ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року
Справа № 915/1325/14

Господарський суд Миколаївської
області у складі судді Олейняш Е.М. при
секретарі судового засідання Костенко
Ю. В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Насіння», вул. Щорса, будинок 18, кв. 3, м.
Київ, 01133

поштова адреса: вул. Клінічна, 25, м. Київ,
03141

до відповідача Публічного
акціонерного товариства «Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція», вул. О.
Сизоненка, будинок 5, м. Баштанка,
Баштанський район, Миколаївська
область, 56100

про стягнення заборгованості за
Договором № 19-2603/пр639х від 26.03.2013 року в
сумі 95 247, 70 грн., в тому числі: 65 446, 44
грн. - основного боргу; 9 892, 27 грн. - пені;
9 349, 49 грн. - штрафу; 8 671, 42 грн. -
інфляційних втрат; 1 888, 08 грн. - 3 % річних.

за участю представників сторін:

від позивача Добровольський Євген
Олександрович, довіреність № 3054 від
29.12.2011 року;

від відповідача Паляниця Лілія
Леонідівна, довіреність № 00-00-01 від
04.09.2014 року.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Насіння» звернулось до
господарського суду Миколаївської
області з позовними вимогами до
відповідача Публічного акціонерного
товариства «Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція» про
стягнення заборгованості за Договором
№ 19-2603/пр639х від 26.03.2013 року в сумі 95 247, 70
грн., в тому числі: 65 446, 44 грн. - основного
боргу; 9 892, 27 грн. - пені; 9 349, 49 грн. -
штрафу; 8 671, 42 грн. - інфляційних втрат; 1
888, 08 грн. - 3 % річних.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 20.08.2014 року
позовну заяву прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі, розгляд
справи в судовому засіданні призначено
на 09.09.2014 року.

В судовому засіданні 09.09.14 року
оголошувалась перерва до 23.09.14 року.

Представник позивача в судовому
засіданні 23.09.14 року позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
суд позов задовольнити. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив наступне.

26.03.2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Насіння» та Публічним акціонерним
товариством «Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція» було
укладено Договір № 19-2603/пр639х,
відповідно до якого позивач
зобов'язався передати товар, а
відповідач - прийняти товар і оплатити
його на умовах Договору.

Позивач виконав свої зобов'язання
належним чином, поставивши на адресу
відповідача товар - 205 літрів та 31
кілограм засобів захисту рослин,
загальна вартість яких складає 93 494, 92
грн., що підтверджується видатковою
накладною № Н-БХ-2703-003 від 27.03.13 року та
довіреністю № 10 від 09.09.13 року.

Згідно умов вищезазначеного
Договору позивач зобов'язався оплатити
товар в декілька етапів, а саме:

- 30 % вартості товару в строк до
27.03.13 року;

- 70 % вартості товару - в строк до
01.09.13 року.

На виконання грошового
зобов'язання з оплати поставленого
товару відповідач сплатив 28 048, 48 грн.,
що підтверджується банківською
випискою від 26.03.13 року.

Отже, грошове зобов'язання з
оплати 65 446, 44 грн. вартості
поставленого товару відповідач до
цього часу не виконав.

Із посиланням на ст. 625 ЦК України,
232 ГК України та умови Договору
позивачем за порушення строків
виконання грошового зобов'язання
нараховано 9 892, 27 грн. - пені; 9 349, 49 грн. -
штрафу; 8 671, 42 грн. - інфляційних втрат; 1
888, 08 грн. - 3 % річних.

Представник відповідача в
судовому засіданні 23.09.14 року проти
позову заперечив та просив суд в позові
відмовити. На виконання вимог ухвали
суду відповідачем подано суду
письмовий відзив на позовну заяву (арк.
справи 40-42). В обґрунтування заперечень
представником відповідача зазначено
наступне.

По-перше, враховуючи негативний
майновий стан, відповідач просив суд
зменшити розмір пені, штрафу,
інфляційних втрат та 3 % річних.

По-друге, із посиланням на приписи
ст. 232 ГК України, ст. 625 ЦК України
відповідач зазначив, що сума
інфляційних в розмірі 8 671, 42 грн., яка
заявлена до стягнення, має бути
доведена позивачем в якості збитків, що
негативно вплинули на фінансовий стан
позивача, чого останнім зроблено не
було. Виходячи з положень ч. 1 ст. 232 ГК
України розмір таких збитків (в даному
випадку - сума інфляційних втрат)
можуть бути відшкодовані в частині, не
покритій штрафними санкціями, тобто
пенею та штрафом. З огляду на те, що сума
штрафних санкцій є більшою, ніж сума
інфляційних втрат, вказані збитки
(інфляційні втрати) відшкодуванню не
підлягають.

