м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
квартирно-експлуатаційного відділу м.
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Кміл"
про визнання недійсним
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача не прибув
Від відповідача Кіктєв В.В. (дов.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою до
відповідача про визнання недійсним
договору оренди нежитлових приміщень
№ 3 від 01.10.1992.
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 04.07.2014 порушено провадження у
розгляду на 17.07.2014.
Представник позивача з'явився в судове
засідання 17.07.2014, надав пояснення по
суті справи та подав додаткові докази
по справі.
Представник відповідача в судове
засідання 17.07.2014 не з'явився, причин
неявки суд не повідомив, хоча про час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином. Розгляд
справи відкладено на 19.08.2014.
Представник позивача з'явився в судове
засідання 19.08.2014, надав пояснення по
суті справи та подав додаткові докази
по справі.
Представник відповідача в судове
засідання 19.08.2014 не з'явився, проте
через канцелярію суду подав клопотання
про відкладення розгляду справи.
Розгляд справи відкладено на 02.09.2014
В судове засідання 02.09.2014 з'явився,
представник відповідача, надав
пояснення по суті справи та подав
додаткові докази по справі.
Представник позивача в судове
засідання 02.09.2014 не з'явився, причин
неявки суд не повідомив, хоча про час
та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.
Представник відповідача 02.09.2014 подав
клопотання про продовження строку
розгляду справи. Суд задовольнив дане
Розгляд справи відкладено на 18.09.2014.
В судове засідання 18.09.2014 з'явився,
представник відповідача, надав
пояснення по суті справи та подав
додаткові докази по справі.
Представник позивача в судове
засідання 18.09.2014 не з'явився, але через
канцелярію суду подав клопотання про
розгляд справи за відсутності
представника позивача, позовні вимоги
підтримав та просив їх задовольнити в
Представник відповідача проти позову
заперечував та просив відмовити в його
задоволенні, обґрунтовуючи це тим, що
сторонами угоди була проведена
експертна оцінка спірної нерухомості
відповідно до Методики розрахунку, що
паспортом-сертифікатом об'єкта
експертної оцінки (нерухомості),
зробленої станом на 01.01.2003, яка є
додатком до цієї додаткової угоди.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судовому засіданні складався
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.1992 між Чернівецьким гарнізонним
будинком офіцерів (далі орендодавець)
та товариством з обмеженою
відповідальністю «Кміл»» (далі
відповідач, орендар) укладено договір
№3 оренди нежитлових приміщень по пл.
Театральній, 3 в м.Чернівці(далі договір
оренди).

Відповідно до Розпорядження
Начальника штабу Західного
оперативного командування від 18.01.2005 №6
«Про організацію роботи щодо
розформування 29 гарнізонного Будинку
офіцерів» та Наказу Командувача військ
Західного оперативного командування
від 19.05.05р. №153 «Про заміну
правонаступника 29 гарнізонного
Будинку офіцерів» правонаступником
визнано Чернівецьку
квартирно-експлуатаційну частину
району, згідно директиви Міністра
оборони України від 20.04.2005
переформована у
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці(далі позивач).

У відповідності до п.1.1 вищевказаного
договору встановлено що Орендодавець
передає Орендарю в орендне
користування нежитлові приміщення, які
знаходяться в гарнізонному будинку
офіцерів за адресою: м. Чернівці, площа
Театральна, 3 , загальною площею 565,7м2.

Згідно п.5.1 договору, встановлено що
договір вступає в силу з моменту кого
підписання та діє до 31 грудня 2004 року.

23 грудня 2003 року між Орендарем та
орендодавцем укладено додаткову угоду
№1 до договору оренди №3 від 01.10.1992.

Відповідно до п.10.1 встановлено що
договір діє з 01 лютого 2004 року строком
на 25 років до 01 лютого 2029 року.

Позивач наголошує, що вищевказаний
договір є недійсним, у зв'язку з тим що
він укладений з порушення
законодавства. Зокрема, позивач
зазначає таке:

На момент укладення Договору оренди
діяв Закон України від 10.04.1992, №2269-ХІІ
«Про оренду державного та комунального
майна» та «Методика оцінки вартості
об'єктів приватизації та оренди»,
затверджена Постановою KM України від
02.09.1992, №522.

П 2 Методики зазначено, що ця Методика
встановлює порядок і спосіб оцінки
майна, що приватизується або
передається в оренду, за відновною
вартістю з урахуванням зносу та складу
цього майна. Вона використовується для
визначення початкової (аукціонної)
ціни державного підприємства, розміру
статутного фонду господарського
товариства, що створюється у процесі
приватизації, а також для визначення
ціни майна державного підприємства або
окремих інвентарних об'єктів при
викупі та передачі його в оренду.

П.6 зазначеної Методики визначено, що
Оцінку вартості об'єктів приватизації
та оренди здійснює: при оренді
державного майна - комісія, створена
орендодавцем.

