РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
Справа № 906/690/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я.

від відповідача: представник не
з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" м.Київ на рішення
господарського суду Житомирської
області від 10.07.14р. в справі № 906/690/14
(суддя Гансецький В.П.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до відповідача Комунального
підприємства теплозабезпечення

про стягнення в сумі 9 223 626 грн. 14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (надалі - Позивач)
звернулося в господарський суд
Житомирської області з позовною заявою
(а.с. 2-5) до Комунального підприємства
теплозабезпечення (надалі - Відповідач)
про стягнення з Відповідача на користь
Позивача основного боргу в сумі 8 002 878
грн. 95 коп., 878 899 грн. 07 коп.
пені, інфляційних втрат в розмірі 103 231
грн. 37 коп. та трьох відсотків річних в
розмірі 238 616 грн. 75 коп..

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 10 липня 2014
року (а.с. 136-138) з
підстав, вказаних у цьому рішенні,
позов задоволено частково.

Стягнуто з Відповідача на користь
Позивача 8 002 878 грн. 95 коп. основного
боргу, 600 000 грн. 00 коп. пені, 237
310 грн. 76 коп. річних, 103 231 грн. 37 коп.
інфляційних втрат. В решті позову
відмовлено. Відстрочено виконання
даного рішення суду до 1 листопада 2014
року. Судовий збір покладено на
Відповідача в розмірі 73 031 грн. 65 коп..

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
143-154) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Житомирської області від 10 липня 2014
року в даній справі скасувати в частині
зменшення розміру пені та прийняти в
цій частині нове рішення, яким позов
задоволити повністю, в іншій частині
рішення господарського суду
Житомирської області залишити без
змін.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що місцевим господарським судом при
прийнятті рішення порушено норми
матеріального та процесуального права
без дослідження всіх істотних обставин
справи. Крім того, Позивач як на
підставу скасування рішення суду,
посилається на те, що пункт 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України має застосовуватися лише у
виняткових випадках, а оскільки такі
виняткові випадки у Відповідача були
відсутні, суд не мав права зменшувати
розмір нарахованих пені та штрафу.
Також, як зазначає Позивач, у своїй
апеляційній скарзі, відсутність вини
Відповідача у виникненні боргу та його
важкий фінансовий стан не є винятковим
випадком в розумінні статті 233
Господарського кодексу України та
пункту 3 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України та
підставою для зменшення неустойки, яка
підлягає стягненню. Як вказує апелянт,
судове рішення не може ґрунтуватися на
доводах однієї сторони та припущеннях.
Обгрунтованим визначається рішення, в
якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи.

Ухвалою суду від 31 липня 2014 року (а.с. 142)
апеляційну скаргу Позивача прийнято до
провадження та призначено її розгляд
на 26 серпня 2014 року на 15 годину 10 хвилин.

В.о. голови Рівненського
апеляційного господарського суду,
своїм розпорядженням від 22 серпня 2014
року (а.с. 138), з підстав вказаних у ньому,
вніс зміни до складу колегії суддів,
окрім заміни головуючого судді,
визначив колегію в складі: головуючий
суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська
Г.Б., суддя Філіпова Т.Л..

Відповідач подав відзив на
апеляційну скаргу (а.с. 165-166), в якому з
підстав висвітлених в цьому відзиві,
заперечує проти доводів зазначених в
апеляційній скарзі та просить залишити
рішення господарського суду
Житомирської області без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

26 серпня 2014 року в судовому
засіданні було оголошено перерву до 17
вересня 2014 року, про що сторони
повідомленні під розписку-заяву (а.с.
175).

Представник Відповідача в судове
засідання від 17 вересня 2014 року не
з'явився. Про дату, час та місце
розгляду справи Відповідач належним
чином повідомлений, про що свідчать
розписка-заява про оголошення перерви
(а.с. 175).

Враховуючи вищеописане та
приписи статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представника
Відповідача, за наявними у справі
матеріалами.

У судовому засіданні від 17 вересня 2014
року представник Позивача підтримав
доводи апеляційної скарги, з підстав
вказаних у цій апеляційній скарзі.

Заслухавши пояснення представника
Позивача, розглянувши матеріали та
обставини справи, апеляційну скаргу,
відзив на апеляційну скаргу,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Житомирської області від 10 липня 2014
року по даній справі слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення. При цьому, суд виходив з
наступного.

З наявного в матеріалах справи
договору, вбачається, що 28 грудня 2012
року між Позивачем та Відповідачем
було укладено договору № 13/2661-БО-10 про
купівлю-продаж природного газу (надалі
- Договір; а.с.18-23).

Відповідно до пункту 1.1 Договору,
Позивач зобов'язався передати у
власність Відповідача у 2013 році
природний газ, ввезений на митну
територію України Позивача за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний
газ, видобутий на території України
підприємствами, які не підпадають під
дію статті 10 Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу",
а Відповідач зобов'язався прийняти та
оплатити цей природний газ (надалі -
газ), на умовах Договору.

Як визначено пунктом 2.1 Договору:
Позивач передає Відповідачу з 1 січня
2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом
до 5072,5 тис.куб.м, у тому числі по місяцях
кварталів: січень в обсязі 1042 тис.куб.м,
лютий в обсязі 1033 тис.куб.м., березень в
обсязі 790 тис. куб.м., квітень в обсязі 225
тис.куб.м., травень в обсязі 17,5
тис.куб.м., червень в обсязі 17,5
тис.куб.м., липень в обсязі 17,5 тис. куб.м.,
серпень в обсязі 17,5 тис.куб.м., вересень
в обсязі 17,5 тис.куб.м., жовтень в обсязі
449 тис.куб.м., листопад в обсязі 620
тис.куб.м., грудень 826 тис.куб.м.

Згідно пункту 6.1 Договору, оплата за газ
здійснюється Відповідачем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу;
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

Пунктом 11.1 Договору визначено, що
Договір набуває чинності з дати
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печаткам сторін, діє в частині
реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в
частині проведення розрахунків - до їх
повного здійснення.

Додатковою угодою № 1 до Договору від 10
липня 2013 року (а.с. 24) сторони погодили
ціну за газ, а саме до сплати за 1 000
куб.м. природного газу - 3 823 грн. 78 коп.,
крім того ПДВ - 20 % - 764 грн. 76 коп., всього
з ПДВ - 4 588 грн. 54 коп.

Колегія суду зазначає, що з наявних у
матеріалах справи доказів, вбачається,
що на виконання умов Договору за
період з січня по грудень 2013 року
Позивач поставив Відповідачу
природний газ на загальну суму 19 028 206
грн. 26 коп.. Дане, в свою чергу
підтверджується розрахунком Позивача
(а.с.17), довідкою Позивача станом на 31
травня 2014 року (а.с.122) та копіями актів
приймання - передачі природного газу
(а.с. 26-37), а саме: актом
приймання-передачі природного газу від
26 вересня 2013 року на суму 4 513 606 грн. 62
коп. (за січень), актом приймання -
передачі від 26 вересня 2013 року на суму 3
374 472 грн. 19 коп. (за лютий), актом
приймання-передачі від 26 вересня 2013
року на суму 3 855 069 грн. 21 коп. (за
березень), актом приймання-передачі від
26 вересня 2013 року на суму 1 248 100 грн. 56
коп. (за квітень 2013 року), актом
приймання - передачі від 31 травня 2013
року на суму 47 922 грн. 64 коп. (за травень
2013 року), актом приймання - передачі від
30 червня 2013 року на суму 51 479 грн. 55
коп. (за червень 2013 року), актом
приймання - передачі від 31 серпня 2013
року на суму 9 943 грн. 36 коп. (за серпень),
актом приймання - передачі від 30
вересня 2013 року на суму 3 230 грн. 33 коп.
(за вересень 2013 року), актом приймання -
передачі від 31 жовтня 2013 року на суму 1
069 142 грн. 65 коп. (за жовтень 2013 року),
актом приймання - передачі від
30 листопада 2013 року на суму 1 670 679 грн.
78 коп. (за листопад 2013 року) та актом
приймання - передачі від 31 грудня 2013
року на суму 3 150 952 грн. 26 коп. (за
грудень).

Колегія суду зауважує, що дані акти є
достатнім і належним доказом передачі
газу, оскільки передбачені умовами
пунктів 3.3-3.4 Договору та підписані і
скріплені печатками Позивача та
Відповідача.

Крім того, дане опосередковано
підтверджується і підписаним
сторонами актом звірки розрахунків
станом на 31 травня 2014 року (а.с.125-128).

Поряд з тим, колегія Рівненського
апеляційного господарського суду
констатує той факт, що Відповідач в
порушення умов Договору, а також
положень статтей 525, 526 Цивільного
кодексу України та статті 193
Господарського кодексу України, свої
зобов'язання по оплаті отриманого
природного газу виконав частково,
сплативши (станом на 2 квітня 2014 року) на
рахунок Позивача лише 11 025 327 грн. 16 коп.,
внаслідок чого його борг за переданий
природний газ та супутні послуги склав
8 002 878 грн. 95 коп. (19 028 206 грн. 11 коп. -
11 025 327 грн. 16 коп.).

Також, колегія суду констатує, що дана
сума боргу визнається та не
заперечується й самим Відповідачем
(а.с. 92-95).

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України: зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства; одностороння відмова
від зобов'язання не допускається.

З положень статті 509 Цивільного кодексу
України та статті 173 Господарського
кодексу України вбачається, що:
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Отже, враховуючи вищенаведене,
заборгованість Відповідача станом на
момент винесення оспорюваного рішення
місцевим господарським судом справи
становила 8 002 878 грн. 95 коп. та
підтверджена наявними у справі
належними та допустимими доказами.
Відповідно, вимоги Позивача щодо її
стягнення є підставними і підлягають
до задоволення.

Відповідно Рівненський апеляційний
господарський суд задовольняє позов
Позивача в цій частині та залишає
судове рішення в цій частині без змін.

Крім суми основного боргу Позивач
просив стягнути з Відповідача річні в
розмірі 238 616 грн. 75 коп. та 103 231 грн.
95 коп. інфляційних втрат.

Колегія суду констатує, що відповідно
до статті 625 Цивільного кодексу України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
індекс інфляції та відсотки річних, є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Дослідивши розрахунок інфляційних, що
доданий Позивачем до позовної заяви
(а.с. 12-17) колегія суду
погоджується з вірністю проведеного
розрахунку в частині нарахування та
стягнення інфляційних втрат.

Що ж стосується річних, то колегія суду
вважає розрахунок Позивача (а.с. 12-17) в
частині стягнення річних,
необґрунтованим та безпідставним, з
огляду на що дослідивши розрахунок
Відповідача (а.с. 130-132) вважає його
арифметично вірним, таким, що
проведений з урахуванням вимог
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року № 14
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Враховуючи усе вищенаведене,
підставними та обґрунтованими є річні
в розмірі 237 310 грн. 76 коп. Відповідно, в
частині стягнення 1 305 грн. 99 коп.
інфляційних суд відмовляє за
необґрунтованістю.

З огляду на описане, апеляційний
господарський суд приходить до
висновку, що у відповідності до частини
2 статті 625 Цивільного кодексу України
підлягають задоволенню позовні вимоги
про стягнення з Відповідача на користь
Позивача збитків пов'язаних з
інфляційним процесом в розмірі 237 310
грн. 76 коп., та трьох процентів річних
від простроченої суми в розмірі 237 310
грн. 76 коп..

Дане вчинено і місцевим господарським
судом.

Відповідно Рівненський
апеляційний господарський суд залишає
рішення місцевого господарського суду
щодо задоволення даних вимог без змін.

Водночас, Позивач погоджується з
вищевизначеними сумами та не оскаржує
рішення суду в цій частині.

Крім того, Рівненський апеляційний суд
зазначає, що Позивач просив стягнути з
Відповідача 878 899 грн. 07 коп. пені.

Відповідно до пункту 7.2 Договору, у разі
невиконання Відповідачем умов пункту
6.1 Договору Позивач має право не
здійснювати поставку газу Відповідачу
або обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості; у разі невиконання
Відповідачем пункту 6.1 умов Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити Позивачу, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу.

Згідно з пунктом 9.3 Договору, строк, у
межах якого сторони можуть звернутися
до суду з вимогою про захист своїх прав
за цим договором (строк позовної
давності), у тому числі щодо стягнення
основної заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлюється тривалістю
у 5 років.

Суд зауважує, що у разі порушення
учасником господарських відносин
правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання відповідно до частини 1
статті 230 Господарського кодексу
України він зобов'язаний сплатити
штрафні санкції (неустойку, штраф,
пеню).

В силу дії частини 1 статті 233
Господарського кодексу України: у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; при цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Частиною 2 статті 233
Господарського кодексу України
встановлено: якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

В силу дії частини 4 статті 231
Господарського кодексу України: у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором; при
цьому, розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконання частини
зобов'язання, або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до положень статті 549
Цивільного кодексу України: неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання; штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання; пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Колегія суду дослідивши розрахунок
Позивача, доданий до позовної заяви
(а.с. 12-17), не погоджується з періодами
прострочення, що в свою чергу призвело
до визначення невірної кількості днів
прострочення та й самого ж розміру
пені.

Колегія суду зауважує, що відповідно до
пункту 1.9 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", нарахування має
проводитись таким чином, що день
фактичної сплати суми заборгованості
не включається в період часу, за який
нараховується пеня, річні та
інфляційні нарахуванням.

З огляду на що, колегія суду дослідивши
розрахунок Відповідача (а.с. 130-132)
вважає його арифметично вірним та
обгрунтованим, таким, що проведений з
урахуванням вимог Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", а тому
погоджується з контррозрахунком
Відповідача пені, згідно котрого
вірною сумою пені є 874102 грн. 79 коп.

Водночас, колегія суду констатує, що в
матеріалах справи міститься
клопотання Відповідача про зменшення
розміру пені та про відстрочку
виконання рішення суду (а.с. 86-89; 92-95), яке
обґрунтоване збитковістю
підприємства, а також невідповідністю
тарифів за послуги з теплопостачання,
водопостачання та водовідведення, а
також інших комунальних послуг, які
надає Відповідач, економічно
обґрунтованим.

Розглянувши дане клопотання
місцевим господарським судом було
зменшено розмір пені до 600 000 грн. 00 коп.,
з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Окрім того, у пункті 7 оглядового
листа Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань (за
матеріалами справ, розглянутих у
касаційному порядку ВГСУ)" від 29 квітня
2013 року № 01-06/767/2013 вказано: положеннями
частини першої статті 233
Господарського кодексу України
передбачено, що: у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно зі збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій; при
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Зазначена стаття кореспондується з
частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу
України, згідно якої, розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Дослідивши матеріали, подані
Відповідачем в обґрунтування
клопотання про зменшення розміру
стягуваної пені, а також враховуючи
сплату Відповідачем більшої частини
основного боргу до подачі позову,
належні докази скрутного фінансового
становища Відповідача (баланс на 31
грудня 2013 року, баланс (звіт про
фінансовий стан) на 31 березня 2014 року,
звіти про фінансові результати за весь
2013р., за 1 квартал 2014р., дані про різницю
в ціні між затвердженими тарифами та
фактичними витратами по всім групам
споживачів по Комунальному
підприємству теплозабезпечення за
2010-2014 роки, довідка про заборгованість
споживачів теплової енергії
м.Коростеня за спожиту теплову енергію
станом на 1 червня 2014 року (а.с.96-106)),
приймаючи до уваги, що порушені
матеріальні права Позивача належним
чином компенсуються заявленими сумами
пені, річних та інфляційних нарахувань
та виходячи з наведеного та паритету
інтересів сторін, беручи до уваги, що
Позивач є державною компанією, а
Відповідач - комунальним
підприємством, Рівненський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про зменшення відповідно до
пункту 3 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України
розміру пені, яка підлягає стягненню з
Відповідача, до 600 000 грн.

В зв'язку з цим в позові про
стягнення 278 899 грн. 07 коп. пені на
переконання колегії суду слід
відмовити. Відповідно, Рівненський
апеляційний господарський суд залишає
рішення господарського суду
Житомирської області в цій частині без
змін.

Рівненський апеляційний господарський
суд наголошує на тому, що за змістом
статей 33 і 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що Позивачем зроблено
не було.

Отже, підсумовуючи усе вищевисвітлене,
Рівненський апеляційний господарський
суд констатує, що Позивач виконав свої
зобов'язання згідно Договору частково.
При цьому, порушення Відповідачем
строків оплати були незначними, із
затримкою, враховуючи наявність у
нього коштів, що свідчить про
добросовісне відношення Відповідача
до виконання своїх договірних
зобов'язань.

Також, колегія суддів враховуючи
ступінь вини Відповідача у порушенні
зобов'язання за Договором, вважає, що
цілком правомірно суд скористатися
наданим йому чинним законодавством
України правом на зменшення пені.
Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення суду
першої інстанції в цій частині- без
змін.

В той же час, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає доводи
апелянта, висвітлені в апеляційній
скарзі Позивача необґрунтованими,
безпідставними, та такими, що не
спростовують законності зменшення
місцевим господарським судом розміру
пені.

Крім того, приймаючи дану постанову,
колегією суду взято до уваги судове
рішення Верховного суду України від 3
грудня 2013 у справі №908/43/13-г, котре є
обов'язкове ( в силу статті 111-28
Господарського процесуального кодексу
України) для всіх судів України.

Враховуючи усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Житомирської
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
- залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Житомирської області від 10 липня 2014
року в справі № 906/690/14 залишити
без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/690/14 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.