м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства «Страхова компанія «АХА
До Публічного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Країна»
Про стягнення 5 971,98 грн.
Суддя
Представники сторін:
Від позивача: не з'явився
Від відповідача: Усенко А.М.
представник за довіреністю № 506 від
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Страхова компанія «АХА Страхування»
(далі - позивач) до Публічного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Країна» (далі - відповідач)
про стягнення 5 971,98 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем, як страховиком виплачено
страхувальнику страхове
відшкодування, внаслідок чого
позивачем в порядку статті 27 Закону
України "Про страхування" та статей 993,
1191 Цивільного кодексу України отримано
право вимоги до особи, відповідальної
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.06.14. порушено провадження у
розгляду на 19.06.14.
19.06.14. представником позивача через
відділ діловодства суду було подано
письмові пояснення по справі.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.06.14. на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи було відкладено
24.06.14. представником відповідача через
відділ діловодства суду було подано
письмовий відзив на позовну заяву, в
якому Публічне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Країна» проти
позову заперечує з підстав, викладених
За результатами судового засідання
24.07.14. на підставі ст. 77 ГПК України
розгляд справи було відкладено на
07.08.14., про що судом було прийнято
В зв'язку з перебуванням судді Ващенко
Т.М. у відпустці, ухвалою суду від 07.08.14.
Представник позивача в судове
засідання 16.09.14. не з'явився, заяв чи
клопотань не подав і не надіслав, про
поважні причини неявки суд не
повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання був
повідомлений належним чином.
Представник відповідача в судовому
засіданні 16.09.14. проти позову
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд в
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення
В судовому засіданні 16.09.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
21.02.11. між позивачем (Страховиком) та ТОВ
«ДСС Глобал Трейдінг»
(Страхувальником) було укладено
Договір № 469-а/11 зп добровільного
страхування наземного транспорту (далі
- Договір), відповідно до якого позивач
прийняв під страховий автомобіль марки
Skoda, д.р.н. НОМЕР_3.
Позивач вказує на те, що 01.02.12. внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, що
сталась в місті Києві на вулиці
Жилянській, автомобіль марки Skoda, д.р.н.
НОМЕР_3 отримав механічні пошкодження.
На підтвердження вказаного позивачем
до матеріалів позовної заяви було
долучено відомості № 8954131, сформовані
АІПС ДТП станом на 06.02.12., в яких вказано,
що 01.02.12. на вул. Жилянська, 88 в місті
Києві трапилась ДТП за участі
автомобілів: Hyundai, д.р.н. НОМЕР_2, Hyundai,
д.р.н. НОМЕР_1 та Skoda, д.р.н. НОМЕР_3.
Позивач посилається на те, що за
умовами Договору, на підставі
страхового акту від 03.02.12. та зібраних
документів, позивачем було сплачено
Страхувальнику страхове відшкодування
в розмірі 6 481,98 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 4898 від 08.02.12.
Статтею 27 Закону України "Про
страхування" та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
Відповідно до статті 993 Цивільного
кодексу України та статті 27 Закону
України "Про страхування" до позивача
перейшло у межах фактично здійсненої
страхової виплати право вимоги, яке
страхувальник має до особи,
відповідальної за завдані збитки.
Відповідно до статті 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними діями майну особи
відшкодовується у повному обсязі
особою, яка її завдала. Статтею 1188
Цивільного кодексу України
передбачено, що шкода, завдана
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки відшкодовується
Згідно пункту 2 статті 1187 Цивільного
кодексу України, шкода завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.
Частинами першою та другою статті 1187
Цивільного кодексу України
передбачено, що джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1
статті 1188 Цивільного кодексу України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, а за
наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, за змістом вказаних норм, у
відносинах між кількома володільцями
джерел підвищеної небезпеки
відповідальність будується на
загальному принципі вини.
