ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2014 р.
Справа № 920/604/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя
Терещенко О.І. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Сивенко В.М., дов. б/н від
02.01.2013 року

відповідача - Романюк А.В., дов. №16 від
23.06.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №2026
С/1-18) на рішення господарського суду
Сумської області від 05.06.2014 року у
справі № 920/604/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Горобина", м. Суми,

до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Техноінвесткомплект", м. Суми,

про стягнення 26 707,73 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Горобина" звернувся
до господарського суду Сумської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Техноінвесткомплект", відповідача, про
стягнення 26707,73 грн., з яких: 24 502,50 грн. -
основного боргу за укладеним сторонами
договором № 730-09 поставки алкогольної
продукції від 01.06.2009 року, 2205,23 грн. - 3%
річних.

Рішенням господарського суду Сумської
області від 05.06.2014 року у справі №
920/604/14 (суддя Коваленко О.В.) в
задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням
місцевого господарського суду, подав
до Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати це рішення та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що
місцевий господарський суд,
відмовляючи у позові, вказував на те,
що з урахуванням 14- денного
відстрочення платежу, встановленого
договором № 730-09 поставки алкогольної
продукції від 01.06.2009 року та дати
останнього відвантаження товару -24.12.2010
року, останній день платежу припадає на
07.01.2011 року, а тому, строк позовної
давності у три роки для стягнення цієї
заборгованості закінчується - 07.01.2014
року.

Однак, як вважає позивач, господарський
суд першої інстанції безпідставно не
взяв до уваги факт вчинення
відповідачем дії, що свідчить про
визнання ним свого боргу перед
позивачем 17.06.2011 року та про преривання,
у зв"язку з цим, строку позовної
давності в порядку частини 1 статті 264
Цивільного кодексу України, а саме :
факт здійснення відповідачем 17.06.2011
року платежу за поставлену продукцію у
розмірі 7000,00 грн., що підтверджується
копією платіжного доручення №667 від
17.06.2011 року.

При цьому, на думку апелянта,
законодавство не містить жодних
вказівок на необхідність зазначення
номеру договору у призначенні платежу
платіжного доручення, а тому, позивач
вважає, що оскільки між сторонами інші
договори, ніж договір № 730-09 від 01.06.2009
року не укладалися, то незазначення у
платіжному дорученні №667 від 17.06.2011
року договору, за яким здійснюється
оплата, не свідчить про неналежність
цього доручення як доказу.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 24.07.2014 року
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І.,
суддя Медуниця О.Є.) апеляційну скаргу
позивача було прийнято до провадження
та призначено її до розгляду на 09.09.2014
року на 12:30 год.

Представник позивача у судовому
засіданні 09.09.2014 року підтримав
апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому
засіданні 09.09.2014 року проти доводів
апеляційної скарги заперечував, вважає
оскаржуване рішення законним та
обгрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Заслухавши усні пояснення
представників сторін, ознайомившись з
доводами апеляційної скарги,
дослідивши обставини і матеріали
справи, в тому числі наявні у ній
докази, відповідність викладених в
рішенні висновків цим обставинам і
доказам, а також перевіривши
додержання та правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення господарського
суду першої інстанції слід залишити
без змін, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було
вірно встановлено господарським судом
першої інстанції, 01 червня 2009 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Горобина",
постачальником та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Техноінвесткомплект", покупцем, було
укладено договір №730-09 поставки
алкогольної продукції №2 (далі
договір), відповідно до умов якого
постачальник зобов'язався поставити
покупцеві алкогольну продукцію, а
покупець - прийняти і оплатити товар на
умовах договору.

Згідно з пунктом 1.3. договору
асортимент, кількість, ціна кожної
партії товару відображається в
товарно-транспортних накладних на
кожну партію товару, що є невід'ємними
частинами договору.

У пункті 2.1. договору встановлено, що
ціна на товар встановлюється в
прайс-листах, що є невід'ємними
частинами договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору
відповідач здійснює оплату партії
товару протягом 14 календарних днів з
моменту поставки шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
позивача або готівкою.

Також, у пункті 3.2 договору зазначено,
що датою повної оплати партії товару
вважається дата надходження коштів на
поточний рахунок, або внесення коштів в
касу позивача в розумінні ціни партії
товару.

Як свідчать матеріали справи, остання
поставка відповідачу партії товару
була здійснена позивачем 30.09.2010 року
відповідно до товарно-транспортної
накладної №402996.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлена обов'язковість договору
для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач позовні вимоги обгрунтовує
тим, що на виконання вимог договору в
період з 10.06.2010 року по 24.12.2010 року
поставив відповідачу товар на загальну
суму 78611,19 грн. згідно з
товарно-транспортними накладними
№№706171, 706177, 706178 від 10.06.2010 року; №№707030,
707031 від 11.06.2010 року; №707075 від 14.06.2010 року;
№708841 від 22.06.2010 року; №№708846, 708987, 708778,
708887 від 23.06.2010 року; №719607 від 24.06.2010 року;
№719845 від 30.06.2010 року; №№711793, 711794 від
06.07.2010 року; №711840 від 08.07.2010 року; №№707369,
707412 від 09.07.2010 року; №№708662, 707498, 708672, 708688
від 14.07.2010 року; №708717 від 16.07.2010 року;
№№709503, 709522, 709534 від 21.07.2010 року; №709581
від 22.07.2010 року; №№710097, 710175, 710178 від
28.07.2010 року; №№710956, 710923 від 30.07.2010 року;
№711560 від 05.08.2010 року; №712964 від 11.08.2010
року; №№713209, 713210, 713211 від 12.08.2010 року;
№713755 від 13.08.2010 року; №№713868, 713903, 713908
від 18.08.2010 року; №715189 від 20.08.2010 року;
№716949 від 25.08.2010 року; №714346 від 26.08.2010
року; №395554 від 28.09.2010 року; №402871 від
29.09.2010 року; №402996 від 30.09.2010 року.

