м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/8788/14 17.09.14За позовом
Публічного акціонерного товариства
до Комунального
підприємства «Голосіївжитлосервіс»
Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Комунальне підприємство
«Головний інформаційно -
про стягнення 412 213, 64 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.
Від позивача: Кирищук В.П. - по дов.
№91/2014/02/14-1 від 14.02.4
Від відповідача Синиця М.В. - по дорв.
№б/н від 03.01.2014р.
Від третьої особи Науменко С.В. - по
дов. №02-758 від 08.07.2014р.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
до Комунального підприємства
«Голосіївжитлосервіс» про стягнення
412 213,64 грн. заборгованості, яка
складається з : 391 343, 45 грн. основного
боргу по тепловій енергії у гарячій
воді за період з 01.10.2011 по 01.04.2014, 5 208, 11
грн. збитків від зміни індексу інфляції
та 15 662, 08 грн. - 3% річних за неналежне
виконання взятих на себе останнім
зобов'язань згідно договору на
постачання теплової енергії у гарячій
воді № 540714 від 01.11.2007.
Відповідач у поданому 16.06.2014 до відділу
діловодства суду відзиві проти
задоволення позовних вимог заперечує
повністю з наступних підстав.
Відповідач забезпечує своєчасне
щомісячне находження коштів на рахунок
позивача за теплову енергію і
розраховується з позивачем, відповідно
до договору № 540714 від 01.11.2007, коштами,
які безпосередньо сплачують мешканні
житлових будинків, користувачі
(власники) нежитлових приміщень в
житлових будинках, безготівково на
поточний рахунок позивача після
розщеплення КП ГІОЦ КМДА. Зазначає, що у
вигляді прямих дотацій з міського та
районного бюджету на утримання
житлового фонду повинна покриватися
різниця між тарифом та собівартістю 1 м
після розщеплення оплати мешканців за
житлово-комунальні послуги. Вважає, що
позивачем не надано доказів фактичного
надання послуг та їх якості. Відповідач
вважає недоведеним існування
заборгованості, тому, що якщо позивач
зробить перерахунок відносно
населення, і у висновку відповідач буде
мати меншу заборгованість ніж вона є на
даний час. Крім того, відповідач
зазначає, що до розрахунку наданого
позивачем зараховані до оплати послуг
кошти не всі які сплачені та надійшли
від безпосередніх споживачів, які
оплачували послуги з центрального
опалення та гарячого водопостачання
відповідно встановлених тарифів.
Представник третьої особи в судовому
засіданні надав письмові пояснення на
позов. Відповідно до даних пояснень
третя особа зазначає, що Комунальне
підприємство «Головний
інформаційно-обчислювальний центр» не
перебуває в договірних відносинах з
позивачем, але КП ГЮЦ перебуває у
договірних відносинах із відповідачем
на підставі договору №1700 від 02.01.2009р.
«На надання ПОСЛуг».
На виконання умов договору, КП ГІОЦ
здійснює на транзитному розподільчому
рахунку КП ГІОЦ, на замовлення
відповідача, приймання, облік та
обробку, платежів споживачів
житлово-комунальних послуг із
наступним розщеплення платежів на
складові по видам житлово-комунальних
послуг, та перераховує розщеплені
кошти з транзитного рахунку КП «ГІОЦ»
на рахунки виробників та виконавців
житлово-комунальних послуг, реквізити
яких відповідач вказує у дислокації до
договору (додаток №2).
Серед виробників послуг, відповідач
вказав у дислокації до договору
реквізити позивача (ПАТ «Київенерго»),
на поточний рахунок якого КП ГІОЦ
направляє кошти споживачів які
споживають житлово-комунальні послуги
з опалення та гарячого водопостачання
та які проживають у будинках, що
обслуговуються відповідачем.
Виконуючи зобов'язання за договором
укладеним між КП ГІОЦ та відповідачем,
КП ГІОЦ володіє достовірною
інформацією про обсяг коштів які були
перераховані з розподільчого рахунку
КП ГІОЦ на поточний рахунок позивача у
спірний період часу за вказівкою
відповідача. Відомості про обсяг
коштів, що були перераховані на рахунок
позивач з розподільчого рахунку КП
ГІОЦ за вказівкою відповідача,
наводяться у додатку №3 до цього
Платежі з транзитного рахунку КП ГІОЦ
на рахунок позивача та рахунки інших
суб'єктів господарювання є поточними
платежами, якщо призначення платежу не
змінено відповідачем чи якщо інше не
обумовлено умовами договору
укладеного між позивачем та
В судовому засіданні 17.09.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача та третьої
особи, Господарський суд міста Києва

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

01.11.2007 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго" (постачальник) та
Комунальним підприємством
«Голосіївжитлосервіс» (споживач) було
укладено договір № 540714 на постачання
теплової енергії у гарячій воді (далі -
договір).

Відповідно до умов вказаного договору
(пункт 1.1), постачальник зобов'язався
виробити та поставити теплову енергію
споживачу для потреб опалення та
гарячого водопостачання, а споживач
зобов'язався отримати її та оплатити
відповідно до умов, викладених в цьому
договорі.

У відповідності до положень п. 2.1.
договору, сторони зобов'язались при
виконанні умов договору, а також при
вирішення всіх питань, що не обумовлені
цим договором, керуватися тарифами,
затвердженими Київською міською
державною адміністрацією, чинним
законодавством України, Правилами
користування тепловою енергією,
нормативними актами з питань
користування, обліку та
взаєморозрахунків за енергоносії.

Згідно з пунктом 2.2.1. договору
постачальник зобов'язується
безперебійно постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на межу
балансової належності із споживачем
(додатки №№ 3, 4) для потреб опалення - в
період опалювального сезону; для
гарячого водопостачання - протягом
року, згідно із заявленими споживачем
величинами приєднаного теплового
навантаження, зазначеними додатку № 1.

Пунктом 2.3.1. договору визначено, що
споживач зобов'язався дотримуватись
кількості споживання теплової енергії
за кожним параметром в обсягах, які
визначені у додатку № 1 до договору, не
допускаючи їх перевищення, та
своєчасно сплачувати вартість
спожитої теплової енергії в терміни та
за тарифами, зазначеними в додатку № 2.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
умов договору не було у повному обсязі
сплачено вартість використаної
теплової енергії, в зв'язку з чим у
відповідача за період з 01.10.2011 по 01.04.2014
виникла заборгованість перед
позивачем в розмірі 391 343,45 грн. та за
неналежне виконання зобов'язань
позивачем нараховані збитки від зміни
індексу інфляції в розмірі 5 208,11 грн. та
3% річних в сумі 15 662,08 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню
частково з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 ст. 193
Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пунктом 4.1 договору сторонами
погоджено, що він набуває чинності з
дня його підписання та діє до 01.06.2008.

При цьому п. 4.3. договору передбачає, що
договір вважається пролонгованим на
кожний наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії буде
письмово заявлено однією із сторін про
його припинення.

Сторонами доказів в підтвердження
виявлення небажання продовжувати
договірні відносини не подано.

Відповідно до додатку № 2 до договору
розрахунки за відпущену теплову
енергію проводяться згідно з тарифами,
встановленими постачальнику
Управлінням цінової політики
Київської міської державної
адміністрації, затвердженими
розпорядженнями КМДА № 643 від 30.05.2007р.

Пунктом 9 додатку № 2 до договору
передбачено, що відповідач
зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число
самостійно отримувати у районному
відділі тепло збуту № 5 за адресою вул.
Товарна, 1 оформлену постачальником
платіжну вимогу-доручення на суму, яка
включає загальну вартість теплової
енергії поточного місяця та кінцеве
сальдо розрахунків на початок
поточного місяця за мінусом суми
фактично сплаченої теплової енергії в
поточному місяці; табуляграму
фактичного споживання за попередній
період та акт звірки, який оформлює та
повертає один примірник постачальнику
протягом двох днів з моменту їх
одержання.

Пунктом 10 додатку № 2 до договору
визначено, що відповідач щомісячно
забезпечує не пізніше 10 числа місяця,
наступного за розрахунковим, оплату
коштів від населення за фактично
спожиту теплову енергію на транзитний
рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного
місяця, сплачує вартість теплової
енергії, яка використовується
орендарями, на рахунок постачальника
згідно з його розрахунком.

Відповідно до умов вказаного договору
позивач поставив, а відповідач спожив
теплову енергію за період з жовтня 2011
року по березень 2014 року на загальну
суму 1 528 161, 49 грн., що підтверджується
табуляграмами споживання теплової
енергії, відомостями обліку споживання
теплової енергії та довідкою про
розрахунок основного боргу.

