ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 вересня 2014 р. Справа №
903/543/14

за позовом заступника прокурора
області в інтересах держави та
територіальної громади в особі
Волинської обласної ради, Волинської
обласної державної адміністрації,
Державного агентства лісових ресурсів
України, Волинського обласного
управління лісового та мисливського
господарства

до відповідачів: 1.Ковельського
спеціалізованого лісогосподарського
приватного акціонерного товариства
"Тур"

2.Ковельської районної державної
адміністрації

третя особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог: Державна
інспекція сільського господарства у
Волинській області

про визнання недійсними та скасування
державних актів на право постійного
користування землею і повернення в
державну власність земель лісового
фонду площею 30 639,7 га.

Головуюча суддя Костюк С. В.

Судді Кравчук А.М.

Бондарєв С.В.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивачів 1)Волинської обласної
ради: н/з

2)Волинської обласної державної
адміністрації: Запорожець О.С.,
дов.№1152/58/2-14 від 12.03.2014 року

3)Державного агентства лісових
ресурсів України: н/з

4)Волинського обласного
управління лісового та мисливського
господарства: Шеремета С.А.

від відповідачів 1)Ковельського
спеціалізованого лісогосподарського
приватного акціонерного товариства
"Тур": Смаль П.П., директор, Олексюк А.Л.,
дов. від 17.06.2014 року

2)Ковельської районної державної
адміністрації: н/з

3-я особа Державна інспекція сільського
господарства у Волинській області: н/з

від прокуратури: Присяжнюк І.Б.,
Сопронюк О.А.

Права та обов'язки учасникам судового
процесу роз'яснені відповідно до ст. ст.
20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Клопотання про фіксацію судового
процесу технічними засобами не
поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть: Заступник прокурора області
звернувся з позовом в інтересах
держави та територіальної громади в
особі Волинської обласної ради,
Волинської обласної державної
адміністрації, Державного агентства
лісових ресурсів України, Волинського
обласного управління лісового та
мисливського господарства до
відповідачів: Ковельського
спеціалізованого лісогосподарського
приватного акціонерного товариства
"Тур" та Ковельської районної державної
адміністрації, 3-я особа на стороні
позивача Державна інспекція
сільського господарства у Волинській
області та просить визнати недійсними
та скасувати Державні акти на право
постійного користування землею серії
ВЛ.№3-32 від 12.04.1994 року та зобов'язати
відповідача повернути з незаконного
користування землі лісового фонду у
володіння держави на території
відповідних сільських рад.

При обґрунтуванні заявленої вимоги
вказує, що державні акти на право
постійного користування землями
лісового фонду серії ВЛ №3-32 від 12.04.1994
року видано на підставі рішення
Волинської обласної ради №17/11 від
17.03.1994 року, підписані головою облради
та скріплені печаткою ради, а також
зареєстровані у Книзі записів
державних актів на право користування
землею Ковельського району. В ході
вивчення стану законності
використання земель лісового фонду
встановлено, що зазначене в актах
рішення № 17/11 від 17.03.1994 року про
надання в постійне користування
товариству "Тур" земель лісового фонду
не приймалось.

При цьому, рішення Волинської обласної
ради №17/11 від 17.03.1994 року "Про протести
прокуратури області від 07.12.1993 року
№7/266 та від 07.12.1993 року №7/267 щодо
усунення порушень земельного
законодавства України", яке вказано як
підстава для видачі Ковельському СЛАТ
"Тур" 12.04.1994 року за №3-32 державних актів,
не передбачає надання в постійне
користування земельних ділянок на
території області підприємству "Тур", а
лише вносить зміни у рішення обласної
ради від 25.09.1992 року №11/19 "Про реформу
користування землями лісового фонду
області", пункт 1 викладено в редакції
"Ведення лісового господарства в
лісовому фонді на території області
здійснювати спеціалізованими
лісогосподарськими підприємствами та
іншими землекористувачами відповідно
до вимог чинного законодавства", що
підтверджується протоколом
голосування, протоколом пленарного
засідання 17 сесії Волинської обласної
ради від 17.03.1994 року.

Порядок набуття земельних ділянок у
користування та процедура отримання
державних актів на час їх видачі КСЛАТ
"Тур" визначались Земельним кодексом
України в редакції 1990 року та
Інструкцією про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею, затвердженою
наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах №28 від 15.04.1993 року.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу
України надання земельних ділянок
здійснюється за проектами відведення
цих ділянок. Розробку проектів
відведення земельних ділянок,
перенесення їх меж у натуру (на
місцевість) і виготовлення документів,
що посвідчують право користування
землею, здійснюють державні та інші
землевпорядні організації.

Підприємство, установа, організація та
громадяни, заінтересовані в одержанні
земельних ділянок, звертаються з
відповідним клопотанням (громадянин з
заявою) до місцевої Ради народних
депутатів, яка має право надавати
земельні ділянки.

Відповідна місцева рада народних
депутатів розглядає клопотання (заяву)
у строк не більше місяця, дає дозвіл на
складання проекту відведення
земельної ділянки та повідомляє про це
Раду народних депутатів, на території
якої розташована намічувана для
відведення земельна ділянка.

Якщо надання земельної ділянки
проводиться районною, обласною Радою
народних депутатів або Верховною Радою
України, сільська, селищна, міська Рада
народних депутатів свій висновок подає
до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів.