П.1.7 Договору зазначено, що при зміні
ставок орендної плати на законодавчому
рівні, змінюється оплата по діючому
Договору.

Постановами KM України, від 18.05.1998, №699,
від 19.01.2000 №75, 27.12.2006 №1846 внесено зміни
до «Методики розрахунку і порядку
використання плата за оренду майна
державних підприємств та організацій»,
в т.ч. п.2 викладено в редакції:

№699 - «У разі коли орендодавцем
цілісного майнового комплексу
структурного підрозділу (філії, цеху,
дільниці) державного підприємства, а
також нерухомого майна (будинку,
споруди, приміщення) є державне
підприємство, організація, розмір
орендної плати погоджується з органом,
уповноваженим управляти майном
підприємства, та органом, визначеним в
абзаці другому (ФДМУ або його
регіональні відділення) і третьому
етапі 5 Закону України «Про оренду
державного та комунальною майна».

№75 - «У разі коли орендодавцем
цілісного майнового комплексу
структурного підрозділу (філії, цеху,
дільниці) державного підприємства, а
також нерухомою майна (будинку,
споруди, приміщення) є державне
підприємство, організація, розмір
орендної плати погоджується з органом,
визначеним в абзаці другому (ФДМУ та
його регіональні відділення ) статті 5
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна», (до 11.05.2000 -
введення в дію Постанови КМУ №778 «Про
затвердження Порядку надання дозволу
військовим частинам Збройних Сил на
передачу закріпленого за ними рухомого
та нерухомого манна в оренду»).

Також, Постановою від 18.05.1998 №699
застосовані Орендні ставки за
використання нерухомого державного
майна (у відсотках до вартості
нерухомого манна, визначеної
експертним шляхом), а Постанови №75 від
19.01.2000 та №1846 від 27.12.2006 змінено ставки
орендної плати. .

Однак при укладанні Додаткової угоди
№1 від 23.12.2003, якою фактично укладено
договір в новій редакції та продовжено
його дію, не було враховано вимоги
чинного законодавства, а саме: не
проведено оцінку Майна, зміни орендних
ставок, погодження розрахунків з
органом приватизації.

Отже, на думку позивача, вищевикладені
норми законодавства вказують на те, що
даний договір оренди суперечить нормам
чинного законодавства та з відхиленням
від них, у зв'язку з чим він повинен бути
визнаним судом недійсним.

Проте суд не погоджується з
твердженням позивача, що при укладанні
додаткової угоди № 1 від 23.12.2003
сторонами угоди не була проведена
експертна оцінка спірної нерухомості,
що на думку позивача є підставою для
розірвання договору, оскільки дане
посилання не відповідає дійсності і
спростовується паспортом-сертифікатом
об'єкта експертної оцінки нерухомості
станом на 01.01.2003, яка є додатком до
додаткової угоди № 1.

Це свідчить, що на день укладення
додаткова угода повністю відповідає і
відповідала вимогам Закону України
«Про господарську діяльність у
Збройний Силах України» №1076-ХІУ від
21.09.1999 і ніяким чином не порушувала
умови Методики оцінки і чинного
законодавства діючого на момент
укладання спірної угоди, як наголошує
позивач. Копія паспорту-сертифікату
об'єкта експертної оцінки спірної
нерухомості і додаткової угоди від
23.12.2003 додані відповідачем до
матеріалів справи.

01.12.2011 між Орендодавцем і Орендарем
була укладена додаткова угода № 2 до
договору № 3 оренди нежитлових
приміщень. За умовами п.1.3. цієї
додаткової угоди ... «Орендна плата
визначається на підставі «Методики
розрахунку і порядку використання
плати за оренду державного майна»
затвердженого постановою № 786 KM
України від 04.10.1995 (зі змінами) і
становить без ПДВ за базовий місяць
(серпень 2011 року) 19,490,95 грн. До
додаткової угоди долучено розрахунок
орендної плати і паспорт-сертифікат
об'єкта експертної оцінки спірної
нерухомості. Копія додаткової угоди № 2
з додатками додані відповідачем до
матеріалів справи.

Наведене свідчить, що посилання
позивача в позовній заяві, як на
підставу своїх вимог на те що, що при
укладанні додаткової угоди № 1 від
23.12.2003 сторонами угоди не була
проведена експертна оцінка спірної
нерухомості відповідно до Методики
розрахунку не відповідає дійсності і
спростовується паспортом-сертифікатом
об'єкта експертної оцінки
(нерухомості), зробленої станом на
01.01.2003, яка є додатком до цієї
додаткової угоди, копія якого
додається до заперечення.

Крім цього, за приписами ст. 778 ЦК
України наймач може поліпшити річ, яка
є предметом договору найму, лише за
згодою наймодавця. Якщо поліпшення
можуть бути відокремлені від речі без
її пошкодження, наймач має право на їх
вилучення.

