних вимог, витрати покладаються
на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 15, 525, 526, 530, 553-559, 610, 612, 625, 629
Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174,
179 Господарського кодексу України,
ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В первісному позові відмовити
повністю.

В зустрічному позові відмовити
повністю.

Повне рішення складено 30.07.2014 р.

Суддя І.П. Жигалкін