Обласна, Київська, Севастопольська
міська Рада народних депутатів вирішує
у місячний строк питання про надання
земельної ділянки, а по проекту, за яким
надання земель провадиться Верховною
радою України, який розглядає ці
матеріали і свій висновок до Кабінету
Міністрів України, який розглядає ці
матеріали і вносить в місячний строк
свої пропозиції до Верховної ради
України.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу
України право власності на землю або
право користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі ( на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі ( на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Право власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів. (ч.1 ст. 23 Земельного кодексу
України).

Відповідно до п. 2 Інструкції роботи по
складанню державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею виконуються у
такому порядку: підготовчі роботи;
встановлення меж земельної ділянки в
натурі ( на місцевості); складання плану
земельної ділянки; заповнення бланка
державного акта. Згідно абз. 2 п. 3.1.
вказаної Інструкції, якщо рішення про
передачу (надання) земельної ділянки
прийняте обласною Радою народних
депутатів, то видача і реєстрація
державних актів здійснюється районною
Радою народних депутатів.

Оскільки проектна документація із
землеустрою на земельні ділянки не
виготовлялась, рішення про надання
дозволу на виготовлення проекту
відведення земельної ділянки облрадою
не приймалось, що підтверджено
відсутністю землевпорядної
документації в архіві управління
Держземагенства у Ковельському районі,
тому державні акти на право
користування землями лісового фонду
серії ВЛ №3-32 від 12.04.1994 року підлягають
визнанню недійсними.

Відповідно до Статуту Ковельського
спеціалізованого лісогосподарського
приватного акціонерного товариства
"Тур", затвердженого загальними зборами
11.10.2010 року, його засновниками є члени
трудового колективу, частка держави у
статутному капіталі відсутня.

Посилаючись на Постанову Пленуму
Вищого господарського суду від 17.05.2011
року №6 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" вказує, що право,
посвідчено державним актом є похідним
від відповідного рішення органу
державної влади чи місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність чи користування, а
тому з врахуванням положень ч.1 ст.16 ЦК
України та ст.152 Земельного кодексу
України (редакція 2001 року) захист прав
осіб на земельні ділянки не може
здійснюватися лише шляхом визнання
відповідного державного акта
недійсним, якщо рішення, на підставі
якого його видано, не визнано
недійсним. За відсутності такого
рішення особа не має права
використовувати земельну ділянку
державної чи комунальної форми
власності. Факт використання земель
лісового фонду по оспорюваних актах
підтверджено зверненням відповідача-1
до Волинської обласної ради з приводу
підтвердження права користування
землею. Постановою Волинського
окружного адміністративного суду від
12.12.2012 року у справі №2а/0370/3927/12, яка
набрала законної сили 27.12.2012 року,
рішення облради №12/46 про підтвердження
права користування земельними
ділянками загальною площею 49,3 тис. га
скасовано.

Так як, рішення №17/11 від 17.03.1994 року, як
підстава видачі Державних актів на
право постійного користування землею
СЛПАТ "Тур", не передбачає надання права
на користування земельними ділянками
площею понад 30,6 тис. га., то у
відповідача відсутні правові підстави
користуватися даними земельними
ділянками.

Порушення вимог чинного законодавства
на час видачі державних актів від 12.04.1994
серії ВЛ №3-23 Ковельському
лісогосподарському підприємству "Тур"
підтверджено перевіркою Державної
інспекції сільського господарства
області, про що зазначено в листах
Волинської облдержадміністрації
№2786/54/2-14 від 02.06.2014 року та Волинського
обласного управління лісового та
мисливського господарства №412 від
28.05.2014 року.

Відповідно до ч.5 ст.86 Лісового кодексу
України забезпечення охорони і захисту
лісів покладається на центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері лісового
господарства та органи місцевого
самоврядування, власників лісів та
землекористувачів.

Волинське обласне управління лісового
господарства відповідно до наданих
Держлісагенством України повноважень
на території області здійснює
державний контроль за додержанням
норм, правил та інших
нормативно-правових актів з ведення
лісового господарства, реалізує
державну політику в галузі лісового та
мисливського господарства.

Згідно ст.122 Земельного кодексу України
Волинська обласна державна
адміністрація розпоряджається землями
лісового фонду для лісогосподарських
потреб, тому позов подано і в її
інтересах.

Щодо залучення Державної інспекції
сільського господарства України у
Волинській області 3-ю особою на
стороні позивача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
посилається на ч.1 ст.5 ЗУ "Про державний
контроль за використанням та охороною
земель", Положення про Державну
інспекцію сільського господарства
України, затверджене Указом Президента
України №459/2011 від 13.04.2011 року.

Щодо представництва прокуратури при
зверненні до суду посилається на ст.121
Конституції України, ст.36-1 ЗУ "Про
прокуратуру", ч.3 ст.2 ГПК України,
рішення Конституційного суду України
від 08.04.1999 року №3-рп/99.

При цьому вказує, що перебіг строку
позовної давності по даному спору
розпочався у травні 2014 року, тобто з
моменту надходження листа Державної
інспекції сільського господарства у
Волинській області про виявлені
порушення земельного законодавства
при видачі Державних актів на право
постійного користування землею серії
ВЛ №3-32 від 12.04.994 року, а тому позов
подано в межах строку позовної
давності визначеного законом.

