ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2014 р.Справа № 922/3261/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання
Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Підприємства з іноземними
інвестиціями "Лукойл-Україна" м. Харків
до Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України м.
Харків про визнання частково
недійсним рішення за участю
представників сторін:

позивача - Журавльов О.С., дов. № 278 від
31.12.12р.,

відповідача - Вовченко А.О., дов. № 54 від
15.07.14р., Аврамова С.П., дов. № 71 від
08.09.14р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просить суд визнати
недійсним рішення адміністративної
колегії Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України від
03.07.14р. № 158-р/к у справі № 2/01-105-14 в
частині стягнення з Підприємства з
іноземними інвестиціями
"Лукойл-Україна" штрафу в розмірі 68
000,00грн.

Суд звертає увагу, що в прохальній
частині позовної заяви позивач просить
суд визнати недійсним рішення
адміністративної колегії Київського
обласного територіального відділення
Антимонопольного комітету України №
158-р/к від 03.07.14р. Однак, із аналізу
тексту позовної заяви та доданих до неї
документів, судом вбачається, що
позивачем при виготовленні тексту
позовної заяви в її прохальній частині
допущено технічну помилку, позивач
вірно визначив саме Харківське обласне
територіальне відділення
Антимонопольного комітету України як
відповідача по справі, яке проводило
перевірку діяльності позивача, за
результатами якої адміністративною
колегією Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
було прийнято рішення від 03.07.14р. №
158-р/к у справі № 2/01-105-14, з яким позивач
не погоджується та просить суд визнати
його недійсним в частині стягнення з
Підприємства з іноземними
інвестиціями "Лукойл-Україна" штрафу в
розмірі 68 000,00грн.

Оскільки судом встановлено, що
позивачем у тексті прохальної частини
позову допущено саме технічну помилку,
тому подальший розгляд справи суд
здійснює з врахуванням цих обставин.

В судовому засіданні 09.09.14р., в порядку
ст.77 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено перерву до
18.09.14р. Після перерви судове засідання
продовжено.

Представник позивача позовні вимоги
підтримує, просить позов задовольнити
в повному обсязі.

Також, позивач звернувся до суду з
клопотанням, в якому просить суд
призначити у справі судову економічну
експертизу. Своє клопотання позивач
обґрунтовує необхідністю вирішення
питання про наявність чи відсутність
об'єктивних причин для встановлення
підприємством позивача в період часу з
25.02.14р. по 07.03.14р. цін на моторні бензини
в одному розмірі і одночасну
(синхронну) зміну їх до одного рівня, у
зв'язку з чим просить суд на вирішення
судових експертів поставити наступні
питання:

- чи були зумовлені економічними
причинами зміни Підприємством з
іноземними інвестиціями
"Лукойл-Україна" цін на дизельне пальне
протягом періоду часу з 25.02.14р. по 07.03.14р.
на належних ПІІ "Лукойл-Україна"
автозаправних станціях в межах міста
Харкова з урахуванням приміської
території, обмеженої кільцевою
дорогою? Якщо так, то якими?

- чи залежало від волі Підприємства з
іноземними інвестиціями
"Лукойл-Україна" виникнення вказаних
економічних причин для зміни цін на
дизельне пальне протягом періоду з
25.02.14р. по 07.03.14р. на належних ПІІ
"Лукойл-Україна" автозаправних
станціях в межах міста Харкова з
урахуванням приміської території,
обмеженої кільцевою дорогою? Чи були
вказані причини об'єктивними?

Розглянувши дане клопотання, суд
дійшов висновку, що воно не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Питання, зазначені позивачем у
клопотанні про призначення судової
економічної експертизи, стосуються
лише діяльності підприємства позивача
в частині встановлення ним економічно
необґрунтованих цін, тоді як предметом
розгляду у даній справи є визнання
недійсним рішення, яким встановлено
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції шляхом
вчинення ТОВ "Альянс Холдинг", ТОВ
"Татнєфть-АЗС-Україна", ПАТ "Укрнафта",
ТОФ Престиж 10", ТОВ "Авангард 10",
ПІІ "Лукойл-Україна", ТОВ "Вог Рітейл", ПП
"Окко-Бізнес" та ПП
"Окко-Нафтопродукт" схожих дій на ринку
за відсутності об'єктивних причин для
таких дій.

