ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року Справа № 910/20787/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Козир Т.П.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Родовід Банк"на рішення та на
постановуГосподарського суду міста
Києва від 22.04.2014 Київського
апеляційного господарського суду від
17.07.2014у справі№ 910/20787/13Господарського
судуміста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства "Родовід
Банк"до1. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Брокінвестгруп"; 2.
Державного підприємства "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль"треті особи1.
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Есттерра"; 2.
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Сорпо
Інвест"провизнання недійсними
договорівза участю представників
сторін:

позивача: Кур'ята Ю.Г., дов. від
27.09.2013;

відповідача-1: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача-2: Гостищева Н.В., дов. від
08.04.2014;

третьої особи-1: повідомлений, але не
з'явився;

третьої особи-2: повідомлений, але не
з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
міста Києва від 22.04.2014 у справі № 910/20787/13
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя - Шкурдова Л.М., судді - Сташків
Р.Б., Головатюк Л.Д.) у задоволенні
позову відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
17.07.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Буравльов С.І., судді
- Андрієнко В.В., Шапран В.В.) рішення
Господарського суду міста Києва від
22.04.2014 у справі № 910/20787/13 залишено без
змін.

Не погоджуючись із рішеннями
попередніх судових інстанцій, позивач
звернувся до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Відповідач-2 надав відзив на
касаційну скаргу, в якому заперечує
проти її задоволення, просить прийняті
у даній справі судові рішення залишити
без змін.

Відзиви на касаційну скаргу від
відповідача-1 та третіх осіб не
надходили, що не є перешкодою для суду
касаційної інстанції переглянути в
касаційному порядку оскаржувані
судові рішення судів попередніх
інстанцій.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено, що 24.02.2010 між
позивачем та відповідачем - 1 укладений
договір про передачу активів та
зобов'язань ВАТ Банк "БІГ Енергія"
(правонаступником якого є відповідач -
1), яким регулюються відносини, що
пов'язані із зміною боржника (Банку "БІГ
Енергія") у зобов'язаннях, які виникають
з договору банківського вкладу
(депозиту) від 10.11.2006 № 30/10-11-06,
укладеного з ДП "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" та заміною кредитора (Банку
"БІГ Енергія") у зобов'язаннях, що
виникають з кредитного договору від
25.12.2009 № 01/01-12-2009, укладеного з ТОВ "Сорпо
Інвест".

Відповідно до п.п. 2.1., 3.1 зазначеного
договору, ВАТ Банк "БІГ Енергія" передає
ПАТ "Родовід Банк":

- частину своїх зобов'язань,
встановлених договором банківського
вкладу (депозиту) № 30/10-11-06 (переводить
на ПАТ "Родовід Банк" частину свого
боргу за договором банківського вкладу
№ 30/10-11-06), внаслідок чого ПАТ "Родовід
Банк" заміняє ВАТ Банк "БІГ Енергія" як
зобов'язану сторону у зобов'язанні із
виплати ДП "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" суми вкладу та у
зобов'язанні зі сплати ДП "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль" процентів на таку
суму вкладу, а саме: ПАТ "Родовід Банк"
стає зобов'язаним здійснити (виконати)
замість ВАТ Банку "БІГ Енергія"
обов'язок з виплати ДП "Міжнародний
аеропорт "Бориспіль" суми вкладу в сумі
102743013,69 грн. та процентів в сумі 4323651,21
грн.;

- усі свої права за кредитним договором
№ 01/01-12-2009, відступає права вимоги до
ТОВ "Сорпо Інвест" за кредитним
договором № 01/01-12-2009 на користь ПАТ
"Родовід Банк", внаслідок чого ПАТ
"Родовід Банк" заміняє ВАТ Банк "БІГ
Енергія" як кредитора у наступних
зобов'язаннях, в тому числі, але не
виключно: сума основного зобов'язання
107000000,00 грн., процентна ставка за
користування кредитними коштами - 19 %
річних, що станом на дату підписання
договору складає 66664,90 грн., сплата
нарахованих процентів здійснюється в
кінці строку дії кредитного договору,
строк повернення кредитних коштів -
07.06.2010 та в інших правовідносинах
відповідно до умов кредитного
договору.

Згідно з п.п. 2.5, 2.7, 3.9, 3.13 договору,
передача ПАТ "Родовід Банк"зобов'язань
за депозитом та передача ПАТ "Родовід
Банк" прав вимоги за кредитним
договором здійснюється згідно з цим
договором та згідно з актами про
передавання-приймання зобов'язань за
депозитом та прав вимоги за кредитним
договором; днем передачі зобов'язань за
депозитом та права вимоги за кредитним
договором є день підписання сторонами
акта про передавання-приймання
зобов'язань за депозитом та акта про
передавання-приймання прав вимоги за
кредитним договором, укладення
договору про відступлення права за
договором іпотеки.