Оскільки відповідач в порушення норм
земельного законодавства незаконно
використовує земельні ділянки,
підтверджуючи своє право Державними
актами на право постійного
користування землею, чим порушує права
позивачів на реалізацію покладених на
них функцій і завдань у сфері лісового
господарства, тому використання ним
земель лісового фонду є порушенням
інтересів держави, що є підставою
представництва прокуратурою
інтересів держави в суді.

На виконання вимог ухвали суду від
08.07.2014 року прокурор надав
обґрунтування щодо порушення
інтересів держави та Волинської
обласної ради, а також копії: рішення
облради від 25.09.1992 року №11/19 Про реформу
користування землями лісового фонду
області, протесту прокуратури
Волинської області від 07/12.93 №7/267, яким
скасовано рішення облради від 25.09.1992
року №11/19, протесту від 07.12.1993 року №7/266,
яким скасовано рішення облради від
24.06.1993 року №14/4, подання про усунення
порушення земельного і лісового
законодавства від 02.09.1993 року №7/188.

Волинська обласна рада (позивач-1) в
поясненні від 25.07.2014 року №1041/50/2-14
вказує, що на момент видачі державних
актів на право постійного користування
землею відповідачу та до 01.01.2002 року
(набрання чинності нового Земельного
кодексу України) земельними ділянками
лісового фонду щодо надання їх за
межами населених пунктів у постійне
користування підприємствам та
організаціям розпоряджалася виключно
Волинська обласна рада.

За ч.12 ст.19 ЗК України підприємства,
установи, організації заінтересовані в
одержанні земельних ділянок
звертаються до місцевої ради народних
депутатів, яка має право надавати
земельні ділянки, рада розглядає заяву
у строк не більше місяця та дає дозвіл
на складання проекту відведення
земельної ділянки та одночасно
повідомляє Раду народних депутатів, на
території якої розташована намічувана
для відведення земельна ділянка (ч.15
ст.19 ЗК України).

В державних актах на право постійного
користування землею, виданих 12.04.1994
року підприємству "Тур", зазначено
рішення Волинської обласної ради №17/11
від 17.03.1994 року, однак дане рішення
стосувалося розгляду на сесії обласної
ради задоволення протестів прокурора
області і формування пункту 1 цього
рішення полягало в тому, щоб
спеціалізовані лісогосподарські
підприємства та інші землекористувачі
здійснювали ведення лісового
господарства в лісовому фонді на
території області відповідно до вимог
чинного законодавства. Згідно
повідомлення Державного архіву
Волинської області на запит
прокуратури в протоколах за 1991-1996 р.р.
відомостей щодо передачі у постійне
користування земельних ділянок
Ковельському спеціалізованому
підприємству "Тур" не виявлено.

Також з посиланням на норми Земельного
кодексу України в редакції від 18.12.1993
року зазначає процедуру оформлення
земельних ділянок, які надаються у
користування.

Волинське обласне управління лісового
та мисливського господарства
(позивач-4) в поясненні №605 від 31.07.2014
року вказує, що згідно Положення,
затвердженого наказом Державного
агентства лісових ресурсів від 12.11.2011
року №394, завданням управління є
реалізація повноважень
Держлісагенства України на території
області у сфері лісового та
мисливського господарства.

Управління здійснює державний
контроль за додержанням норм, правил та
інших нормативно - правових актів з
ведення лісового господарства,
реалізує державну політику в галузі
лісового та мисливського господарства.

Відповідно до ст.17 Лісового кодексу
України (чинного у 1994 році) "У постійне
користування ліси на землях державної
власності для ведення лісового
господарства без встановлення строку
надаються спеціалізованим державним
лісогосподарським підприємствам,
іншим державним підприємствам,
установам та організаціям, у яких
створено спеціалізовані
лісогосподарські підрозділи".

Згідно ч.4 ст.17 Лісового кодексу України
"Право постійного користування лісами
посвідчується державними актом на
право постійного користування
земельною ділянкою".

Порядок набуття земельних ділянок у
користування та процедуру отримання
державних актів визначались Земельним
кодексом України в редакції 1990 року,
"Інструкцією про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею", затвердженою
наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах від 15.04.1993 року №28,
які були чинними на момент видачі
відповідачу-1 оскаржуваних Державних
актів серії ВЛ №3-32.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу
України в редакції 1990 року надання
земельних ділянок здійснюється за
проектами відведення цих ділянок.
Розробку проектів відведення
земельних ділянок, перенесення їх меж у
натуру (на місцевість) і виготовлення
документів, що посвідчують право
користування землею, здійснюють
державні та інші землевпорядні
організації.

Посилання відповідача-1 на матеріали
базового лісовпорядкування, як
технічну документацію на земельні
ділянки вважає неправомірним, оскільки
відповідно до ст.45 Лісового кодексу
України лісовпорядкування включає
комплекс заходів, спрямованих на
забезпечення ефективної організації
та науково обґрунтованого ведення
лісового господарства, охорони,
захисту, раціонального використання,
підвищення екологічного та ресурсного
потенціалу лісів, культури ведення
лісового господарства, отримання
достовірної і всебічної інформації
про лісовий фонд України.

За частиною 1 ст.48 Лісового кодексу
України у матеріалах
лісовпорядкування дається якісна і
кількісна характеристика кожної
лісової ділянки, комплексна оцінка
ведення лісового господарства, що є
основою для розроблення проекту
організації та розвитку лісового
господарства відповідного об'єкта
лісовпорядкування.

