ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р.
Справа № 911/3058/14

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши справу
за позовом Малого колективного
науково-виробничого підприємства
фірми «Хелп» до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання
договору оренди та зобов'язання
вчинити дії,

представники:

позивача: Березенко В.В. (дов. № 07/03 від
03.07.2014);

відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Малого колективного
науково-виробничого підприємства
фірми «Хелп» до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання
договору оренди та зобов'язання
вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором оренди нежитлового
приміщення від 03.05.2012 щодо сплати
орендної плати, у зв'язку з чим просить
просить розірвати вказаний договір та
зобов'язати відповідача звільнити
орендоване приміщення.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 25.07.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 12.08.2014.

Ухвалою від 12.08.2014 розгляд справи
відкладено на 26.08.2014.

Ухвалою від 26.08.2014 розгляд справи
відкладено на 16.09.2014.

16.09.2014 через канцелярію господарського
суду Київської області надійшло
клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
неможливістю бути присутнім у судовому
засіданні через перебування на
стаціонарному лікуванні. Враховуючи
обмеженість судового розгляду
процесуальними строками, а також те, що
відповідач не був позбавлений
можливості направити в судове
засідання свого представника, суд
відмовляє в задоволенні вказаного
клопотання.

В судовому засіданні 16.09.2014 суд
заслухав пояснення представника
позивача, він підтримав позовні вимоги.
Відповідач в судове засідання не
з'явився.

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

В судовому засіданні 16.09.2014 суд, після
виходу з нарадчої кімнати в порядку ст.
82-1 Господарського процесуального
кодексу України, проголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

Установив:

03.05.2012 між Малим колективним
науково-виробничим підприємством
фірмою «Хелп» (орендодавець) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(орендар) було укладено договір оренди
нежитлового приміщення, відповідно до
п. 1.1. якого орендодавець передає, а
орендар приймає в строкове платне
користування приміщення: МАФ (кіоск),
розташований у АДРЕСА_1 загальною
площею 9 кв. м. для роздрібної торгівлі.

Орендодавець протягом тижня з дня
набрання чинності цим договором
передає, а орендар приймає у
користування орендоване майно, що
оформлюється відповідним актом, який
підписується сторонами. З цього
моменту починається обчислення строку
оренди за цим договором (п. 2.1. договору).

Строк цього договору починає свій
перебіг з моменту підписання на 5 років,
тобто з 03.05.2012 до 03.05.2017 (п. 5.3. договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського
кодексу України, до відносин оренди
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк. Законом можуть
бути передбачені особливості
укладення та виконання договору найму
(оренди) (ст. 759 Цивільного кодексу
України) .

За користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Якщо
розмір плати не встановлений
договором, він визначається з
урахуванням споживчої якості речі та
інших обставин, які мають істотне
значення. Плата за користування майном
може вноситися за вибором сторін у
грошовій або натуральній формі. Форма
плати за користування майном
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором. Наймач звільняється від
плати за весь час, протягом якого майно
не могло бути використане ним через
обставини, за які він не відповідає (ст.
762 Цивільного кодексу України).

Наймодавець має право відмовитися від
договору найму і вимагати повернення
речі, якщо наймач не вносить плату за
користування річчю протягом трьох
місяців підряд. У разі відмови
наймодавця від договору найму договір
є розірваним з моменту одержання
наймачем повідомлення наймодавця про
відмову від договору (ст. 782 Цивільного
кодексу України).

Так, п.п. 3.1., 3.2. договору встановлено, що
розмір орендної плати становить 1000,00
грн на рік. Розмір орендної плати може
бути змінено за погодженням сторін
цього договору.

Орендар зобов'язується своєчасно
сплачувати орендну плату (п. 4.1.
договору).

Так, позивач зазначає, що відповідачем
не вносилась орендна плата за
користування майном, у зв'язку з чим
просить розірвати вказаний договір та
зобов'язати відповідача звільнити
орендоване приміщення.

Жодних доказів не внесення
відповідачем орендної плати, як то
виписки з рахунків тощо, позивачем не
надано.

Вбачається, що позивач звертався до
відповідача з претензією № 03/06 від
03.06.2014 у якій вимагав погасити суму
заборгованості з орендної плати та
підписати додаткову про розірвання
договору.

Суд, дослідивши подані матеріали,
дійшов висновку, що вимога позивача є
безпідставною, необґрунтованою та
такою, що не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ані в
договорі оренди, ані в претензії
позивачем не було зазначено
банківських реквізитів для оплати
орендної плати. Крім того, у тексті
договору сторони не передбачили
порядку розрахунків, зокрема, не
вказано у які строки та у якому порядку
орендар повинен сплачувати орендну
плату. Представником позивача у
судовому засіданні було зазначено, що
на момент виникнення спірних
правовідносин у позивача були відсутні
поточні рахунки у банківських
установах.

Відтак, несплата відповідачем орендної
плати виникла внаслідок прострочення
кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного
кодексу України, якою встановлено, що
кредитор вважається таким, що
прострочив, якщо він відмовився
прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії,
до вчинення яких боржник не міг
виконати свій обов'язок, виконання
зобов'язання може бути відстрочене на
час прострочення кредитора.

З огляду на наведене, враховуючи, що
сторонами не визначено порядку та
строків внесення орендної плати, а
також на відсутність посилання на
спосіб виконання зобов'язання у
претензії позивача, суд вважає що
невиконання відповідачем свого
обов'язку зі сплати орендної плати
виникло внаслідок прострочення
позивача, а відтак позовні вимоги
останнього є передчасними,
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повний текст рішення складено 19.09.2014.

Суддя
Черногуз А.Ф.