Крмі того, за приписами ст.43 Закону
України від 11.01.01р. № 2210-III "Про захист
економічної конкуренції" органи
Антимонопольного комітету України за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі, мають право призначати
експертизу та відповідно до ст.40 цього
Закону України мають право наводити
пропозиції щодо питань, які вносяться
на експертизу.

Як зазначає відповідач та не
спростовується позивачем, останній в
ході розгляду Харківським обласним
територіальним відділенням
Антимонопольного комітету України
справи № 2/01-105-14 до відповідача з
відповідним клопотанням про
призначення експертизи не звертався.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що клопотання позивача є
безпідставним, у зв'язку з чим суд
відмовляє в його задоволенні.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

За результатами розгляду матеріалів
справи № 2/01-105-14 адміністративною
колегією Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету Уукраїни
03.07.14р. прийнято рішення № 158-р/к "Про
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції та накладення
штрафу", яким визнано, що ТОВ "Альянс
Холдинг", , ТОВ
"Татнєфть-АЗС-Україна", ,
ПАТ "Укрнафта", ,
ТОВ "Престиж 10", , ТОВ
"Авангард 10", , ПІІ
"Лукойл-Україна", , ТОВ
"Вог Рітейл", , суб'єкт
господарювання в особі ПП "Окко-Бізнес",
та ПП
"Окко-Нафтопродукт", ,
схоже підвищивши роздрібні ціни на
дизельне пальне за рахунок підвищення
торговельної набавки, вчинили
правопорушення законодавства про
захист економічної конкуренції,
передбачене ч.3 ст.6, п.1 ст.50 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" у вигляді вчинення
антиконкурентних узгоджених дій, а
саме схожих дій на ринку роздрібної
реалізації дизельним пальним в межах
міста Харкова з урахуванням приміської
території, обмеженої кільцевою дорогою
та з врахуванням автозаправних
станцій, розміщених поблизу цієї
дороги, які призвели до обмеження
конкуренції, в той час, коли аналіз
ситуації на ринку товару спростовує
наявність об'єктивних причин для
вчинення таких дій.

Пунктом 7 даного рішення згідно зі ст.52
Закону України "Про захист економічної
конкуренції" за порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції на позивача накладено
штраф у розмірі 68 000,00грн.

Відповідно до цього рішення
відділенням Антимонопольного комітету
встановлено, що:

- ПІІ "Лукойл-Україна" в Територіальних
межах користується 5 АЗС, через які
здійснює роздрібну реалізацію світлих
нафтопродуктів. Ціни реалізації
нафтопродуктів встановлюються
розпорядженнями директора з економіки
та фінансів - заступника генерального
директора. При роздрібній реалізації
нафтопродуктів застосовується метод
вибуття запасів ФІФО (собівартості
перших за часом надходження запасів);

- ТОВ "Вог Рітейл", ПАТ "Укрнафта", ПП
"Маршал", ТОВ "Альянс Холдинг", ТОВ
"Татнєфть-АЗС-Україна", ПІІ
"Лукойл-Україна", ТОВ "Престиж 10",
ТОВ "Авангард 10", ПАТ
"Укргазвидобування", суб'єкт
господарювання в особі ПП
"Окко-Бізнес" та ПП "Окко-Нафтопродукт"
є конкурентами на одному товарному
ринку в територіальних межах, до яких
відноситься місто Харків з урахуванням
приміської території, обмеженої
кільцевою дорогою та з врахуванням АЗС,
розміщених поблизу цієї дороги та не
пов'язані між собою відносинами
контролю;

- починаючи з 25 лютого 2014р. роздрібні
ціни на дизельне пальне на АЗС в
територіальних межах почали стрімко
зростати. Згідно з моніторингом
відділення відповідача за період з
26.02.14. по 11.03.14р. у всіх суб'єктах
господарювання роздрібні ціни на
дизельне пальне в місті Харкові зросли
на 0,90-1,34грн. за літр.

