м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/13125/14 17.09.14

Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Головіної К.І., при
секретарі судового засідання Нечай
О.Н., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з
обмеженою відповідальністю "Олімп-96"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Карбон ЛТД",

Приватного підприємства "Фінвест"

про визнання договору оренди недійсним

за участю представників:

від позивача:Чернікова О.С. -
представник за довіреністю № 130-03/14 від
28.03.2014 Пахомов Ю.О. - представник за
довіреністю № 131-03/14 від 28.03.2014 від
відповідача-1: від відповідача-2:
Михалевич А.М. - представник за
довіреністю № 15-Д від 05.12.2013 р. Смикало
Я.Й. - представник за довіреністю № 1-Д
від 14.01.2014 р. не з'явився ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва
звернулось Товариство з обмеженою
відповідальністю "Олімп-96" (далі -
позивач, ТОВ "Олімп-96") з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Карбон ЛТД" (далі -
відповідач-1, ТОВ "Карбон ЛТД"),
Приватного підприємства "Фінвест" (далі
- відповідач-2, ПП "Фінвест") про визнання
недійсним договору оренди № 21/11 від
08.09.2011 р.

Свої позовні вимоги ТОВ "Олімп-96"
обґрунтовує тим, що вказаний договір,
за яким відповідачем-1 передавалось
відповідачу-2 у користування нежиле
приміщення, що розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, був укладений без наміру
створення правових наслідків, а отже,
відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України має
бути визнаний судом недійсним.

У позові просить суд визнати недійсним
договір оренди № 21/11 від 08.09.2011 р..,
укладений між ТОВ "Карбон ЛТД" та ПП
"Фінвест".

У судовому засіданні представники
позивача підтримали та обґрунтували
свої позовні вимоги, просили їх
задовольнити.

Представник відповідача-1 - ТОВ "Карбон
ЛТД" проти позову заперечували,
зазначивши, що спірний договір був
спрямований на реальне його виконання,
про що свідчать дії сторін. При цьому
відповідач-1 ніяким чином не порушив
права та інтереси позивача. Просили
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Представник відповідача-2 - ПП "Фінвест"
в судове засідання не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив,
належним чином був повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи,
подав клопотання про розгляд справи
без його участі, у направленому суду
відзиві вказав, що ТОВ "Олімп-96" не є
стороною договору, його права не
порушені, а тому він не є належним
позивачем. Просив у позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, вважає, що у
задоволенні позовних вимог необхідно
відмовити з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
рішенням господарського суду м. Києва
від 04.02.2011 р. у справі № 61/23 визнано
право власності за ТОВ «Карбон ЛТД» на
нежиле приміщення, яке складається з
трьох блоків №№ 29, 390, 490 по 200 кв.м.
кожний (загальною площею 600 кв. м.),
розташованих на дев'ятому поверсі
будівлі за адресою: АДРЕСА_1; а також
визнано недійсним свідоцтво про право
власності серії НП № 010001840,
що посвідчувало право колективної
власності ТОВ «Олімп-96» на нежиле
приміщення (трьох блоків №№ 29, 390, 490)
площею 591, 90 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 А.

12.04.2011 р. Київським апеляційним
господарським судом рішення
господарського суду м. Києва було
скасоване та прийняте нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовлено у повному обсязі.

19.07.2011 р. Вищим господарським судом
України постанову Київського
апеляційного господарського суду від
12.04.2011р. у вказаній справі скасовано, а
рішення господарського суду м. Києва
від 04.02.2011р. залишено без змін.

На підставі постанови ВГСУ ТОВ «Карбон
ЛТД» 27.01.11 р. та 10.08.2011 р. звернулось до
ТОВ «Олімп-96» з листом за №№ 131 та 133, у
яких просило звільнити вказані нежилі
приміщення в період до 14 серпня 2011 р.
Проте, ТОВ «Олімп-96» вказані вимоги ТОВ
«Карбон ЛТД» не виконало.

Разом з тим, судом встановлено, що після
скасування 12.04.2011 р. Київським
апеляційним господарським судом
рішення господарського суду м. Києва у
справі № 61/23, між позивачем та народним
депутатом ОСОБА_5 був укладений договір
оренди приміщення № 12 від 25.05.2011р.,
згідно з яким ТОВ «Олімп-96» передало у
строкове платне користування ОСОБА_5
нежитлове приміщення, загальною площею
100 кв.м., яке знаходиться у
адміністративній будівлі за адресою:
АДРЕСА_1, для використання в якості
громадської приймальні та виконання
інших повноважень народного депутата
України.

Також 01.06.2011 р. між ТОВ «Олімп-96» та
народним депутатом ОСОБА_6 був
укладений договір оренди приміщення №
19, згідно з яким ТОВ «Олімп-96» передало
у строкове платне користування ОСОБА_7
нежитлове приміщення, загальною площею
500 кв.м., яке знаходиться у
адміністративній будівлі за адресою:
АДРЕСА_1 для використання в якості
громадської приймальні та виконання
інших повноважень народного депутата
України.

Відповідно до умов вказаних договорів
25.05.2011р. ТОВ «Олімп-96» передало ОСОБА_5 в
оренду частину адміністративного
приміщення площею 100 кв.м., про що
складено акт здачі-приймання
приміщення від 25.05.2011р., а 01.06.2011 р. ТОВ
«Олімп-96» передало ОСОБА_6 в оренду
частину адміністративного приміщення
площею 500 кв.м., про що складено акт
здачі-приймання приміщення від 01.06.2011р.

Пунктом 3.1 вищевказаних договорів
оренди передбачено, що строк оренди цих
договорів складає 35 місяців. По
закінченню строку оренди,
передбаченого в п. 3.1, орендар має
переважне право перед усіма іншими
особами на продовження строку оренди
приміщення на той же строк і на тих же
умовах (п. 3.3).

Також судом встановлено, що 08.09.2011 р. між
ТОВ «Карбон ЛТД» (як орендодавцем) та ПП
«Фінвест» (як орендарем) був укладений
договір оренди № 21/11 про здачу належних
відповідачу на праві власності нежилих
приміщень в оренду (далі - оспорюваний
договір).

Згідно з умовами вказаного договору
об'єкт оренди повинен бути переданий
орендодавцем та прийнятий орендарем не
пізніше 16 вересня 2011 р. (п. 2.1)

Відповідно до п. 3.1 договору за
користування нежилими приміщеннями
орендар сплачує орендодавцю орендну
плату, місячний розмір якої становить 70
000,00 грн.

Пунктом 3.4 договору оренди встановлено,
що зобов'язання орендаря
забезпечуються у вигляді авансової
оплати за період оренди з 16.09.2011 р. по
30.09.2011 р. у розмірі 35 000,00
грн., включаючи ПДВ. Орендар сплачує
авансовий платіж протягом двох
календарних днів з моменту підписання
договору.

Згідно з п. 5.7 договору оренди, якщо
орендодавець не дотримав терміну
передачі об'єкта оренди, передбаченого
п. 2.1 цього договору, він сплачує
орендарю неустойку в розмірі орендної
плати за користування об'єктом оренди
за час прострочення передачі, але не
більше ніж за 15 днів, після чого
авансовий платіж повертається
орендарю і договір втрачає свою силу.

Також судом встановлено, що на
виконання п. 3.4 договору оренди ПП
«Фінвест» 12 вересня 2011 року
перерахувало на розрахунковий рахунок
ТОВ «Карбон ЛТД» грошові кошти в сумі 35
000,00 грн.

15.09.2011 р. комісія у складі представників
ТОВ «Карбон ЛТД» намагалася увійти в
належні йому нежилі приміщення для
проведення огляду та прийняття цих
приміщень, проте не була допущена
представниками ТОВ «Олімп-96», про що
свідчить акт від 15.09.2011 р.

У подальшому ПП «Фінвест», керуючись п.
5.7 договору оренди, звернулося до
ТОВ «Карбон ЛТД» з претензією від
30.09.2011 р., у якій вимагало від
відповідача сплатити неустойку в
розмірі 35 000,00 грн., а також повернути
авансовий платіж в сумі 35 000,00 грн.

Як наслідок, 30 вересня 2011 р. між ТОВ
«Карбон ЛТД» та ПП «Фінвест» була
укладена додаткова угода - Додаток № 2
до договору оренди, у якій сторони
передбачили розірвання договору
оренди з 01.10.2011 року у зв'язку з
неможливістю передати приміщення
орендарю, а також обов'язок ТОВ «Карбон
ЛТД» на підставі п. 5.7 договору оренди
повернути ПП «Фінвест» авансовий
платіж в сумі 35 000,00 грн. та сплатити
неустойку в сумі 35 000,00 грн.

01.11.2011 року на виконання умов договору
оренди та додаткової угоди ТОВ «Карбон
ЛТД» повернув ПП Фінвест» авансовий
платіж в сумі 35 000,00 грн. та сплатив
неустойку в сумі 35 000,00 грн. шляхом
перерахування вказаних коштів на
розрахунковий рахунок.

Вказаний договір позивач вважає
фіктивним, оскільки він не спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені цим договором.