По-третє, із посиланням на приписи
ст. 232 ГК України відповідачем
зазначено, що п. 11.5 Договору суперечить
приписам законодавства, оскільки
передбачає нарахування пені без
обмеження строку. Відтак, відповідач на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України просив
суд вважати недійсним п. 11.5 Договору та
не брати його до уваги при розрахунку
пені.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши та оцінивши усі
подані у справу докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд встановив
наступне.

26.03.2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Насіння» (продавець) та Публічним
акціонерним товариством «Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція»
(покупець) було укладено Договір №
19-2603/пр639х, відповідно до умов якого
продовець зобов'язався у строки,
визначені договором, передати у
власність покупця (поставити) товар, а
покупець зобов'язався прийняти товар і
оплатити його на умовах Договору (п. 1.1
Договору) (арк. справи 8-12).

Договір підписано сторонами та
скріплено печатками.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України
між сторонами на підставі Договору
виникли зобов'язальні відносини.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Умовами Договору сторони
погодили наступне.

Відповідно до п. 1.2 Договору
найменування товару визначене в
Додатках до цього Договору, які
складають його невід'ємну частину.

Відповідно до п. 2.2 Договору у
випадку розбіжності даних у Додатках
до цього Договору та у видаткових
накладних щодо кількості товару
перевагу має видаткова накладна.

Відповідно до п. 5.1 Договору ціна
за одиницю товару кожного найменування
та її еквівалент в іноземній валюті
наводяться в Додатках до цього
Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору
загальна вартість товару повинна бути
сплачена покупцем у строк,
встановлений в Додатках до цього
Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до
Договору товар повинен бути
поставлений покупцю в строк до 01.04.13
року. На момент укладення Додатку № 1
загальна вартість товару з ПДВ складає
93 494, 92 грн. і сплачується покупцем в
наступні строки:

- 30 % вартості товару в строк до
27.03.13 року;

- 70 % вартості товару - в строк до
01.09.13 року (арк. справи 12).

Відповідно до п. 6.2 Договору
оплата здійснюється у гривнях у
безготівковій формі шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок продавця згідно наданого
рахунку-фактури.

Відповідно до п. 7.3 Договору
перехід права власності на товар
відбувається в момент фактичної
передачі товару та підписання
видаткових накладних на товар.

Відповідно до розділу 10 Договору
цей договір набирає чинності з моменту
його підписання уповноваженими
представниками та засвідчення
печатками сторін. Строк дії цього
Договору становить 12 місяців.
Закінчення строк Договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
Договору.

Судом встановлено наступне.

На виконання умов Договору
позивачем було поставлено відповідачу
товар на загальну суму 93 494, 92 грн. з ПДВ,
що підтверджується Видатковою
накладною № Н-БХ-2703-003 від 27.03.13 року
(арк. справи 13). Видаткова накладна
підписана сторонами та скріплена
печатками юридичних осіб. Товар
отримано відповідачем на підставі
Довіреності № 129 від 26.03.13 року (арк.
справи 14).

Факт поставки та отримання товару
відповідачем учасниками процесу не
заперечувався.

Відповідачем на виконання умов
Договору сплачено позивачу 28 048, 48 грн.,
що підтверджується банківською
випискою за 26.03.13 року (арк. справи 15).
Отже, відповідачем фактично частково
виконано зобов'язання з оплати за
поставлений товар.

Як вказано в Додатку № 1 до
Договору 30 % вартості товару, що
фактично становить 28 048, 48 грн. (93 494, 92
грн. х 30 % = 28 048, 48 грн.), має бути сплачено
відповідачем в строк до 27.03.13 року.
Тобто, в цій частині зобов'язання
виконано відповідачем належним чином
відповідно до умов Договору.

Як вказано в Додатку № 1 до
Договору 70 % вартості товару, що
фактично становить 65 446, 44 грн. (93 494, 92
грн. х 70 % = 65 446, 44 грн.), має бути сплачено
відповідачем в строк до 01.09.13 року.

Як вбачається з листа № 24 від 20.06.14
року відповідач ПАТ "Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція"
зобов'язувалась погасити
заборгованість за 2013 рік в сумі 65 446, 44
грн. до 10.07.14 року (арк. справи 48).