З метою визначення схожості у діях
згаданих вище суб'єктів господарювання
щодо ціноутворення Антимонопольним
комітетом проаналізовано наявність
взаємозв'язку між даними щодо цін
зазначених суб'єктів шляхом розрахунку
коефіцієнту кореляції між рядами їх
цін роздрібної реалізації дизельного
пального, що встановлені у період, який
досліджується.

Так, коефіцієнти кореляції (а.с.164) від
0,75 до 0,99 свідчать про тісну
взаємозалежність цінових траєкторій
зазначених суб'єктів господарювання та
підтверджують схожість їх поведінки.
Коефіцієнти кореляції менше 0,75
підтверджують схожість
(взаємозалежність) цінових траєкторій,
хоча і не таку значну.

Аналізом цінової поведінки суб'єктів
господарювання в територіальних межах
встановлено, що стрімке та схоже
підвищення роздрібних цін реалізації
розпочалось з 26.02.14р. здебільшого за
рахунок збільшення торговельних
надбавок. З динаміки змін розміру
торговельних надбавок за період з 15
лютого до 15 квітня 2014р. видно, що вони
зазнали значного збільшення саме з 25-27
лютого 2014р.

Схожість цих дій полягає у тому, що
згадані суб'єкти господарювання у
відповідний період 26.02.14. по 11.03.14р.
вчиняли однакові дії, по-перше, по
підвищенню роздрібних цін на дизельне
паливо, по-друге, по підтриманню їх на
однаковому рівні у цей період часу в
межах міста Харкова, в той час як ці ж
самі особи, вчиняючи вищенаведені дії,
не несли витрати, пов'язані з ціновою
змагальністю та можливими змінами
обсягів попиту, та, як результат таких
дій, нівелювали ризик і витрати,
пов'язані з конкурентною боротьбою з
іншими учасниками ринку в частині
ціноутворення.

З рішення Харківського обласного
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
вбачається, що ПІІ "Лукойл-Україна",
разом з іншими зазначеними вище
суб'єктами господарювання (за
виключенням ПП "Маршал" та ПАТ
"Укргазвидобування") здійснюють
діяльність з реалізації дизельного
пального через 88 АЗС, що складає 53% від
загальної кількості АЗС в
територіальних межах, що надає
можливість відчутно впливати на ринок,
в тому числі шляхом обмеження
конкуренції.

Схоже підвищення цін на роздрібну
реалізацію дизельного пального з
динамікою, що випереджає динаміку
зростання оптових цін з урахуванням
залишків без наявності об'єктивних
причин, дало змогу позивачу та
переліченим вище суб'єктам
господарювання збільшити доходи від
реалізації дизельного пального. В
даному випадку зазначені особи своїми
діями спотворили цінове змагання один
з одним, що призвело до обмеження
можливості кожного із них встановити
ціну нижче, ніж у конкурентів.

Антиконкурентний характер узгоджених
дій підтверджується синхронними
змінами та підтриманням їх на
однаковому рівні протягом 26.02.14р. -
11.03.14р. в той час коли придбання
дизельного пального відбулося у різних
постачальників та за різною ціною.

Таким чином, в процесі розгляду
адміністративної справи № 2/01-105-14
Харківським обласним територіальним
відділенням Антимонопольного комітету
України на підставі аналізу ситуації
на ринку товару встановлено вчинення
позивачем та іншими суб'єктами
господарювання схожих дій, які є
порушенням, передбаченим пунктом 1
статті 50 Закону України "Про захист
економічної конкуренції" у вигляді
антиконкурентних узгоджених дій, що
кваліфікуються за частиною третьою
статті 6 Закону України "Про захист
економічної конкуренції".