При цьому зазначає, що Державні акти на
право постійного користування серії ВЛ
№3-32 від 12.04.1994 року видані без
дотримання законодавчо виписаної
процедури (клопотання підприємства до
відповідної місцевої Ради народних
депутатів, яка має право надавати
земельні ділянки (ч.12 ст.19 ЗК України у
редакції від 18.12.1990 року №561-ХІІ), дозвіл
на складання проекту відведення
земельної ділянки (ч.15 ст.19 ЗК України у
редакції від 18.12.1990 року №561-ХІІ),
розгляд та затвердження проектів
відведення земельних ділянок.

З наведених в поясненні підстав
заявлену прокурором вимогу підтримує.

Відповідач у відзиві на позов,
зареєстрованому судом 03.07.2014 року за
вх..№01-29/6446/14, позовну заяву вважає
безпідставною, вказуючи, що :

-СЛПАТ "Тур" є правонаступником
Ковельського міжколгоспно-радгоспного
лісгоспу, створеного у відповідності з
діючим на той час законодавством за
Постановою Ковельської районної ради
колгоспів і радгоспів №15 від 19.12.1975
року, якою також було затверджено
Положення про Ковельський
міжколгоспно-радгоспний лісгосп,
зареєстроване у виконавчому комітеті
Ковельської районної ради депутатів
трудящих 22.12.1975 року за №299. Дане
Положення розроблене на підставі
Примірного положення про
міжколгоспний лісгосп (лісництво) та
Положення про колгоспні ліси,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів Української РСР від 14.03.1968
року №144. Право на утворення колгоспами
міжгосподарських обєднань та інших
формувань і участь у них на базі
власного майна і основних засобів до
яких відносилась земля, в тому числі
зайнята лісовими масивами, було
закріплене в Примірному Статуті
колгоспу, прийнятому 28.11.1969 році.
Постанова районною радою колгоспів
була прийнята на виконання рішення
виконкому Волинської обласної ради
депутатів трудящих від 29.04.1975 року №145
та аналогічного розпорядження
Ковельської районної ради депутатів
трудящих від 24 липня 1975 року за №124/1-р
"Про заходи по поліпшенню ведення
господарства в колгоспних лісах
району".

Тобто утворення
міжколгоспно-радгоспного лісгоспу в
Ковельському районі і передача йому в
користування колгоспних лісів, які як і
земля, були передані колгоспам в
довічне користування, продовжили
залишатись у власності держави.

З чого слідує, що всі ліси на території
Ковельського району, що перебували в
безстроковому користуванні колгоспів
і радгоспів району та перебувають у
користуванні СЛАТ "Тур", є державною
власністю і так вони обліковуються в
основному документі реєстрації земель
- Державному кадастрі.

Тому вимога про повернення лісів у
державну власність фактично означає
позбавлення товариства права їх
користування.

Підстави припинення користування
земельною ділянкою встановлено ст.141
Земельного кодексу України і є
вичерпними, в ст.144 визначено порядок
припинення. Даними нормами не
передбачено вилучення земельної
ділянки в разі наявності державного
акту за відсутності відповідного
рішення.

Рішення Волинської обласної ради №17/11
від 17.03.1993 року, на підставі якого СЛПАТ
"Тур" видані державні акти на право
користування земельними ділянками
площею 30 639,7 га., стосується
землекористування саме
міжгосподарських лісгоспів області та
прийняте на підтвердження законності
землекористування останніх
колгоспними лісами за вказаними в
рішенні протестами та поданням від
02.09.1993 року за №7/188 прокуратури області.

Оскільки в опротестованому
прокуратурою рішенні Волинської
обласної ради від 25.09.1992 року за №11/19
"Про реформу користування землями
лісового фонду області" до складу
користувачів лісових масивів в області
були включені лише державні
спеціалізовані лісогосподарські
підприємства, що не відображало
дійсного стану справ і було порушенням
ст.113 чинного на той час Лісового
кодексу України стосовно ведення
лісового господарства в колгоспних
лісах, тому це рішення на сесії
обласної ради 17.03.1994 року за протестами
прокуратури було доповнено
користувачами цих лісів, якими були
міжгосподарські лісгоспи.

Вважає, що Державні акти видані з
посиланням на рішення від 17.03.1994 року
№17/11 лише підтверджують законність
фактичного користування лісовими
масивами та не можуть розглядатись як
документ, який вперше надає право на
таке користування.

Фактично юридичною підставою для
користування Ковельським СЛПАТ "Тур"
були і залишаються акти передання для
здійснення господарської діяльності
земельних ділянок, зайнятих лісами
попередніми користувачами-колгоспами
і радгоспами району, які утворили
лісгосп і стали його учасниками. Це
відбулось згідно діючих на той час
нормативних актів, включаючи акти
органів державної влади, які не
скасовано та не визнано недійсними.

Згідно ч.5 ст.3 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень" право
власності та інші речові права на
нерухоме майно (яким є земля), набуті
згідно з чинними нормативно-правовими
актами до набуття чинності цим законом,
повністю визнається державою.

Оскільки право користування
земельними ділянками виникло у 1976 році,
то посилання в позові на порушення
товариством норм Земельного кодексу 1990
року в частині не проведення
підготовчих робіт, не встановлення меж
земельних ділянок в натурі та не
виготовлення проектів відведення
земельних ділянок, вважає
безпідставним.

На час утворення Ковельського
міжколгоспного-радгоспного лісгоспу
діяв Земельний кодексу Української РСР
1970 року, згідно ст.21 якого державні акти
на право безстрокового користування
землею видавались районними радами
депутатів трудящих зі встановленням
меж, розподілом за господарським
призначенням, поділом на категорії:
тобто передані товариству ліси були
відображені в державних актах, які
видавались колгоспам і радгоспам
району згідно діючого на той час
законодавства.

Єдиним законодавчим актом в Україні,
який допускав можливість передачі
колгоспних лісів у державний лісовий
фонд був Лісовий кодексу Української
РСР 1979 року, згідно зі ст.113 якого
передача могла мати місце лише за
згодою колгоспів-лісокористувачів на
підставі Постанови Ради Міністрів
УРСР. Однак діючий Лісовий кодекс та
Земеьний кодекс не містять аналогічної
норми.

При цьому зазначає, що суть позовних
вимог прокуратури полягає не в
поверненні використовуваних
товариством "Тур" лісів у державну
власність, в якій колишні колгоспні
ліси завжди знаходились і перебувають
в даний час, а у передачі їх до
державного лісового фонду і зміні
відомчої підпорядкованості їх
користувачів.

Вважає, що пред'являючи позов в
інтересах Волинської обласної ради,
яка є суб'єктом права комунальної, а не
державної власності, прокурор фактично
наділяє її колишніми повноваженнями
органу державної влади, що суперечить
Конституції України та ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Інші позивачі - Державне агентство
лісових ресурсів України та Волинське
обласне управління лісового та
мисливського господарства здійснюють
лише управлінські функції і не
наділені правами власника лісів
України чи органу уповноваженого
державою здійснювати ці права, а тому
їх права відповідачем-1, яке здійснює
господарську діяльність в колишніх
колгоспних лісах не порушуються.

В рішенні Конституційного суду України
від 22.09.2005 року, а саме п.5.6 вказано, що
постійне землекористування є
безстроковим і може бути припинено
лише з підстав, передбачених
законодавством. Права та обов'язки
постійних землекористувачів визначені
законодавством і не можуть бути
звужені. З врахуванням цього
Конституційним судом визнано
неконституційними положення п.6 р.Х
"Перехідні положення" Земельного
кодексу України 2001 року щодо
зобов'язання землекористувачів
переоформити право постійного
користування земельною ділянкою на
праві власності або праві оренди, в
разі, якщо за цим Кодексом таким
землекористувачам ця ділянка на праві
постійного користування належати не
може до відповідного законодавчого,
організаційного та фінансового
забезпечення такого переоформлення.

З цієї ж підстави був визнаний
неконституційним і пункт 6 Постанови
Верховної Ради України "Про земельну
реформу" від 18.12.1990 року №563-ХІІ з
наступними змінами в частині щодо
втрати громадянами, установами і
організаціями після закінчення строку
оформлення права власності або права
користування землею раніше наданого їх
права постійного користування
земельною ділянкою. Зазначені
положення втратили чинність. Тому
зазначає, що законність права
постійного користування відповідачем-1
переданими йому лісовими ділянками
підтверджена рішенням Конституційного
Суду України.

Також вказує, що за час діяльності
товариства надані в користування
лісові масиви за рахунок лісонасаджень
збільшились на 6 тис. га., в тому числі на
1,4 га. земель непридатних для
використання; створено 5 природних
заповідників площею 5 тис. га.; обсяги
виконаних робіт та наданих послуг за 5
місяців 2014 року становлять більше 3 млн.
грн., за 5 місяців 2014 року сплачено до
державного бюджету 1 млн. 102,3 тис. грн..,
до місцевого бюджету - 1 млн. 325 тис. грн..
При цьому зазначає, що задоволення
позову прокурора означає ліквідацію
товариства, яке здійснює свою
господарську діяльність виключно за
рахунок ведення лісового господарства.

Вимога про повернення лісових земель
до державної власності є похідною від
основної - визнання недійсними
державних актів на право постійного
користування землею і не може бути
задоволена без основної вимоги. Строк
позовної давності щодо вимоги про
визнання недійсними державних актів
закінчився 16.03.1997 року. Згідно п.6
Прикінцевих та перехідних положень
чинного ЦК України 2003 року, правила
цього кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом. Тому посилання в позові на п.5
Прикінцевих та перехідних положень ЗУ
від 20.12.2011 року №4176-Н "Про внесення змін
до деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" щодо дотримання строку
позовної давності при зверненні до
суду безпідставне.

Вимога про повернення державного майна
з незаконного володіння не є тотожною
вимозі про повернення земельної
ділянки з постійного користування
землекористувача, а тому вважає
неправомірним застосування положень
ст.83 ЦК УРСР.

Твердження в позовній заяві про
незаконне користування товариством
лісовими ділянками є порушенням ст.396
ЦК України, згідно якої користування
підлягає захисту нарівні з правом
власності, законність якого
презюмується і вважається правомірною,
якщо у встановленому порядку судом не
буде доведено протилежне.

Заперечуючи позовні вимоги прокурора
просить відзив згідно ч.3 ст.267 ЦК
України розглядати одночасно як і
заяву відповідача-1 про застосування
наслідків спливу строків позовної
давності.

Згідно клопотання, зареєстрованого
судом 08.07.2014 року №01-29/6601/14,
представником відповідача
представлено суду:

-копії актів на передачу в користування
товариству лісових фондів колгоспів в
кількості 27 примірників;

-копію акту перевірки дотримання
законодавства в діяльності товариства
від 11.11.2013 року, проведеної Державною
інспекцією сільського господарства у
Волинській області;

-лист управління Держземагенства у
Ковельському районі про облікування
використовуваних товариством лісів у
державній статистичній звітності за
формою №6-зем., як лісів, які є державною
власністю.