Проте, в порушення умов Договору
відповідачем вказана сума в розмірі 65
446, 44 грн. не сплачена.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищевикладене, суд
дійшов висновку про підставність та
обґрунтованість вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача суми
заборгованості за поставлений товар в
розмірі 65 446, 44 грн., оскільки суду не
подано доказів сплати вказаної
заборгованості, строк оплати якої
настав, як і не спростовано факту
наявності вказаної заборгованості.

Отже, вимога про стягнення
основної заборгованості у розмірі 65 446,
44 грн. є підставною, обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про
стягнення з відповідача 8 671, 42 грн. -
інфляційних втрат та 1 888, 08 грн. - 3 %
річних, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.13 року з
останніми змінами від 10.07.14 року № 14
інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування
здійснюються окремо за кожен період
часу, протягом якого діяв відповідний
індекс інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Вказана позиція викладена також в
постанові Верховного Суду України від
23.01.12 року по справі № 37/64.

Позивачем нараховано відповідачу
8 671, 42 грн. - інфляційних втрат за період
з вересня 2013 року по липень 2014 року.
Перевіривши за допомогою Бази
"Законодавство" розрахунок розміру
інфляційних втрат, судом встановлено,
що позивачем правильно застосовано як
період нарахування, так і розмір
індексів інфляції. Детальний
розрахунок інфляційних втрат,
здійснений судом, наявний в матеріалах
справи (арк. справи 37). Враховуючи
вищевикладене, суд дійшов висновку про
обгрунтованість та підставність
заявленої позовної вимоги. Отже,
позовна вимога в частині стягнення 8 671,
42 грн. - інфляційних втрат підлягає
задоволенню.

Позивачем нараховано відповідачу
1 888, 08 грн. - 3 % річних за період з 02.09.13
року по 18.08.14 року на суму
заборгованості в розмірі 65 446, 44 грн.
Перевіривши за допомогою Бази
"Законодавство" розрахунок розміру 3 %
річних, судом встановлено, що позивачем
правильно визначено період
нарахування та арифметично правильно
здійснено розрахунок 3 % річних.
Детальний розрахунок 3 % річних,
здійснений судом, наявний в матеріалах
справи (арк. справи 38). Враховуючи
вищевикладене, суд дійшов висновку про
обгрунтованість та підставність
заявленої позовної вимоги. Отже,
позовна вимога в частині стягнення 1 888,
08 грн. - 3 % річних підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про
стягнення з відповідача 9 892, 27 грн. -
пені та 9 349, 49 грн. - штрафу, то слід
зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом та якщо внаслідок прострочення
боржника виконання зобов'язання
втратило інтерес для кредитора, він
може відмовитися від прийняття
виконання і вимагати відшкодування
збитків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки,
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України встановлює,
що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України
якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.
Суб'єктами права застосування штрафних
санкцій є учасники відносин у сфері
господарювання, зазначені у статті 2
цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України
законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

Відповідно ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Отже, яким би способом не
визначався в договорі розмір пені, він
не може перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
договором може бути стягнуто лише пеню,
сума якої не перевищує ту, що обчислено
на підставі подвійної облікової ставки
Національного банку України (вказана
правова позиція викладена у постанові
Верховного Суду України по справі №
5002-2/5109-2010 від 07.11.11 року).

Відповідно до п. 11.2 Договору за
порушення строків виконання
зобов'язань за цим Договором сторона,
яка допустила прострочку, сплачує
другій стороні пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України,
нарахованої на суму простроченого
зобов'язання за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 11.3 Договору в
разі ухилення від оплати вартості
товару понад 15 календарних днів
покупець, крім пені, сплачує продавцеві
штраф в розмірі 10 % від загальної
вартості товару.

Відповідно до п. 11.5 Договору
нарахування штрафних санкцій за
невиконання чи неналежне виконання
зобов'язань за цим Договором
здійснюється без обмеження строку.
Строк позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язань за цим
договором становить три роки.

Щодо заперечень відповідача про
наявність підстав для визнання
недійсним п. 11.5 Договору на підставі п. 1
ч. 1 ст. 83 ГПК України, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право визнати недійсним
повністю чи у певній частині пов'язаний
з предметом спору договір, який
суперечить законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно ст. 232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до п. 2.5 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.13 року з
останніми змінами від 10.07.14 року № 14
щодо пені за порушення грошових
зобов'язань застосовується припис
частини шостої статті 232 ГК України.
Даним приписом передбачено не позовну
давність, а період часу, за який
нараховується пеня і який не повинен
перевищувати шести місяців від дня,
коли відповідне зобов'язання мало бути
виконане; законом або укладеним
сторонами договором може бути
передбачено більшу або меншу
тривалість цього періоду.

Умовами п. 11.5 Договору сторони
домовились збільшити період
нарахування штрафних санкцій, а також
збільшити строк позовної давності,
який застосовується до вимог про
стягнення штрафних санкцій. Як вказано
вище, чинним законодавством (ст. 232 ГК
України та ст. 259 ЦК України)
передбачено право суб'єктів
господарювання при укладенні
договорів збільшувати як період
нарахування штрафних санкцій, так і
строк позовної давності. Відтак, суд
дійшов висновку, що умова п. 11.5 Договору
відповідає вимогам чинного
законодавства, а відтак, в суду
відсутні правові підстави для
застосування п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України та
визнання недійсним вказаного пункту
договору.

Судом встановлено наступне.

Позивачем здійснено нарахування
пені у розмірі 9 892, 27 грн. за період з
02.09.13 року по 18.08.14 року на суму
заборгованості в розмірі 65 446, 44 грн.
(арк. справи 3).

Перевіривши розрахунок розміру
пені за допомогою Бази "Законодавство",
судом встановлено, що позивачем
здійснено нарахування пені за
несвоєчасну оплату товару відповідно
до вимог чинного законодавства та умов
Договору. Нарахування здійснено,
виходячи з подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення з урахуванням положень п.
11.2 та п. 11.5 Договору. Детальний
розрахунок розміру пені, здійснений
судом, наявний в матеріалах справи (арк.
справи 39). Отже, нарахування пені у
розмірі 9 892, 27 грн. за період з 02.09.13 року
по 18.08.14 року є обгрунтованим та
підставним.

Позивачем здійснено нарахування
штрафу у розмірі 9 349, 49 грн. відповідно
до умов п. 11.3 Договору, яким
передбачено, що покупець сплачує
продавцеві штраф в розмірі 10 % від
загальної вартості товару в разі
ухилення від оплати вартості товару
понад 15 календарних днів.

Відповідачем порушено строк
оплати товару більше як на 15
календарних днів, в результаті чого у
позивача виникло право на нарахування
штрафу. Перевіривши розрахунок розміру
штрафу, судом встановлено, що
розрахунок здійснено позивачем
арифметично правильно та з урахуванням
умов договору, а саме: 10 % х 93 494, 92 грн. = 9
349, 49 грн. Отже, нарахування штрафу у
розмірі 9 349, 49 грн. є обгрунтованим та
підставним.

Судом також взято до уваги, що
відповідач у своєму письмовому відзиві
на позов, заперечуючи проти стягнення
пені, штрафу, трьох відсотків річних та
інфляційних втрат, посилається на
приписи ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК
України та просить суд зменшити розмір
пені, штрафу, трьох відсотків річних та
інфляційних втрат.

В судовому засіданні 23.09.14 року
представник відповідача вказане
клопотання підтримав та просив суд
зменшити розмір пені, штрафу, трьох
відсотків річних та інфляційних втрат.
Позивач заперечив проти зменшення
розміру пені та штрафу, зазначивши
також про неможливість зменшення
розміру 3 % річних та інфляційних втрат.

Розглянувши вказане клопотання,
судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не
завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Системний аналіз вищевказаних
норм дозволяє дійти висновку про те, що
суди мають право при прийнятті рішення
про стягнення штрафу зменшувати його
розмір з урахуванням усіх конкретних
обставин справи.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.11 року з
останніми змінами від 10.07.14 року
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі ГПК йдеться
про можливість зменшення розміру саме
неустойки (штрафу, пені), а тому вона не
може застосовуватися у вирішенні
спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум
збитків та шкоди (стаття 22, глава 82
Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма
може застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України. Якщо
відповідні санкції застосовуються не у
зв'язку з порушенням зобов'язання, а з
інших передбачених законом підстав
(наприклад, за порушення вимог
конкурентного законодавства), їх
розмір не може бути зменшено судом.

У резолютивній частині судового
рішення зазначається про часткове
задоволення позову і розмір суми
неустойки, що підлягає стягненню.
Судовий збір у разі зменшення судом
розміру неустойки покладається на
відповідача повністю, без урахування
зменшення неустойки.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
грунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ч. 1 ст.
32 ГПК України).

При вирішенні питання про
зменшення розміру неустойки, судом
враховано, що основним видом
діяльності ПАТ "Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція" є
вирощування сільськогосподарських
культур. Як вбачається з Висновків про
форс-мажорні обставини
Торгово-промислової палати України №
1042/05-4 від 24.05.12 року, № 2301-05-4 від 04.10.12
року та № 1522/05-4 від 16.07.13 року внаслідок
несприятливих умов перезимівлі 2011-2012
років на площах відповідача загнули
посіви озимого ячменю на площі 816 га,
озимої пшениці на площі 495 га, озимого
ріпаку на площі 304 га; внаслідок посухи
протягом літнього періоду 2012 року на
площах відповідача загинули посіви
соняшнику на площі 801 га; внаслідок
посухи протягом квітня-травня 2013 року
на площах відповідача пошкоджені 60 %
посівів озимої пшениці на площі 462 га,
озимого ячменю на площі 395 га, ріпаку на
площі 222 га (арк. справи 43-45). Вказані
обставини, розцінено судом як
виняткові та виключні, які, крім того,
не залежать від волі відповідача.

Судом також враховано збитковий
стан відповідача, що підтверджується
поданими суду Балансом станом на 31.12.13
року та Звітом про фінансові
результати за 2013 рік, з яких вбачається,
що збиток підприємства за звітний
період становить - 1 710 тис. грн., а за
аналогічний період попереднього року -
1 816 тис. грн. (арк. справи 50-53). Враховуючи
скрутний фінансовий стан відповідача,
а також наявність протягом останніх
років форс-мажорних обставин внаслідок
несприятливих погодніх умов, які
негативно впливають на господарську
діяльність відповідача, відсутність
завданих збитків, суд дійшов висновку,
керуючись п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, про
наявність правових підстав для
зменшення розміру пені та штрафу на 50 %.
Отже, з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 4 946, 14 грн. - пені та 4
674, 75 грн. - штрафу. Як вказано вище,
інфляційні нарахування та 3 % річних є
способом захисту майнового права, не є
санкціями, а відтак, їх розмір не може
бути зменшено судом на підставі ст. 551
ЦК України, ст. 233 ГК України, п. 3 ч. 1 ст. 83
ГПК України.

Частина 1 ст. 15 ЦК України
встановлює, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу. Вказаною
нормою обов'язок доказування
покладений на сторони процесу.
Доказування полягає у поданні доказів
сторонами та доведенні їх
переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене,
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Судовий збір в розмірі 1 904, 95 грн.
відповідно до ст. 49 ГПК України слід
відшкодувати позивачу з відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. 22, 33, 43, 44, 49, 82, п. 3 ч. 1 ст. 83, ст. 84
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

частково задовольнити позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Насіння» до відповідача Публічного
акціонерного товариства «Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція» про
стягнення заборгованості за Договором
№ 19-2603/пр639х від 26.03.2013 року в сумі 95 247, 70
грн., в тому числі: 65 446, 44 грн. - основного
боргу; 9 892, 27 грн. - пені; 9 349, 49 грн. -
штрафу; 8 671, 42 грн. - інфляційних втрат; 1
888, 08 грн. - 3 % річних.

Стягнути відповідача Публічного
акціонерного товариства «Баштанська
сільськогосподарська
машинно-технологічна станція», вул. О.
Сизоненка, будинок 5, м. Баштанка,
Баштанський район, Миколаївська
область, 56100 () на користь
позивача Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Насіння», вул. Щорса, будинок 18, кв. 3, м.
Київ, 01133; поштова адреса: вул. Клінічна,
25, м. Київ, 03141 ():

- 65 446, 44 грн. (шістдесят п'ять тисяч
чотириста сорок шість грн. 44 коп.) -
основного боргу;

- 4 946, 14 грн. (чотири тисячі дев'ятсот
сорок шість грн. 14 коп.) - пені;

- 4 674, 75 грн. (чотири тисячі шістсот
сімдесят чотири грн. 75 коп.) - штрафу;

- 8 671, 42 грн. (вісім тисяч шістсот
сімдесят одна грн. 42 коп.) - інфляційних
втрат;

- 1 888, 08 грн. (одна тисяча вісімсот
вісімдесят вісім грн. 08 коп.) - 3 % річних;

- 1 904, 95 грн. (одна тисяча дев'ятсот
чотири грн. 95 коп.) - витрат по сплаті
судового збору.

Наказ видати позивачу після набрання
рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається через
місцевий господарський суд, який
розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів. У разі якщо в
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину
рішення, зазначений строк обчислюється
з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 29.09.2014 року.

Суддя
Е. М. Олейняш