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представників
сторін, суд дійшов висновку, що позовна
заява не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Порядок визначення монопольного
становища суб'єктів господарювання на
ринку регулюється Законом України "Про
Антимонопольний комітет України",
Законом України "Про захист
економічної конкуренції" та Методикою
визначення монопольного (домінуючого)
становища суб'єктів господарювання на
ринку, затвердженою розпорядженням
Антимонопольного комітету України від
05.03.2002 р. № 49-р (далі -Методика).

Згідно із ч.1 ст.35 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
розгляд справ про порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції починається з прийняттям
розпорядження про початок розгляду
справи та закінчується прийняттям
рішення у справі.

Відповідно до п.11 ст.7 Закону України
від 26.11.93р. № 3659-XII "Про Антимонопольний
комітет України" у сфері здійснення
контролю за дотриманням законодавства
про захист економічної конкуренції
Антимонопольний комітет України має
повноваження, в тому числі, проводити
дослідження ринку, визначати межі
товарного ринку, а також становище, в
тому числі монопольне (домінуюче),
суб'єктів господарювання на цьому
ринку та приймати відповідні рішення
(розпорядження).

Пунктом 2 ч. 1 ст.50 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
передбачено, що зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку є порушення законодавства про
захист економічної конкуренції.

За приписами ч.1 ст.13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку є дії чи
бездіяльність суб'єкта господарювання,
який займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку, що призвели або
можуть призвести до недопущення,
усунення чи обмеження конкуренції, або
ущемлення інтересів інших суб'єктів
господарювання чи споживачів, які були
б неможливими за умов існування
значної конкуренції на ринку.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.13 Закону України
"Про захист економічної конкуренції"
зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, зокрема,
визнається встановлення таких цін чи
інших умов придбання або реалізації
товару, які неможливо було б встановити
за умов існування значної конкуренції
на ринку.

Суб'єкт господарювання займає
монопольне (домінуюче) становище на
ринку товару, якщо: на цьому ринку у
нього немає жодного конкурента; він не
зазнає значної конкуренції внаслідок
обмеженості можливостей доступу інших
суб'єктів господарювання щодо
закупівлі сировини, матеріалів та
збуту товарів, наявності бар'єрів для
доступу на ринок інших суб'єктів
господарювання, наявності пільг чи
інших обставин. Монопольним
(домінуючим) вважається становище
суб'єкта господарювання, частка якого
на ринку товару перевищує 35 %, якщо він
не доведе, що зазнає значної
конкуренції. Монопольним (домінуючим)
також може бути визнане становище
суб'єкта господарювання, якщо його
частка на ринку товару становить 35 або
менше відсотків, але він не зазнає
значної конкуренції, зокрема внаслідок
порівняно невеликого розміру часток
ринку, які належать конкурентам (ч.1, 2, 3
ст.12 Закону України "Про захист
економічної конкуренції").

Згідно п. 5.1 Методики визначення
монопольного (домінуючого) становища
суб'єктів господарювання на ринку,
товарні межі ринку визначаються шляхом
формування групи взаємозамінних
товарів (товарних груп), у межах якої
споживач за звичайних умов може легко
перейти від споживання одного товару
до споживання іншого.

Формування групи взаємозамінних
товарів (товарних груп) здійснюється із
переліку товарів, які мають для
продавців (постачальників, виробників),
покупців (споживачів, користувачів)
ознаки одного (подібного, аналогічного)
товару (товарної групи), за показниками
взаємозамінності

Відповідно до п. 6.1 Методики
територіальні (географічні) межі ринку
певного товару (товарної групи)
визначаються шляхом установлення
мінімальної території, за межами якої з
точки зору споживача придбання товарів
(товарної групи), що належать до групи
взаємозамінних товарів (товарної
групи), є неможливим або недоцільним.