Представником відповідача-1 подана
заява, зареєстрована судом 13.08.2014 року
за вх..01-12/60/14 відкласти розгляд справи
та спір розглянути у більш тривалий
строк в зв'язку з неотриманням на
повторний запит документів про
проведення лісовпорядкувальних робіт
у товаристві "Тур" з комплексної
експедиції Українського державного
комітету лісового господарства
України та необхідності відрядження з
цією метою в м.Ірпінь, Київської обл..,
представника товариства.

До даної заяви долучено уточнену заяву
про застосування наслідків пропуску
строків позовної давності. В якій
вказано, що на момент видачі
Ковельському СЛАТ "Тур" державних актів
на право постійного користування
землею загальний строк позовної
давності становив один рік та
закінчився 16.03.1995 року, тобто за три
місяці до прийняття Закону України
№295/95-ВР від 11.07.1995 року, (вступив в силу
27.07.1995 року), яким цей строк
встановлений у три роки.

Згідно роз'яснення ВАСУ №01-6/438 "Про
деякі питання практики застосування
позовної давності при вирішенні
господарських спорів" загальний строк
позовної давності у три роки слід
застосовувати до позовів, у яких до 27
липня 1995 року не закінчився раніше
встановлений загальний строк позовної
давності у один рік. Якщо до набрання
чинності згаданим Законом загальний
строк позовної давності в один рік
закінчився, у господарського суду
відсутні правові підстави для
застосування після 27 липня 1995 року до
таких позовів загального строку
позовної давності у три роки.

Посилання заступника прокурора
Волинської області в поданому ним
позові про початок строку з травня 2014
року - дня надходження до прокуратури
області листа Державної інспекції
сільського господарства у Волинській
області про виявлення порушень вимог
земельного законодавства при видачі
цих актів, вважає незаконним та
необґрунтованим.

Згідно з редакцією як ст.76 ЦК УРСР, так і
ст.261 чинного ЦК України 2003 року,
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов, яке в свою чергу, виникає з
моменту, коли особа довідалась, або
повинна/могла довідатись про порушення
свого права.

Державна інспекція сільського
господарства в Україні створена в 2011
році, тому надання за 17 років до цього
Ковельському СЛАТ "Тур" державних актів
на право постійного користування
земельними ділянками, зайнятих лісом,
вплинути на її права не могло.

Згідно з п.5 Положення про Державну
інспекцію сільського господарства,
затвердженого Указом Президента
України від 13.04.2011 року, повноваження
цієї інспекції та її посадових осіб в
галузі землекористування обмежуються
лише правом на звернення до органів
прокуратури з клопотанням про
пред'явлення позовів про вилучення
самовільно зайнятих та тимчасово
використовуваних земель, строк
використання яких закінчився.

Тому контрольними функціями за
виданням державних актів на право
постійного користування землею
Державна інспекція сільського
господарства не наділена і це питання
до делегованих їй прав законодавством
не віднесено.

Державна інспекція сільського
господарства у Волинській області,
згідно з позовом, виступає в якості
третьої особи на стороні позивачів, яка
не заявляє самостійних позовних вимог
на предмет спору. Тобто, будь-яких прав
на предмет позову не має.

Закріплене у позовній заяві твердження
про те, що до набрання чинності
Цивільним кодексом України 2003 року
строк позовної давності для визнання
недійсними вищевказаних державних
актів не закінчився з посиланням на
ст.83 діючого перед цим Цивільного
кодексу Української РСР, згідно з якою
позовна давність не поширювалась на
вимоги державних організацій про
повернення державного майна з
незаконного володіння колгоспів та
інших кооперативних та інших
громадських організацій або громадян,
не може бути взяте до уваги з таких
підстав:

а) вимога прокуратури про повернення
лісових земель, використовуваних
товариством, до державної власності є
похідною і обумовлюється основною
вимогою - визнанням недійсними
державних актів на право постійного
користування землею і не може бути
задоволена без задоволення цієї
основної вимоги. В той же час ні ст.83 ЦК
УРСР 1963 року, ні будь-яка інша норма
матеріального права не встановлювали,
що на вимоги про визнання актів
недійсними позовна давність не
поширюється;

б) державна форма власності земель,
зайнятих лісами, при передачі їх у
постійне користування Ковельському
СЛАТ "Тур" не змінилась, державні акти
на право їх постійного користування,
видані у 1994 році, не надавали це право
Товариству вперше, а лише
підтверджувало його, в зв'язку з
фактичним перебуванням цих земель у
постійному користуванні Товариства
уже протягом майже 20 років, тому в
даному випадку повернення їх у
державну власність бути не могло, як не
мало місце і незаконне володіння
землями з боку СЛАТ "Тур". Як наслідок,
ст.83 ЦК УРСР 1963 року в даному випадку
застосуванню не підлягає.

Отже, строк позовної давності щодо
визнання недійсними державних актів на
право постійного користування
земельними ділянками, виданих
Товариству з посиланням на рішення
Волинської обласної ради від 17.03.1994
року, закінчився, за більш як 8 років до
введення в дію чинного ЦК України.
Згідно з п. Прикінцевих та перехідних
положень даного кодексу правила цього
кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом. В зв'язку з цим зроблене в
позовній заяві посилання на дотримання
строку позовної давності при зверненні
з позовом до суду на п.5 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України від
20.12.2011 року №4176-VІ "Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" позбавлене правових
підстав.