Проте, як зазначає позивач, відповідач
виконав свої обов'язки щодо своєчасної
оплати отриманої продукції частково,
сплативши позивачу лише 54108, 69 грн., у
зв"язку із чим станом на день розгляду
справи заборгованість відповідача за
отриману продукцію складає 24502, 50 грн.

При цьому, позивач просить суд стягнути
з відповідача основну заборгованість
за товар, поставлений в період з 10.06.2010
року по 24.12.2010 року.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог
позивач посилається на підписаний з
боку представника відповідача акт
звіряння розрахунків від 08.12.2010 р. як на
доказ підтвердження суми боргу.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

При цьому, в розумінні статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" акт
звірки взаємних розрахунків є зведеним
обліковим документом, який відображає
загальну суму заборгованості та фіксує
стан розрахунків між сторонами, але сам
по собі не породжує будь-яких прав та
обов'язків сторін, в той час як
зобов'язання сторін повинні бути
підтверджені первинними документами.

Отже, колегія суддів погоджується із
висновком господарського суду про те,
що акт звіряння розрахунків від 08.12.2010
року не є належним доказом у справі, та
що жодні належні письмові докази
здійснення поставки відповідачу за
період з 30.09.2010 року товару в матеріалах
справи відсутні.

Крім того, відповідно до статті 257
Цивільного кодексу України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. Частиною 5
цієї ж статті встановлено, що за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Отже, як вірно зазначив господарський
суд першої інстанції, з урахуванням 14-
денного відстрочення платежу,
встановленого пунктом 3.1 договору №
730-09 поставки алкогольної продукції
від 01.06.2009 року та дати останнього
відвантаження товару -24.12.2010 року,
останній день платежу припадає на
07.01.2011 року, а тому строк позовної
давності у три роки для стягнення цієї
заборгованості закінчується - 07.01.2014
року.

Однак, позивач звернувся з позовом у
даній справі до господарського суду
Сумської області лише 08.04.2014 року,
тобто, з пропуском трирічного строку
позовної давності щодо основних вимог.

Зі змісту частин 1 та 3 статті 264
Цивільного кодексу України випливає,
що перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

В обґрунтування своїх вимог позивач
також посилається на платіжне
доручення №667 від 17.06.2011 року на суму
7000,00 грн. як на підставу переривання
перебігу строків позовної давності
шляхом часткового виконання
відповідачем зобов'язань зі сплати
боргу по договору.

На думку колегії суддів, господарський
суд першої інстанції цілком
обгрунтовано не прийняв до уваги
вказане платіжне доручення як належний
доказ у справі, оскільки в розділі
"Призначення платежу" зазначено:
"Оплата за лікеро-горілчані вироби
згідно рахунку №б/н від 12.05.2011 р.", що не
надає змоги зробити висновок про те, що
здійснення оплати в розмірі 7 000,00 грн.
згідно із зазначеним платіжним
дорученням стосується правовідносин
сторін, які виникли на підставі
договору поставки алкогольної
продукції від 01.06.2009 року №730-09.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

А тому, враховуючи факт пропуску з боку
позивача строку позовної давності для
звернення до господарського суду з
позовом та факт подання відповідачем
15.04.2014 року клопотання про
застосування строків позовної
давності до вимог позивача, колегія
суддів погоджується із висновком
господарського суду першої інстанції
про застосування строку позовної
давності та про відсутність достатніх
правових підстав для задоволення
позову.

Позивач в апеляційній скарзі
посилається на те, що чинне
законодавство України не містить
жодних вказівок на необхідність
зазначення номеру договору у
призначенні платежу платіжного
доручення, а тому, позивач вважає, що
оскільки між сторонами інші договори,
ніж договір № 730-09 від 01.06.2009 року не
укладалися, то незазначення у
платіжному дорученні №667 від 17.06.2011
року договору, за яким здійснюється
оплата, не свідчить про неналежність
цього доручення як доказу.

Однак, колегія суддів вважає такі
посилання необгрунтованими, зважаючи
на таке.

Відповідно до вимог статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона має довести ті
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх доводів і
заперечень.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Як вже зазначалося вище, зі змісту
платіжного дорученні №667 від 17.06.2011
року можна лише встановити факт оплати
за лікеро-горілчані вироби, що не дає
можливості однозначно встановити, яких
саме правовідносин сторін стосується
здійснений за цим платіжним дорученням
платіж, у зв"язку з чим воно не може
вважатися належним доказом у справі
щодо стягнення заборгованості за
конкретним договором.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду Сумської
області від 05.06.2014 року у справі №
920/604/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено
15.09.2014 року.

Головуючий суддя
Сіверін В. І.

Суддя
Терещенко О.І.

Суддя
Медуниця О.Є.