Виходячи з підпункту 10.1.6 пункту 10.1
розділу 10 Методики установлення
монопольного (домінуючого) становища
суб'єкта (суб'єктів) господарювання у
випадку, коли визначається монопольне
(домінуюче) становище кількох
суб'єктів, включає встановлення ознак
того, що:

між зазначеними суб'єктами
господарювання немає конкуренції або є
незначна конкуренція;

зазначені суб'єкти господарювання
разом узяті не зазнають значної
конкуренції або не мають жодного
конкурента.

Відповідно до п. 10.3 розділу 10 Методики
суб'єкт (суб'єкти) господарювання не
зазнає(ють) значної конкуренції, якщо
завдяки своїй ринковій владі має
(мають) здатність не допускати, усувати
чи обмежувати конкуренцію, зокрема
обмежувати конкурентоспроможність
інших суб'єктів господарювання, чи
ущемляти інтереси інших суб'єктів
господарювання чи споживачів.

Ринковою владою, у розумінні Методики,
є здатність суб'єкта господарювання
(групи суб'єктів господарювання)
визначати чи суттєво впливати на умови
обороту товару на ринку, не допускати,
усувати, обмежувати конкуренцію,
зокрема підвищувати ціну та
підтримувати її понад рівень ціни, що
існував би за умов значної конкуренції.

Ознаками ринкової влади, згідно з
абзацом 2 п. 10.3 розділу 10 Методики, є:

здатність суб'єкта (суб'єктів)
господарювання, який (які) не є єдиним
(єдиними) виробником (постачальником)
відповідного товару (товарної групи),
диктувати свої умови при продажу
товару (товарної групи), укладенні
договору про поставки, нав'язувати
споживачу невигідні умови;

здатність суб'єкта (суб'єктів)
господарювання шляхом монополізації
ринку постачання виробничих ресурсів
обмежувати конкуренцію, витісняти з
ринку інших підприємців, які
виробляють відповідні товари (товарні
групи) із застосуванням цих виробничих
ресурсів, або створювати бар'єри вступу
на ринок;

здатність суб'єкта (суб'єктів)
господарювання скорочувати або
обмежувати випуск товарів (товарних
груп) і постачання їх на ринок збуту з
метою отримання однобічної користі при
купівлі або продажу товарів (товарних
груп), при укладанні договорів і угод
про постачання товарів (товарних груп),
а інші суб'єкти господарювання, які є
його конкурентами, не здатні
компенсувати утворений дефіцит
товарів (товарних груп);

здатність суб'єкта (суб'єктів)
господарювання підвищувати ціни на
товари (товарні групи) і підтримувати
їх на рівні, що перевищує рівень,
обумовлений конкуренцією на ринку.

Отже, необхідною умовою визначення
монопольного (домінуючого) становище є
наявність ознак ринкової влади.

В спірному рішенні відповідач
посилається на вчинення позивачем
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, передбачене
п.1 ст.50, ч.3 ст.6 Закону України "Про
захист економічної конкуренції".

Згідно із п.1 ст.50 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
порушеннями законодавства про захист
економічної конкуренції є
антиконкурентні узгоджені дії.

Позивач, в обґрунтування позову,
зазначає, що сам факт вчинення
одночасних дій або аналогічних дій
учасниками ринку не може
прирівнюватися до антиконкурентних
узгоджених дій. Аналогічно схожість
цінової поведінки конкурентів на ринку
сама по собі також не може бути
однозначною ознакою антиконкурентних
узгоджених дій.

З приводу цього суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
узгодженими діями є укладення
суб'єктами господарювання угод у
будь-якій формі, прийняття об'єднаннями
рішень у будь-якій формі, а також
будь-яка інша погоджена конкурентна
поведінка (діяльність, бездіяльність)
суб'єктів господарювання. Узгодженими
діями є також створення суб'єкта
господарювання, об'єднання, метою чи
наслідком створення якого є
координація конкурентної поведінки
між суб'єктами господарювання, що
створили зазначений суб'єкт
господарювання, об'єднання, або між
ними та новоствореним суб'єктом
господарювання, або вступ до такого
об'єднання. Особи, які чинять або мають
намір чинити узгоджені дії, є
учасниками узгоджених дій.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.6 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
антиконкурентними узгодженими діями є
узгоджені дії, які призвели чи можуть
призвести до недопущення, усунення чи
обмеження конкуренції.
Антиконкурентними узгодженими діями
вважається також вчинення суб'єктами
господарювання схожих дій
(бездіяльності) на ринку товару, які
призвели чи можуть призвести до
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції у разі, якщо аналіз
ситуації на ринку товару спростовує
наявність об'єктивних причин для
вчинення таких дій (бездіяльності).