Як передбачено розділом 4 договору,
сторони домовились, що після передачі
Банком "БІГ Енергія" ПАТ "Родовід Банк"
зобов'язань за депозитом та прав вимоги
за кредитним договором, ВАТ Банк "БІГ
Енергія" зобов'язане сплатити ПАТ
"Родовід Банк" суму зобов'язань за
депозитом, яка становить 107066664,90 грн. та
складається із суми вкладу та суми
процентів, а ПАТ "Родовід Банк"
зобов'язане сплатити ВАТ Банку "БІГ
Енергія" вартість прав вимоги за
кредитним договором № 01/01-12-2009, яка
відповідно до звіту про незалежну
оцінку вартості активів ВАТ Банк "БІГ
Енергія" у вигляді майнових прав (права
вимоги) за кредитним договором від
25.12.2009 №01/01-12/2009 з ТОВ "Сорпо Інвест"
становить 107066664,90 грн.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 24.02.2010 сторонами
договору підписані акт
прийому-передачі документів та
інформації за правами вимоги за
кредитним договором від 25.12.2009 №
01/01-12-2009, акт про передавання-приймання
права вимоги, договір про відступлення
прав вимоги за іпотечним договором, акт
приймання-передачі документів до
договору про відступлення прав вимоги
за іпотечним договором, акт про
передавання-приймання зобов'язань за
депозитом, акт прийому-передачі
документів та інформації за
зобов'язаннями за договором
банківського вкладу (депозиту) від
10.11.2006 №30/10-11-06.

На виконання умов договору про
передачу активів та зобов'язань від
24.02.2010 між ПАТ "Родовід Банк" (Банк) та ДП
"Міжнародний аеропорт "Бориспіль"
(Вкладник) укладений договір
строкового банківського вкладу в
національній валюті юридичної
особи-резидента від 24.02.2010 №104.1/03-Д-10, за
умовами якого Банк приймає від
Вкладника на строковий депозитний
рахунок № 0054 грошові кошти в сумі
107066664,90 грн. та зобов'язується повернути
Вкладникові суму вкладу 02.03.2011 і
сплатити нараховані проценти за
вкладом на умовах та в порядку,
встановлених цим договором.

Як з'ясовано судами, з банківської
виписки про рух коштів на депозитному
рахунку ДП "Міжнародний аеропорт
"Бориспіль" вбачається належне
виконання сторонами умов договору
строкового банківського вкладу.

Також, між ВАТ Банком "БІГ Енергія" та
ПАТ "Родовід Банк" 24.02.2010 укладений
договір про відступлення прав вимоги
за іпотечним договором, за умовами
якого ВАТ Банк "БІГ Енергія" відступило
ПАТ "Родовід Банк" всі права вимоги за
договором іпотеки від 25.12.2009,
укладеного між ВАТ Банком "БІГ Енергія"
та ВАТ "Есттерра".

Предметом позовних вимог, як
правильно визначено судами попередніх
інстанцій, є визнання недійним
договору про передачу активів та
зобов'язань ВАТ Банк "Біг Енергія" від
24.02.2010, договору про відступлення прав
вимоги за іпотечним договором від
24.02.2010 №604 та договору строкового
банківського вкладу в національній
валюті юридичної особи - резидента від
24.02.2010 № 104.1/03-Д-10 з підстав їх
невідповідності ст.ст. 203, 215, 230 ЦК
України, оскільки момент укладення
оскаржуваних договорів відповідачем - 1
було введено позивача в оману щодо
фінансового стану позичальника, тобто
відповідачем - 1 було надано кредит
підприємству, яке, на переконання
позивача, завідомо не було здатне
погасити кредитну заборгованість.

Також, позивач зазначив, що
відповідач - 2 ввів його в оману тим, що
не виконав своїх зобов'язань в частині
виконання домовленостей про
співробітництво, а саме здійснення у
нього розрахунково-касового
обслуговування клієнта, розміщення
депозитів, реалізація зарплатного
проекту та інше.

Приймаючи рішення у справі про
відмову у задоволенні позовних вимог,
суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд,
керуючись нормами ЦК України та
надаючи оцінку всім матеріалам справи
в сукупності дійшов висновку про
відсутність доказів, що сторони
спірних договорів при їх укладенні
діяли під впливом обману.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадках та порядку,
визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину сторонами вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Зміст правочину
складають як права та обов'язки, про
набуття, зміну, припинення яких
домовилися учасники правочину.

Слід зазначити, що правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав
і за наслідками, визначеними законом, а
тому слід встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання
певних юридичних наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

В п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від
06.11.2009 № 9 роз'яснено, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

При цьому, правочин може бути
визнаний вчиненим під впливом обману у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману щодо
фактів, які впливають на укладення
правочину. Ознакою обману, на відміну
від помилки, є умисел: особа знає про
наявність чи відсутність певних
обставин і про те, що друга сторона,
якби вона володіла цією інформацією, не
вступила б у правовідносини, невигідні
для неї. Обман також має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Водночас, саме позивач як сторона, яка
діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману. Якщо все інше, крім
умислу, доведено, вважається, що мала
місце помилка.

