ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"15" вересня 2014 р.
Справа № 911/3442/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Біла Церква

до Боярської міської ради
Києво-Святошинського району Київської
області

про зобов`язання вчинити дії

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - ОСОБА_2 предст. дов. №02-10/2 від
08.01.2014р.;

відповідач - ОСОБА_1 (особисто).

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(позивач) звернувся до господарського
суду Київської області з позовом до
Боярської міської ради
Києво-Святошинського району Київської
області (відповідач) про зобов'язання
відповідача внести зміни до преамбули
Договору оренди приміщення № 23 від
02.11.1999р. та п. 1.1, виклавши їх в редакції,
запропонованій позивачем.

В обґрунтування своїх вимог, позивач
посилається на те, що відповідач,
всупереч нормам чинного законодавства,
відмовляється внести зміни до Договору
оренди приміщення № 23 від 02.11.1999р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 14.08.2014р. було порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 08.09.2014р.

Через канцелярію суду 08.09.2014р.
відповідачем було подано відзив, у
якому він проти позову заперечує та
просить суд відмовити в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.
Зазначений відзив прийнятий судом до
розгляду та залучений до матеріалів
справи.

В судовому засіданні 08.09.2014р.
оголошувалась перерва в порядку ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України на 15.09.2014р.

Згідно ч. 2 ст. 82 ГПК України, рішення
приймається господарським судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
господарського процесу, а також
доказів, які були витребувані
господарським судом, у нарадчій
кімнаті.

Відповідно до ч. 1 статі 85 ГПК України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

В судовому засіданні 15.09.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд -

встановив:

02 листопада 1999 року між Дирекцією
кіномережі Києво-Святошинського
району (Орендодавець) та Приватним
підприємцем ОСОБА_1 укладено договір
оренди приміщень № 23, відповідно до
умов якого, Орендодавець передає, а
Орендар приймає в строкове платне
володіння та користування кінотеатр
ІНФОРМАЦІЯ_1 загальною площею, який
знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 4.1. Договору, орендна
плата становить 5% річних від
експертної оцінки кінотеатру.

Пунктом 9.1. передбачено, що договір діє
з 05 листопада 1999р. по 04 листопада 2004р.

Додатковою угодою № 1 від 15.05.2002 року
сторони внесли зміни до даного пункту
договору та виклали його у наступній
редакції: договір діє з 05 листопада 1999р.
по 04 листопада 2014р.

Згідно з п. 9.2. Договору, зміни,
доповнення до цього Договору або його
розірвання вирішуються за згодою
сторін. Зміни і доповнення до Договору
розглядаються сторонами на протязі
одного місяця. Одностороння відмова
від виконання даного Договору, його
безпідставне розірвання, а також
внесення до нього змін і доповнень не
допускаються.

Рішенням Боярської міської ради
Києво-Святошинського району Київської
області I пленарного засідання
чергової XLII сесії V скликання № 42/1925
прийнято до комунальної власності
територіальної громади міста Боярка
об'єкт нерухомого майна - нежилі
приміщення кінотеатру ІНФОРМАЦІЯ_1, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

На підставі даного рішення КП БТІ
Києво-Святошинської районної ради
Київської області зареєструвало
свідоцтво на право комунальної
власності.

Як стверджує позивач, він неодноразово
звертався з листами до відповідача, в
яких просив привести договір оренди до
відповідності з вимогами
законодавства, а саме: змінити в
преамбулі договору особу орендодавця,
змінити форму власності орендованого
майна, зробити розрахунок орендної
плати та надати рахунки для
перерахування орендної плати орендарю.

Проте, за словами позивача, відповідач
ухиляється від підписання змін до
договору оренди, у зв'язку з чим позивач
був змушений звернутися з позовом до
суду з позовної вимогою про
зобов'язання відповідача внести зміни
до Договору оренди приміщень № 23 від
02.11.1999р.

Відповідач, у свою чергу, проти позову
заперечує та зазначає, що чинним
законодавством та умовами договору
оренди приміщень № 23 не передбачено
обов'язку відповідача вносити зміни у
договір, у випадку зміни орендодавця.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 23 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна», в разі переходу
права власності до інших осіб договір
оренди зберігає чинність для нового
власника.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», у разі зміни власника майна,
переданого в оренду, до нового власника
переходять права і обов'язки за
договором оренди.

Проаналізувавши дані норми, суд
прийшов до висновку, що ними не
передбачений обов'язок сторін вносити
зміни в договір оренди у випадку зміни
орендодавця, а отже застосуванню
підлягають приписи ст. 652 ЦК України.

Відповідно до даної статті, у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Істотної зміною обставин вважають
події, які суттєвим чином змінюють
рівновагу договірних обов'язків в силу
збільшення для сторони вартості
виконання або зменшення цінності
отримуваного стороною виконання.

«Істотна зміна обставин» є оціночною
категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 652
ЦК дає визначення цього поняття,
зауважуючи на тому, що зміна обставин є
істотною, якщо вони змінилися
настільки, що, якби сторони могли це
передбачити, вони не уклали б договір
або уклали б його на інших умовах.

Доказовою основою підстав для внесення
змін до договору у відповідності до
положень ст. 652 ЦК України є два етапи:
наявність істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору; при встановленні зазначених
обставин суди оцінюють наявність умов,
визначених ч. 2 цієї статті.

Позивачем не наведено обставин, які б
погіршували його становище після зміни
орендодавця та не обґрунтовано, яким
чином така зміна збільшила для нього
вартість виконання своїх договірних
зобов'язань за Договором оренди чи
зменшила для нього цінність від
користування орендованим майном.

Позивач також стверджує, що відповідач
безпідставно відмовив йому у
погодженні на розташування в
приміщенні кінотеатру кафе-бару, чим
здійснив перешкоду для його
підприємницької діяльності.

З цього приводу суд зазначає, що,
відповідно до ст. 4 Закону України «Про
місцеве самоврядування», основним
принципом місцевого самоврядування є
принцип колегіальності, а отже рішення
приймаються колегіально більшістю
голосів, тому твердження позивача про
безпідставну відмову ради є
необґрунтованим та не відповідає
дійсності, оскільки матеріали справи
містять лист в якому зазначено, що на
розгляд ради виносилось дане питання,
проте рішення не набрало необхідної
кількості голосів.

Крім того, за словами позивача, йому не
відомі нові реквізити для сплати
орендної плати, у зв'язку з чим останній
просить суд шляхом зобов'язання
відповідача внести зміни до договору
оренди, вказати нові реквізити
орендодавця.

Однак, таке твердження спростовується
матеріалами справи, зокрема, листом №
02-10/627 від 14.04.2014р., в якому відповідач
повідомив реквізити для сплати
позивачем орендної плати за договором.

Слід також зазначити, що позивач, який
виявив бажання змінити умови договору,
повинен був підпорядкувати свої дії
правилам ст.188 ГК України, оскільки саме
цієї нормою права регламентується
механізм внесення змін до договору.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом; а також у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору.

Однак, позивач всупереч чинному
законодавству, відповідних дій
спрямованих на внесення змін до
договору оренди не вчинив, а листи, які
були надіслані позивачем на адресу
відповідача, не можуть вважатись
пропозицією про внесення змін у
договір в розумінні ст. 188 ГК України.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлено що на момент звернення
позивача з позовом до суду, пропозиції
щодо внесення змін до договору та
проекту цих змін, як це передбачено
чинним законодавством відповідачу від
позивача не надходило.

З урахуванням вищезазначеного, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір при відмові в задоволенні
позову покладається на позивача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 44, 49, 82-84 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Дата підписання повного тексту
рішення: 24.09.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.