Згідно статті 173 Господарського
кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Умови Договору на постачання теплової
енергії у гарячій воді свідчать про те,
що за своєю правовою природою він є
договором поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона -постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського
кодексу України до відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного
кодексу України встановлено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського
кодексу України встановлено, що
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Згідно ст. 20 Закону України "Про
теплопостачання", тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії затверджуються
органами місцевого самоврядування,
крім теплової енергії, що виробляється
суб'єктами господарювання, що
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п. 2 статті 193 Господарського
кодексу України, кожна сторона повинна
вжити заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Проте, матеріали справи свідчать про
порушення відповідачем зобов'язання
щодо своєчасного внесення плати за
використану теплову енергію за
договором у період з жовтня 2011 року по
березень 2014 року в повному обсязі, в
результаті чого заборгованість перед
позивачем станом на 01.04.2014р. складала
391 343, 45 грн.

При розгляді справи судом встановлено,
що заборгованість в сумі 21 028 грн. 16 коп.
відповідач сплатив позивачу протягом
квітня 2014 року та 07.05.2014р., тобто до
подання позову до суду. Позивач
звернувся до суду з позовом 08.05.2014р. З
урахуванням викладеного позовні
вимоги в частині стягнення основного
боргу в сумі 21 028, 16 грн. задоволенню не
підлягають.

Після порушення провадження у справі
відповідач перерахував на рахунок
позивача грошові кошти в сумі 17 411, 17
грн. З урахуванням викладеного
провадження у справі в частині
стягнення основного боргу в сумі 17 411, 17
грн. підлягає припиненню на підставі
п.1-1ч.1 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України у
зв'язку з відсутністю предмету спору.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Таким чином, вимоги позивача про
стягнення з відповідача основного
боргу в сумі 391 343, 45 грн. грн. за спожиту
теплову енергію підлягають
задоволенню частково в сумі 352 904, 12 грн.

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Оскільки, матеріали справи свідчать
про порушення відповідачем
зобов'язання щодо своєчасного внесення
плати за використану теплову енергію у
повному обсязі, відповідач є таким, що
прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач
припустився прострочення по сплаті
платежів, позивач на підставі ст. 625
Цивільного кодексу України просить суд
стягнути на свою користь 5 208,11 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 15
662,08 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" сплата трьох
процентів від простроченої суми (якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом) не має характеру штрафних
санкцій і є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора шляхом
отримання від боржника компенсації
(плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індекс споживчих цін (індекс інфляції)
обчислюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади в
галузі статистики і не пізніше 10 числа
місяця, що настає за звітним,
публікується в офіційних періодичних
виданнях. На даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
"Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
"Про інформацію" є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа
вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а
також в інформаційно-пошукових
системах "Законодавство" і "Ліга".

Відповідно до пункту 4.1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" сплата
трьох процентів від простроченої суми
(якщо інший розмір не встановлений
договором або законом) не має характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

З урахуванням викладеного суд
приходить до висновку про
обґрунтованість нарахування 5 208,11 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 15
662,08 грн. - 3% річних, тому позовні вимоги
в цій частині підлягають задоволенню
повністю.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідач доказів на спростування
обставин, повідомлених позивачем, не
надав.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" обґрунтовані
та підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

З урахуванням викладеного витрати
позивача по сплаті судового збору
покладаються на відповідача
пропорційно задоволеним позовним
вимогам.

Керуючись ст. 33, ст.ст. 49, п.1-1 ч. 1 ст. 80,
ст..ст. 82 - 85, Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства
Голосіївжитлосервіс» (03187, м. Київ, вул.
Касіяна, 8, ідентифікаційний код 33440974)
на користь Публічного акціонерного
товариства "Київенерго" (м. Київ, пл. І.
Франка, 5; ідентифікаційний код 00131305,
рахунок №01 у ГУ по м. Києву та
Київській обл.. ВАТ «Ощадбанк», МФО 322669)
352 904 грн. 1 2коп. основного боргу, 5 208 грн.
11 коп. інфляційних, 15 662 грн. 88 коп. - 3%
річних та 7 475 грн. 08 коп. судового
збору.

В частині стягнення основного боргу в
сумі 17 411 грн. 17 коп. провадження у
справі припинити.

В іншій частині позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 18.09.2013 р.

Суддя
Т.Ю. Трофименко