Тому з посиланням на ч.4 ст.267 ЦК України,
в позові заступника прокурора про
визнання недійсними виданих
Ковельському СЛАТ "Тур" державних актів
на право постійного користування
земельними ділянками загальною площею
30 639,7 га. та повернення земель у
державну власність просить відмовити у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Відповідач-2 - Ковельська районна
державна адміністрація вимог ухвали
суду не виконав, пояснень по суті
заявлених прокурором вимог не
представив.

Як вбачається з матеріалів справи,
землі лісового фонду загальною площею
30 639,7 га. було передано бувшими
колгоспами (радгоспами) Ковельському
міжколгоспно-радгоспному лісгоспу для
ведення лісового господарства, яке
діяло згідно Положення про
міжколгоспно-радгоспний лісгосп,
затвердженого міжколгоспною Радою 19
грудня 1975 року, на підставі відповідних
актів у 1976 році.

В даних актах зазначена площа земель
лісового фонду, наявні прізвище,
ініціали та підписи в графах "здав,
прийняв, інженер-лісовод (лісничий)", на
частині актів наявні печатки.

Відповідач-1 - СЛПАТ «Тур» є
правонаступником Ковельського
міжколгоспно-радгоспного лісгоспу,
створеного у відповідності з діючим на
той час законодавством за Постановою
Ковельської районної ради колгоспів і
радгоспів №15 від 19.12.1975 року, якою було
затверджено Положення про Ковельський
міжколгоспно-радгоспний лісгосп,
зареєстроване у виконавчому комітеті
Ковельської районної ради депутатів
трудящих 22.12.1975 року за №299. Дане
Положення розроблене на підставі
Примірного положення про
міжколгоспний лісгосп (лісництво) та
Положення про колгоспні ліси,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів Української РСР від 14.03.1968
року №144. Право на утворення колгоспами
міжгосподарських обєднань та інших
формувань і участь у них на базі
власного майна і основних засобів до
яких відносилась земля, в тому числі
зайнята лісовими масивами, було
закріплене в Примірному Статуті
колгоспу, прийнятому 28.11.1969 році.
Постанова районною радою колгоспів
була прийнята на виконання рішення
виконкому Волинської обласної ради
депутатів трудящих від 29.04.1975 року №145
та аналогічного розпорядження
Ковельської районної ради депутатів
трудящих від 24 липня 1975 року за №124/1-р
"Про заходи по поліпшенню ведення
господарства в колгоспних лісах
району".

12.04.1994 року на землі лісового фонду, що
перебували у користуванні з 1976 року,
Ковельському СЛАТ "Тур" було видано
Державні акти на право постійного
користування землями серії ВЛ №3-32, які
підписані головою обласної ради,
скріплені печаткою ради та
зареєстровані у книзі записів
державних актів на право користування
землею Ковельського району.

Підставою видачі актів вказано рішення
Волинської обласної ради №17/11 від
17.03.1994 року.

Предметом спору по справі є визнання
недійсними даних актів та повернення
земель лісового фонду у володіння
держави на території відповідних
сільських рад.

Підставами визнання недійними вказано
те, що рішення на підставі яких видані
акти не передбачало передачу
товариству «Тур» у постійне
користування земель лісового фонду
загальною площею 30 639,7 га. та порушення
при їх видачі положень Інструкції про
порядок складання видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
№28 від 15.04.1993 року (надалі Інструкція
№28). Зокрема, не виготовлено проектну
документацію із землеустрою на
земельні ділянки лісового фонду та
відсутність рішень про надання дозволу
на виготовлення проекту відведення.

Водночас, правомірність користування
СЛПАТ «Тур» землями лісового фонду з
моменту їх передачі колгоспами
(радгоспами), тобто з 1976 року до моменту
видачі державних актів у позовній
заяві не оспорюється.

Відповідно до ст.17 Лісового кодексу
України (чинного у 1994 році) у постійне
користування ліси на землях державної
власності для ведення лісового
господарства без встановлення строку
надаються спеціалізованим державним
лісогосподарським підприємствам,
іншим державним підприємствам,
установам та організаціям, у яких
створено спеціалізовані
лісогосподарські підрозділи.

Згідно ч.4 ст.17 Лісового кодексу України
право постійного користування лісами
посвідчується державним актом на право
постійного користування земельною
ділянкою.

Порядок набуття земельних ділянок у
користування та процедуру отримання
Державних актів визначено Земельним
кодексом України в редакції 1990 року,
"Інструкцією про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею", затвердженою
наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах від 15.04.1993 року №28,
які були чинними на момент видачі
відповідачу-1 оскаржуваних Державних
актів серії ВЛ №3-32.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу
України в редакції 1990 року надання
земельних ділянок здійснюється за
проектами відведення цих ділянок.
Розробку проектів відведення
земельних ділянок, перенесення їх меж у
натуру (на місцевість) і виготовлення
документів, що посвідчують право
користування землею, здійснюють
державні та інші землевпорядні
організації.

Відповідно до ст.47 Лісового кодексу
України, лісовпорядкування є
обов'язковим на всій території України
та ведеться державними лісовпорядними
організаціями за єдиною системою в
порядку, встановленому центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері лісового
господарства.

22.09.2014 року відповідач-1 на вимогу суду
надав матеріали лісовпорядкування
розроблені після передачі колгоспних
лісів у 1976 році. З яких вбачається, що
перше лісовпорядкування документації
проводилось у 1978 році з використанням
аерофотозйомки 1976 року, друге у 1988 році
згідно вимог лісовпорядної Інструкції
1986 року обєднанням «Ліспроект» та у 2001
році згідно Лісового кодексу України
та Інструкції по лісовпорядкуванню 1986
року.

Крім того, до кожного Державного акту
на право постійного користування
землею долучено плани зовнішніх меж
землекористування. Тому на думку суду
доводи щодо порушення Інструкції №28
від 15.04.1993 року необґрунтованими.

В п.2.7,2.8 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 17.05.2011 року №6
"Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земеьних відносин", зокрема зазначено,
що порядок надання у постійне
користування земельних ділянок
юридичним особам визначено ст.123 ЗК
України.

Статтею 92 ЗК України передбачено, що
право постійного користування
земельною ділянкою із земель державної
та комунальної власності набувають
лише: підприємства, установи та
організації, що належать до державної
та комунальної власності; громадські
організації інвалідів України, їх
підприємства (об'єднання), установи та
організації; релігійні організації
України, статути (положення) яких
зареєстровано у встановленому законом
порядку, виключно для будівництва і
обслуговування культових та інших
будівель, необхідних для забезпечення
їх діяльності; публічне акціонерне
товариство залізничного транспорту
загального користування, утворене
відповідно до Закону України "Про
особливості утворення публічного
акціонерного товариства залізничного
транспорту загального користування".
Однак ця норма не обмежує і не скасовує
право постійного користування
земельними ділянками, набуте іншими
особами в установлених законодавством
випадках станом на 01.01.2002 (див. Рішення
Конституційного Суду України від 22.09.2005
№ 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005).

Право постійного землекористування є
безстроковим і може бути припинене
лише з підстав, передбачених статтею 141
ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та
місцевого самоврядування, спрямовані
на позбавлення суб'єкта права
користування земельною ділянкою після
державної реєстрації такого права поза
межами підстав, визначених у статті 141
ЗК України, є такими, що порушують право
користування земельною ділянкою.

Водночас, рішення обласної ради від
17.03.1994 року №17/11 на підставі якого
видано оспорювані Державні акти, не
передбачало передачу відповідачу-1 у
користування земель лісового фонду, а
тому Державні акти на право постійного
користування землею від 12.04.1994 року з
зазначених підстав підлягають
визнанню недійсними.

Відповідачем-1 подано заяву про
застосування строку позовної давності.
Розглянувши дану заяву, суд дійшов
висновку про її обґрунтованість з
врахуванням наступного.

Як слідує з матеріалів справи, прокурор
звернувся з позовною заявою про
визнання недійсними Державних актів на
право постійного користування землею
виданих Ковельському СЛАТ «Тур» у 1994
році та повернення земель у володіння
держави у червні 2014 року.

Відповідно ст.76 ЦК УРСР, ст.261 ЦК України
2003 року, перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов, яке виникає з моменту
коли особа дізналась, або повинна
/могла довідатись про порушення свого
права.

Як зазначено в п.4.1 Постанови Пленуму
ВГСУ «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»
початок перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261 ЦК
України. Якщо у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду звернувся прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.
У таких випадках питання про визнання
поважними причин пропущення позовної
давності може порушуватися перед судом
як прокурором, так і позивачем у справі.

Виходячи з того, що Державні акти
видані на підставі рішення Волинської
обласної ради від 17.03.1994 року, яка є
позивачем по справі, доводи прокурора
про початок строку позовної давності з
дня надходження до прокуратури листа
Держінспекції сільського господарства
у Волинській області, а саме з травня 2014
року, не приймаються судом до уваги.

Посилання прокурора на ст.83 ЦК УРСР 1963
року, згідно якої позовна давність не
поширювалась на вимоги державних
організацій про повернення державного
майна з незаконного володіння
колгоспів та інших кооперативних та
інших громадських організацій є
безпідставним, оскільки вимога щодо
повернення земель лісового фонду у
володіння держави є похідною від
вимоги про визнання недійсним
Державних актів на право постійного
користування землею.

Водночас суд вважає, що строк позовної
давності по вимозі про визнання
недійсними Державних актів на право
постійного користування спірними
земельними ділянками, виданих
Товариству з посиланням на рішення
Волинської обласної ради від 17.03.1994
року №17/11, закінчився до введення в дію
чинного Цивільного кодексу України.
Згідно прикінцевих та перехідних
положень ЦК України правила цього
кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом. Тому посилання прокурора на
дотримання строку позовної давності
згідно п.5 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України від 20.12.2011 року
№4176-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо вдосконалення
порядку здійснення судочинства» є
безпідставним.

Крім того, як слідує з матеріалів
справи державна форма власності
земель, зайнятих лісами з моменту їх
передачі у користування Ковельському
СЛАТ «Тур» у 1976 році по теперішній час
не змінилась.

Враховуючи зазначене та керуючись
ст.261, п.5 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України,
Постановами Пленуму ВГСУ «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» та "Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин", ст. ст. 33, 43, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України , господарський суд України,-

ВИРІШИВ:

1.В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

29.09.2014

Головуюча суддя
С. В. Костюк

Судді
А.М. Кравчук

С.В. Бондарєв