Вчинення антиконкурентних узгоджених
дій забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом (ч.4
ст.6 Закону України "Про захист
економічної конкуренції").

Позивач у позові стверджує, що
відповідач не встановив і не
підтвердив факту існування
правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 6
Закону України "Про захист економічної
конкуренції", оскільки відсутні жодні
докази, які б підтверджували, що
позивач та інший учасник ринку
узгоджували свої дії на ринку продажу
дизельного пального у місті Харкові,
окрім, власне, схожості цін.

Проте суд не погоджується з таким
твердженням виходячи з наступного.

Аналіз інформації, наявної у
матеріалах справи, свідчить про те, що
протягом періоду з 26.02.14р. по 11.03.14р. ТОВ
"Альянс Холдинг", ТОВ
"Татнєфть-АЗС-Україна", ПАТ "Укрнафта",
ТОВ "Престиж 10", ТОВ "Авангард 10", ПІІ
"Лукойл-Україна", ТОВ "Вог Рітейл",
суб'єкт господарювання в особі ПП
"Окко-Бізнес" та ПП
"Окко-Нафтопродукт" у визначених
територіальних межах м. Харкова
одночасно підвищували роздрібні ціни
на дизельне пальне до однакового рівня.

Факт погодженості таких схожих дій
доведений прийнятим спірним рішенням,
для кваліфікації дій суб'єктів
господарювання за ч.3 ст.6 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" встановлено насамперед
факт погодженості (узгодженості) таких
схожих дій (бездіяльності) між
суб'єктами господарювання. Така
узгодженість має місце навіть у
випадку відсутності формалізованого
документа (угоди, рішення тощо) між
суб'єктами господарювання.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
економічна конкуренція (конкуренція) -
змагання між суб'єктами господарювання
з метою здобуття завдяки власним
досягненням переваг над іншими
суб'єктами господарювання, внаслідок
чого споживачі, суб'єкти
господарювання мають можливість
вибирати між кількома продавцями,
покупцями, а окремий суб'єкт
господарювання не може визначати умови
обороту товарів на ринку.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
доказами у справі можуть бути будь-які
фактичні дані, які дають можливість
встановити наявність або відсутність
порушення. Ці дані встановлюються
такими засобами: поясненнями сторін і
третіх осіб, поясненнями службових
осіб та громадян, письмовими доказами,
речовими доказами і висновками
експертів. Усні пояснення сторін,
третіх осіб, службових чи посадових
осіб та громадян, які містять дані, що
свідчать про наявність чи відсутність
порушення, фіксуються у протоколі.

Враховуючи викладене суд дійшов
висновку, що при прийнятті спірного
рішення відповідачем було дотримано
вимоги ст.ст.1, 6 Закону України "Про
захист економічної конкуренції",
вимоги Методики визначення
монопольного (домінуючого) становища
суб'єктів господарювання на ринку.

За приписами ч.1 ст.59 Закону України "Про
захист економічної конкуренції"
підставами для зміни, скасування чи
визнання недійсними рішень органів
Антимонопольного комітету України є:
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи; недоведення
обставин, які мають значення для справи
і які визнано встановленими;
невідповідність висновків, викладених
у рішенні, обставинам справи; порушення
або неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Судом при розгляді даної справи не
виявлено підстав для визнання спірного
рішення недійсним.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до якої судовий
збір при відмові в позові покладається
на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 23.09.2014 р.

Суддя Т.А. Лавренюк