Розглядаючи спір по суті та
перевіряючи доводи сторін,
господарський суд виходив з
наступного.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим актам
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" під час
розгляду справ про визнання угоди
(правочину) недійсною, господарський
суд встановлює наявність тих обставин,
з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. При цьому обставини, що мають
істотне значення для вирішення спору
повинні підтверджуватись сторонами
належними та допустимими доказами
відповідно до вимог статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського
кодексу України за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір вважається укладеним,
якщо між сторонами у передбачених
законом порядку та формі досягнуто
згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст договору оренди, що
оскаржується, суд приходить до
висновку, що він містить всі необхідні
суттєві умови, передбачені законом:
предмет, порядок передачі приміщення
та майна в оренду, строк оренди, орендну
плату та порядок розрахунків, порядок
повернення приміщення, права, обов'язки
та відповідальність сторін, інші умови,
що узгоджується з вимогами ст.ст. 638, 759
Цивільного кодексу України, ст. 283
Господарського кодексу України. У
подальшому зазначений договір був
скріплений підписами повноважених
осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного
правочину сторони досягли взаємної
згоди щодо усіх їх істотних умов та ці
договори були укладені у повній
відповідності із вимогами
законодавства.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

При цьому необхідно зазначити, що
фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
без наміру виникнення, зміни або
припинення цивільних прав та
обов'язків, лише для вигляду, знаючи
заздалегідь, що він не буде виконаний.
При вчиненні фіктивного правочину
сторони мають інші цілі, ніж ті, що
передбачені правочином, або фіктивний
правочин може взагалі не мати правової
мети.

Отже, позивач, який звертається з
вимогою про визнання правочину
фіктивним, має довести відсутність в
учасників правочину наміру створити
юридичні наслідки. Для визнання
правочину фіктивним ознака вчинення
його лише для вигляду має бути властива
діям обох сторін правочину. Якщо одна
сторона діяла лише для вигляду, а інша -
намагалася досягти правового
результату, такий правочин не можна
визнати фіктивним.

Оскільки у судовому засіданні
встановлено, що для укладення договору
оренди та на його виконання
відповідачами було вчинено ряд
юридично значимих дій, зокрема,
ПП «Фінвест» внесло авансовий
платіж за період оренди з 16.09.2011 р. по
30.09.2011 р. у сумі 35 000,00 грн., ТОВ «Карбон
ЛТД» зі свого боку сплатило неустойку,
сторони уклали додаткову угоду, тобто,
сторони оспорюваного договору вчинили
дії, спрямовані на реалізацію тих
наслідків, настання яких обумовлено
цим договором, суд приходить до
висновку, що укладена відповідачами
угода не може бути визнана фіктивною,
як така, що вчинена без наміру
створення правових наслідків.

Крім того, у судовому засіданні не
встановлено, а позивачем не доведено,
що до укладення договору оренди
відповідачі мали намір на укладення
саме фіктивного правочину. При цьому
на відсутність такого умислу вказує
той факт, що оспорюваний договір був
укладений сторонами лише після
перегляду судом касаційної інстанції
рішення господарського суду, яким за
відповідачем-1 було визнане право
власності на нежитлові приміщення.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Наявність умислу у
сторін угоди означає, що вони
усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати протиправність угоди, що
укладалася, та сторони прагнули або
свідомо допускали ненастання правових
наслідків, обумовлених договором.

Саме по собі невиконання правочину
сторонами не означає, що укладено
фіктивний правочин. У разі якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Отже, для визнання зобов'язання таким,
що вчинено фіктивно, закон вимагає
наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі
умислу, який спрямований на вчинення
фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у
сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є
відсутність правових наслідків,
обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих
умов не дає підстав стверджувати, що
зобов'язання вчинялося фіктивно.

Як встановлено судом жодна з
ознак фіктивності оспорюваного
договору оренди не знайшла свого
підтвердження під час розгляду справи,
отже, й відсутні умови, передбачені ст.
234 Цивільного кодексу України, в силу
яких спірний договір має бути визнаний
недійсним.

Всі інші доводи позивача, викладені у
позові, суд відхиляє, оскільки вони не
спростовують встановлених вище
висновків суду.

При цьому суд приймає до уваги, що
оспорюваних договір не містить
положень, що суперечили б вимогам
чинного законодавства або інтересам
сторін, а волевиявлення сторін
правочину є вільним і відповідає їхній
внутрішній волі, що узгоджується із
загальними вимогами, встановленими
статтею 203 Цивільного кодексу України,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наведені позивачем обставини, не мають
своїм наслідком визнання договору
недійсним у розумінні положень ст. 234 ЦК
України, а, відтак, у задоволенні позову
ТОВ "Олімп-96" необхідно відмовити.

Щодо тверджень відповідачів про те, що
оскаржувати вищевказаний договір
позивач не має підстав, оскільки він не
є стороною угоди, суд зазначає, що
відповідно до положень Цивільного
кодексу України, Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" вимагати в
судовому порядку визнання фіктивного
правочину недійсним можуть як учасники
цього правочину, так і інші
заінтересовані особи, якщо вчиненням
такого правочину порушено їх право.

Згідно зі статтею 49 ГПК України в разі
відмови у позові судові витрати
покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Олімп-96" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Карбон ЛТД",
Приватного підприємства "Фінвест" про
визнання недійсним договору оренди.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та
проголошено його вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні 17 вересня 2014 року.

Повний текст рішення підписаний 22
вересня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
через господарський суд міста Києва
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня підписання повного
тексту рішення.

Суддя
К.І. Головіна