Разом з тим, постановою Голосіївського
районного суду міста Києва від 10.02.12. в
адміністративній справі № 3-1051/12
встановлено, що ОСОБА_2, 01.02.12. о 07:50 год.,
в місті Києві на вул. Жилянській,
керуючи автомобілем Hyundai, д.р.н. НОМЕР_1,
не витримав безпечну дистанцію,
внаслідок чого здійснив зіткнення з
автомобілем Hyundai, д.р.н. НОМЕР_2, що
призвело до пошкодження транспортних
засобів. Таким чином, вказаною
постановою ОСОБА_2 визнанно винним у
вчиненні правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП.
Таким чином, в судовому порядку
встановлена вина ОСОБА_2, який керував
автомобілем Hyundai, д.р.н. НОМЕР_1, в
порушенні ПДР та спричиненні
пошкодження транспортного засобу Hyundai,
д.р.н. НОМЕР_2, а не автомобіля Skoda, д.р.н.
Заперечення відповідача проти позову
не приймаються судом до уваги, з огляду
на те, що згідно зі ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, приписами ч. 6 ст. 261 ЦК
України встановлено, що за регресними
зобов'язаннями перебіг позовної
давності починається від дня виконання
основного зобов'язання. Саме з моменту
виконання позивачем свого зобов'язання
за договором добровільного
страхування у нього виникає право
подати регрес ний позов до суду
(правова позиція, що викладена в
постанові Судової палати у
господарський справах Верховного суду
України № 58/168 від 27.03.12.). Разом з тим, у
відповідності до наявного в матеріалах
справи платіжного доручення № 4898 на
суму 6 481,98 грн., позивачем своє
зобов'язання за Договором було
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.
Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Разом з тим, позивачем не доведено, а
судом не встановлено належних доказів
на підтвердження того, що відповідач є
особою, відповідальною за завданий
збиток саме застрахованому у позивача
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Аналогічні
положення містяться у ч. 2 ст. 20
Господарського кодексу України.
Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України визначено основні способи
захисту цивільних прав та інтересів.
З огляду на положення зазначених норм
та принцип диспозитивності у
господарському судочинстві, позивач
має право вільно обирати способи
захисту порушеного права чи інтересу.
Разом з тим, звертаючись до
господарського суду, позивач вказує у
позовній заяві предмет та підстави
позову, тобто, самостійно визначає, яке
його право, на його суб'єктивну думку, є
порушеним, та в який спосіб належить
здійснити судовий захист порушеного
Натомість, вирішуючи спір, судам
належить з'ясувати наявність
порушеного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним у законодавстві.
Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.
При цьому, господарський суд зазначає,
що під порушенням права слід розуміти
такий стан суб'єктивного права, при
якому воно зазнавало протиправного
впливу з боку правопорушника,
внаслідок якого суб'єктивне право
уповноваженої особи зазнало зменшення
або ліквідації як такого. Порушення
права пов'язане з позбавленням його
носія можливості здійснити,
реалізувати своє право повністю або
Проте, обставини, на які посилається
позивач, не свідчать про наявність у
нього порушеного суб'єктивного права з
Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Господарський суд створює
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
Згідно з ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
юридичні особи мають право звертатися
до господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.
З наведеного вбачається, що до
господарського суду вправі звернутися
кожна особа, яка вважає, що її право чи
охоронюваний законом інтерес порушено
Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення невизнання або
При цьому, приписами ч. 2 ст. 21 ГПК
України встановлено, що позивачами є
підприємства та організації, що подали
позов або в інтересах яких подано позов
про захист порушеного чи оспорюваного
права або охоронюваного законом
Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі, в
даному випадку Публічного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «АХА Страхування».
Проте, позивачем не доведено, а судом не
встановлено обставин, які є підставою
для стягнення з відповідача на користь
позивача страхового відшкодування в
порядку регресу, з огляду на що в суду
відсутні підстави для задоволення
На підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -
В задоволенні позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.09.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко