ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
239-72-81ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Р І Ш Е Н Н Я

"02" вересня 2014 р.
Справа № 911/2694/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс», м. Київ

до: 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК
Трейдсервісгруп», Київська обл.,
Васильківський р-н, с. Мархалівка

2) Селянського фермерського об'єднання
«Володимирівське», Кіровоградська
обл., Долинський р-н, с. Гурівка

про стягнення 55036,00 грн

Суддя Третьякова О.О.

Представники сторін:

Позивача -ОСОБА_1, довіреність б/№ від
02.06.2014,

Відповідача 1- не з'явився,

Відповідача 2- не з'явився.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської
області з позовною заявою звернулось
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (далі - Позивач, ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс») до Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПК
Трейдсервісгруп» (далі - Відповідач-1,
ТОВ «ПК Трейдсервісгруп») та
Селянського фермерського об'єднання
«Володимирівське» (далі -
Відповідач-2, СФО «Володимирівське»)
про стягнення 55036,00 грн, з яких 36743,85 грн
пені, 6472,07 грн 3% річних, 11820,08 грн
інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог Позивач
посилається на те, що за Угодою №22/07-12
від 02.07.2012 та з врахуванням Додаткової
угоди №1 від 28.01.2011 до Угоди №К-17-ТА від
26.01.2011 про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК
України) до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (Позивача) перейшло право
вимоги до Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське»
(Відповідач-2) щодо сплати пені, 3% річних
та інфляційних втрат за неналежне
виконання останнім умов Договору
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу №349-04-2008 від
10.04.2008.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 03.07.2014 порушено провадження
у справі №911/2694/14 та призначено її
розгляд на 15.07.2014 о 12:00 год.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 15.07.2014 у зв'язку з неявкою
Відповідачів розгляд справи
відкладено на 02.09.2014.

Відповідачі у судові засідання жодного
разу не з'явились, відзиви на позовну
заяву та витребувані судом документи
не подали.

Враховуючи, що Відповідач-1 та
Відповідач-2 були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, що зокрема підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень №317 від 17.08.2014 (за вх.
суду №16309/14 від 15.08.2014), №036 від
18.08.2014 (за вх. суду №17158/14 від 28.08.2014) та
№619 від 18.07.2014 (за вх. суду №14251/14
від 22.07.2014), №643 від 22.07.2014 (за вх.
суду №14741/14 від 29.07.2014), явка
Відповідачів обов'язковою не
визнавалась і їх відсутність не
перешкоджає всебічному, повному та
об'єктивному розгляду всіх обставин
справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст.75 ГПК України.

В порядку ст.85 ГПК України у судовому
засіданні 02.09.2014 оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши наявні в ній докази,
оцінивши їх в сукупності та врахувавши
пояснення представника Позивача, суд

встановив:

10.04.2008 між ТОВ «Тридента Агро» та СФО
«Володимирівське» був укладений
Договір купівлі-продажу товару на
умовах відстрочення платежу №349-04-2008
від 10.04.2008, відповідно до умов якого у
строки встановлені Договором
продавець зобов'язується передати у
власність покупця засоби захисту
рослин (товар), а покупець
зобов'язується прийняти товар та
оплатити ціну товару відповідно до
умов договору.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним
та неповним виконанням СФО
«Володимирівське» взятого на себе
грошового зобов'язання щодо оплати
вартості отриманого товару згідно з
Договором купівлі-продажу товару на
умовах відстрочення платежу №349-04-2008
від 10.04.2008, ТОВ «Тридента Агро»
звернулось до Господарського суду
Кіровоградської області із позовною
заявою про стягнення із СФО
«Володимирівське» суми заборгованості
та штрафних санкцій за період із 06.09.2008
по 16.02.2009 згідно з Договором
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу №349-04-2008 від 10.04.2008
(далі - Договір). Рішенням
Господарського суду Кіровоградської
області від 19.05.2009 у справі №18/33 позов
ТОВ «Тридента Агро» задоволено.

Як вбачається з матеріалів справи,
Угодою №К-17-ТА від 26.01.2011 про заміну
кредитора у зобов'язанні (відступлення
права вимоги в порядку ст.ст.512-519 ЦК
України) в редакції Додаткової угоди №1
від 28.01.2011 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 перейшло право вимоги до
Селянського фермерського об'єднання
«Володимирівське» (Відповідач-2) щодо
сплати розміру курсової різниці за
неналежне виконання останнім умов
Договору купівлі-продажу товару на
умовах відстрочення платежу №349-04-2008
від 10.04.2008, укладеного між «Тридента
Агро» та СФО «Володимирівське» за весь
період існування заборгованості в
межах загальної суми 57425,34 грн.

На виконання зазначеної Угоди ТОВ
«Тридента Агро» було передано ФОП
ОСОБА_1 документи, що підтверджують
право вимоги обумовленого зобов'язання
в розмірі 57425,34 грн, про що повідомлено
Відповідача-2 (копія повідомлення від
27.01.2011 додано до матеріалів справи).

Крім того, згідно з Угодою №22/07-12 від
02.07.2012 про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України)
в редакції Додаткової угоди №1 від
30.01.2013 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (Позивач) перейшло право
вимоги до Селянського фермерського
об'єднання «Володимирівське»
(Відповідач-2) щодо сплати пені, 3% річних
та інфляційних за неналежне виконання
останнім умов Договору купівлі-продажу
товару на умовах відстрочення платежу
№349-04-2008 від 10.04.2008, укладеного між
«Тридента Агро» та СФО
«Володимирівське» за весь період
існування заборгованості в межах
загальної суми 57425,34 грн.

Пунктом 5.1. Договору купівлі-продажу
№349-04-2008 передбачено, що ціна товару
вказується в додатках. Ціна товару
розрахована по міжбанківському курсу
відповідної іноземної валюти згідно
Додатку № 1 до української гривні на
дату підписання цього договору. Ціна
оплати визначається міжбанківським
курсом на день здійснення оплати по
даному договору.

Відповідно до додатків, на день
підписання сторонами Договору
купівлі-продажу №349-04-2008 та Додатків до
нього курс долара США на
міжбанківській валютній біржі
становив 5,05 грн/дол.США.

При цьому, приміткою до додатків
передбачено, що у випадку, якщо курс
долара США на день оплати вище, ніж курс
долара на день підписання договору
сторонами, для визначення суми, яка
підлягає оплаті, використовують
наступну формулу: S= (A1/F2)*B, де S- ціна на
момент проплати, B - ціна на момент
підписання, А2 - курс (міжбанківська
валютна біржа) долара США до гривні на
день підписання договору, А1- курс
(міжбанківська валютна біржа) долара
США до гривні на день перерахування
коштів.

Враховуючи викладене та те, що
заборгованість Відповідачем-2
погашалась частинами, у кредитора
виникло право також на стягнення з
боржника курсової різниці за весь
період існування заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс», як новий
кредитор у зобов'язанні, зверталось до
Господарського суду Київської області
із позовною заявою про стягнення
курсової різниці за Договором
купівлі-продажу із СФО
«Володимирівське». Рішенням
Господарського суду Київської області
від 10.12.2012 у справі №4/137-12 позов ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс» та стягнуто з
Відповідача-2 заборгованість (дооцінки
вартості товару, курсової різниці) в
остаточній сумі 57425,34 грн.

Предметом спору у справі №911/2694/14, що
розглядається, є стягнення на користь
нового кредитора у зобов'язанні - ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс» донарахованого
розміру 36743,85 грн пені, 6472,07 грн 3% річних
та 11820,08 грн інфляційних втрат за час
існування невиконаного зобов'язання
(заборгованості з курсової різниці за
рішенням у справі №4/137-12) за період з
21.11.2008 по 01.07.2014.

Також, Позивач зазначає, що з метою
забезпечення виконання зобов'язань за
Угодою №22/07-12 від 02.07.2012 про заміну
кредитора у зобов'язанні (відступлення
права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК
України) в редакції Додаткової угоди №1
від 30.01.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»
було укладено Договір поруки №21-08-2012-59,
відповідно до умов якого Відповідач-1
поручається перед Позивачем за
виконання Відповідачем-2 зобов'язань
щодо сплати пені, 3% річних та
інфляційних втрат, обмежуючись сумою
60000,00 грн.

На підставі зазначеного Позивач
просить стягнути солідарно з
Відповідачів пеню, 3% річних та
інфляційні втрати в загальній сумі
55036,00 грн за період фактичного
прострочення виконання зобов'язання зі
сплати курсової різниці за Договором з
21.11.2008 по 01.07.2014.

Відповідно до змісту ст.115 ГПК України,
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України.

Згідно з ч.2 ст.35 ГПК України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Так, рішенням Господарського суду
Кіровоградської області від 19.05.2009 було
встановлено та підтверджено факт
укладення між ТОВ «Тридента Агро» та
СФО «Володимирівське» Договору
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу №349-04-2008 від
10.04.2008, існування правовідносин між
такими сторонами з купівлі-продажу та
отримання товару, факт порушення
Відповідачем-2 грошового зобов'язання,
взятого на себе відповідно до даного
Договору.

Існування заборгованості за Договором
з курсової різниці в остаточній сумі
57425,34 грн підтверджується рішенням
Господарського суду Київської області
від 10.12.2012 у справі №4/137-12.

Згідно з правовою позицією, викладеною
в ч.4 п.2.6. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», преюдиційне
значення процесуальним законом
надається саме фактам, встановленим
судовими рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

У преамбулі та ст.6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, рішенні Європейського суду з
прав людини від 25.07.2002 у справі за
заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг»
проти України», а також рішенні
Європейського суду з прав людини від
28.10.1999 у справі за заявою №28342/95
«Брумареску проти Румунії»
встановлено, що існує усталена судова
практика конвенційних органів щодо
визначення основним елементом
верховенства права принципу правової
певності, який передбачає серед іншого
і те, що у будь-якому спорі рішення суду,
яке вступило в законну силу, не може
бути поставлено під сумнів.

В силу вимог ч.3 ст.4 ГПК України, ст.17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
національного суду.

Таким чином, в рішенні Господарського
суду Кіровоградської області від 19.05.2009
у справі №18/33 та в рішенні
Господарського суду Київської області
від 10.12.2012 у справі №4/137-12 встановлені
преюдиційні факти щодо прострочення
Відповідачем-2 та існування за ним
заборгованості за Договором, права
Позивача на звернення до Відповідача-2
з вимогою про стягнення штрафних
санкцій та застосування інших видів
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язань за Договором
купівлі-продажу товару на умовах
відстрочення платежу №349-04-2008 від
10.04.2008.

Однак, Відповідач-2 свої зобов'язання зі
сплати курсової різниці своєчасно та в
повному обсязі не виконав, 31.01.2013
сплатив 50000 грн, решта заборгованості в
сумі 7425,34 грн залишилась непогашеною.

Таким чином, наведена Позивачем в
розрахунку заборгованість з курсової
різниці відповідає фактично існуючим
сумам в залежності від періодів
виникнення заборгованості та з
врахуванням часткових сплат.

Як зазначено в ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України встановлено,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

За змістом ч.1 ст.216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

В ч.2 ст.217 ГК України зазначається, що у
сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до ст.230 ГК України
визначено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства, як це передбачено ч.2
ст.551 ЦК України.

Частиною 6 ст.232 ГК України передбачено,
що нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Пеня та 3% річних нараховані Позивачем
за загальний період прострочки з 21.11.2008
по 01.07.2014, а інфляційні втрати з грудня
2008 року по травень 2014 року на суми
фактичної заборгованості (з курсової
різниці) з урахуванням часткових сплат.

Таким чином, судом за наслідками
розгляду спору встановлено, що вимоги
Позивача (як нового кредитора у
зобов'язанні) про стягнення з боржника
(Відповідача-2) заявлених у позові пені,
річних та інфляційних обґрунтовані та
правомірні.

Крім того, при вирішенні спору суд
враховує, що п.1 ч.1 ст.512 ЦК України
передбачено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином
(договором), на підставі якого старий
кредитор передає свої права новому
кредитору, а новий кредитор приймає ці
права і зобов'язується або не
зобов'язується їх оплатити.

Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України
встановлено, що правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Приписами ст.514 ЦК України встановлено,
що до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

При цьому, заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням (ст.515 ЦК України).

Згідно з ст.554 ЦК України, у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Відповідно до змісту ст.543 ЦК України у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення, а також інші обставини,
які мають значення ля правильного
вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 ГПК України
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Обставини
справи, які відповідно о законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в удовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищезазначеного,
оскільки наведені в розрахунках
Позивача нарахування пені, 3% річних та
інфляційних втрат відповідають
вимогам чинного законодавства,
Відповідачами не заперечені та не
спростовані, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню шляхом
солідарного стягнення з Відповідачів
36743,85 грн пені, 6472,07 грн 3% річних, 11820,08
грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст.49 ГПК України
відшкодування понесених Позивачем
витрат по сплаті судового збору
покладається судом на Відповідачів.

Крім того, Позивач просить покласти
солідарно на Відповідачів витрати,
пов'язані з оплатою послуг адвоката в
сумі 1000,00 грн.

Відповідно до ст.44 ГПК України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

З правової позиції, викладеної в п.10
роз'яснення Вищого арбітражного суду
України від 04.03.1998 №02-5/78 «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» вбачається, що
витрати позивачів та відповідачів,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів, адвокатських бюро, колегій,
фірм, контор та інших адвокатських
об'єднань з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених ч.5 ст.49
ГПК України.

Відшкодування витрат, пов'язаних з
оплатою послуг адвоката з надання
правової допомоги, можливе при
сукупності наступних підстав: послуги
повинні надаватись адвокатом
(адвокатським бюро, колегією, фірмою,
конторою чи іншими адвокатськими
об'єднаннями); реальної оплати таких
послуг до прийняття рішення у справі та
підтвердження цієї оплати
відповідними фінансовими документами.

Зокрема, відповідно до Договору №24-7/12
від 24.12.2012 про надання адвокатських
послуг (правової допомоги) від 07.04.2014,
укладеного між Позивачем та адвокатом
ОСОБА_1 здійснював підготовку по
написанню та поданню позовної заяви, за
якою порушено провадження у справі
№911/2694/14, брав участь в судових
засіданнях і здійснював необхідний
комплекс процесуальних дій, пов'язаних
зі стягненням із Відповідачів спірних
коштів.

Судом досліджено, що ОСОБА_1 є
адвокатом, про що свідчать посвідчення
адвоката та свідоцтво про право на
зайняття адвокатською діяльністю №3888
від 29.10.2009, копії яких додані до
матеріалів позовної заяви.

Понесення Позивачем витрат, пов'язаних
з оплатою послуг адвоката,
підтверджуються платіжним дорученням
№173 від 24.12.2012, оригінал якого додано до
позовної заяви.

На думку суду, розмір таких витрат, є
обґрунтованим та співрозмірним з
проведеною роботою адвоката по
підготовці позовних матеріалів та
супроводженню спору у суді.

Згідно з ч.5 ст.49 ГПК України, суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуг
перекладача, адвоката, витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються при задоволенні позову на
відповідача.

Враховуючи вищенаведене, оскільки
позов задоволено, понесені Позивачем
витрати по сплаті судового збору та
оплаті послуг адвоката покладаються
судом на Відповідачів в сумі 1827,00 грн
витрат по сплаті судового збору та 1000,00
грн витрат на оплату послуг адвоката.

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 2, 43, 33, 34, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з Товариства з
обмеженою відповідальністю «ПК
Трейдсервісгруп» (08633, Київська обл.,
Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул.
Комсомольська, 22, код 38267861) та
Селянського фермерського об'єднання
«Володимирівське» (28540, Кіровоградська
обл., Долинський р-н, с. Гурівка, код
13757207) на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (03187, м. Київ, вул. Академіка
Заболотного, 38, кв. 23, код 38039872) 36743,85 грн
(тридцять шість тисяч сімсот сорок три
гривні вісімдесят п'ять копійок) пені,
6472,07 грн (шість тисяч чотириста
сімдесят дві гривні сім копійок) 3%
річних, 11820,08 грн (одинадцять тисяч
вісімсот двадцять гривень вісім
копійок) інфляційних втрат, 1000,00 грн
(одну тисячу гривень) витрат на оплату
послуг адвоката та 1827,00 грн (одну тисячу
вісімсот двадцять сім гривень) витрат
по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено "18" вересня 2014
року

Суддя
О.О. Третьякова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
належного оформлення та підписання, і
може бути оскаржено в апеляційному
порядку.