Якщо поліпшення речі зроблено за
згодою наймодавця, наймач має право на
відшкодування вартості необхідних
витрат або на зарахування їх вартості в
рахунок плати за користування річчю.

Якщо в результаті поліпшення,
зробленого за згодою наймодавця,
створена нова річ, наймач стає її
співвласником. Частка наймача у праві
власності відповідає вартості його
витрат на поліпшення речі, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Якщо наймач без згоди наймодавця
зробив поліпшення, які не можна
відокремити без шкоди для речі, він не
має права на відшкодування їх вартості.

03.03.2004 по грудень 2005 року відповідно до
договорів з підрядними організаціями
відповідач за погодженням з
Орендодавцем провів
будівельно-монтажні роботи по
поліпшенню якості орендованого майна
на загальну суму 1 344 228,60 грн., які
позивач не бажає зараховувати ні в
рахунок орендної, чи іншої плати, що не
відповідає умовам ст. 778 ЦК України і
вимогам ст. ст. 283-291 ГК України, що
фактично і є предметом цього спору. До
направлених позивачу листів був
наданий аудиторський висновок № 5 від
15.02.2006 зроблений приватним
підприємством аудиторською фірмою
«Аудит-Фінансист» про поліпшенню
якості орендованого майна на загальну
суму 1 344 228,60 грн., які були повністю
проігноровані позивачем і відповіді на
листи відповідач не отримав до цього
часу. Копія листів до позивача за № № 67
і 71 і аудиторського висновку додаються
до заперечення.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Наведені правові норми дають підстави
стверджувати, що позивачем не надано
суду жодного належного доказу, який
вказував би, що спірний договір № 3 і
додаткові угоди до нього укладені з
порушенням вимог чинного і діючого
законодавства. Це також свідчить про
відсутність будь-яких підстав,
передбачених ст. ст. 651-652 ЦК України і
ст. 188 ГК України для розірвання чи
зміни спірного договору оренди, права
та зобов'язання за яким виконується
сторонами заключної угоди вже протягом
22 років, що дає право господарському
суду м. Києва відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог КЕВ м.
Чернівці.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
та статтею 20 Господарського кодексу
України визначено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Пунктом третім частини першої статті 3
Цивільного кодексу України однією з
загальних засад цивільного
законодавства визначено свободу
договору.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст.
215 Цивільного кодексу України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 1 Роз'яснення Вищого
арбітражного суду України «Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням угод
недійсними» N 02-5/111 від 12.03.1999 угода може
бути визнана недійсною з підстав,
передбачених законом. Отже, вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Стаття 181 Господарського кодексу
України передбачає, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Проект договору
може бути запропонований будь-якою з
сторін. У разі якщо проект договору
викладено як єдиний документ, він
надається другій стороні у двох
примірниках. Сторона, яка одержала
проект договору, у разі згоди з його
умовами оформляє договір відповідно до
вимог частини першої цієї статті і
повертає один примірник договору
другій стороні або надсилає відповідь
на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору.

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо
всіх або окремих умов, зазначених у
протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у письмовій
формі (протоколом узгодження
розбіжностей, листами, телеграмами,
телетайпограмами тощо).

Таким чином, існування договору оренди
№ 3 від 01.10.1992 у формі єдиного документа
та додаткових угод до нього, які є
невід'ємними частинами даного
договору, відсутність будь-якого
протоколу розбіжностей до даного
договору свідчать про досягнення
сторонами згоди щодо всіх істотних
умов договору, а отже підстав для
визнання договору недійсним немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного
кодексу України правочин, для якого
законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує їхню
волю до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 203 ЦК України,
встановлює: зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладене учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції, може бути на вимогу однієї
із сторін, або відповідного органу
державної влади визнане судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У листі Верховного Суду України від
24.11.2008 „Про практику розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зазначено, що
відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути
пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів. Якщо під час судового
розгляду встановлено відсутність у
позивача права на задоволення позову
про визнання оспорюваного правочину
недійсним, суд має відмовити в
задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.236 Цивільного кодексу
України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Відповідно до ч.1
ст.15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України
зазначено, що способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України
загальними засадами цивільного
законодавства, в тому числі є:

- свобода договору;

- справедливість, добросовісність та
розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пункт 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України визначає, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу
України договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом. Якщо
сторони домовилися укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому цієї форми,
навіть якщо законом ця форма для даного
виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання договору оренди № 3 від
01.10.1992 недійсним відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги квартирно-експлуатаційного
відділу м. Чернівці є необґрунтованими
та такими, що не підлягають задоволенню
повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по сплаті судового збору покладаються
на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України,
господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернівці - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України, та
може бути оскаржене в порядку та
строки, визначені Господарським
процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення
24.09.2014