Як встановили суди попередніх
інстанцій, на момент укладення
договору від 24.02.2010 про передачу
активів та зобов'язань ВАТ Банк "Біг
Енергія", договору про відступлення
прав вимоги за іпотечним договором від
24.02.2010 № 604 та договору строкового
банківського вкладу в національній
валюті юридичної особи - резидента від
24.02.2010 № 104.1/03-Д-10, предмет іпотеки
(земельні ділянки) відповідав вимогам
ч.ч. 1, 3 ст. 5 Закону України "Про іпотеку".

В договорі іпотеки від 25.12.2009, згідно з
яким ТОВ "Есттерра" передавало в
іпотеку ВАТ Банк "БІГ Енергія" дві
земельні ділянки, і який наданий
позивачу разом з іншими документами
при укладенні оспорюваних правочинів,
відображено сторонами договору,
по-перше: наявність попереднього
забезпечувального обтяження перед
позивачем за кредитним договором від
22.12.2005 № 01/11-12-2005 (договір іпотеки від
21.11.2008), а також зазначено ТОВ "Есттерра",
що цільове використання двох земельних
ділянок - "під житлову та громадську
забудову".

Таким чином на момент укладення
правочинів позивач, одержавши 24.02.2010
пакет документів, знав або повинен був
знати про наявність проблемної
кредитної заборгованості в зв'язку з
передачею в іпотеку земельних ділянок
в забезпечення зобов'язання перед
установою банку в другий раз. Також
позивачем не доведено, що відповідач - 1
на момент укладення правочинів знав
про те, що земельні ділянки знаходяться
в оренді у третіх сторін, які
використовують їх для
сільськогосподарського виробництва, і
приховав даний факт від позивача.
Зазначене досліджено попередніми
судовими інстанціями і колегія суддів
касаційної інстанції з цим
погоджується.

Що стосується доводів позивача
відносно введення його в оману
відповідачем - 2, а саме, що, на
переконання позивача, відповідач - 2 не
виконав своїх зобов'язань в частині
виконання домовленостей про
співробітництво, а саме здійснення у
нього розрахунково-касового
обслуговування клієнта, розміщення
депозитів, реалізація зарплатного
проекту та інше), то судами встановлено,
що зазначене не є обманом в розумінні
ст. 230 ЦК України, оскільки ці обставини
не існували на момент укладення
оспорюваних угод, а лише свідчать про
наміри сторін в майбутньому
здійснювати свої господарські
взаємовідносини тим чи іншим чином,
норми цивільного та господарського
законодавства визначають загальні
умови відповідальності за невиконання
чи неналежне виконання взятих на себе
зобов'язань.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на наведене, Вищий
господарський суд України вважає, що
місцевий господарський суд, з яким
обґрунтовано погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов вірного
висновку, що сторонами, які укладали
спірні правочини та виявляли власну
волю до їх укладання, не підтверджено
факт невірного сприймання фактичних
обставин правочинів, вказаних
позивачем як підстави визнання їх
недійсними, а отже при укладанні
правочинів останній не був введений в
оману та повністю усвідомлював правові
наслідки своїх дій.

Господарський суд приймає тільки
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Враховуючи зазначене, Вищий
господарський суд України вважає, що
суди попередніх інстанцій дійшли
мотивованого висновку, що позивачем, в
межах заявленого позову, не
підтверджено відповідно до ст.ст. 33, 34
ГПК України наявність підстав для
визнання спірних договорів недійсними
в судовому порядку на підставі ст.ст. 203,
215, 230 ЦК України.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

Матеріали справи свідчать про те,
що судами в порядку ст.43 ГПК України
всебічно, повно і об'єктивно досліджено
матеріали справи в їх сукупності і
вірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.

Поряд з цим, колегія суддів
касаційної інстанції вважає за
необхідне зазначити, що позивач не
позбавлений права звернутись до суду з
іншим позовом.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені в
касаційній скарзі, були предметом
дослідження суду апеляційної
інстанції, їм дана належна оцінка, тому
відхиляються як необґрунтовані та
такі, що не спростовують зроблених
судом висновків. При цьому, в частині
встановлення фактичних обставин
справи та переоцінки наявних доказів
касаційна скарга не відповідає вимогам
ст.ст. 1115, 1117 ГПК України стосовно меж
перегляду справи в касаційній
інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи
в суді касаційної інстанції та
повноваження останнього, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані судові рішення
відповідають вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
22.04.2014 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
17.07.2014 у справі № 910/20787/13 - без змін.

Головуючий суддя
Л.Б. ІВАНОВА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР