ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р.
Справа №922/2606/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Барбашова С.В., суддя Білецька А.М.

при секретарі Полубояриній Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Гвоздик О.І., дов. №18 від
08.09.2014

відповідача - Гур'янов С.Б., дов. б/н від
08.05.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу "Колонтаївський", с.
Колонтаїв Краснокутського району
Харківської області (вх.№2219 Х/3-10)

на рішення господарського суду
Харківської області від 28.07.2014 по
справі №922/2606/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агро-Тек", м. Харків

до Сільськогосподарського
виробничого кооперативу
"Колонтаївський", с. Колон таїв
Краснокутського району Харківської
області

про стягнення 47035,20 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року позивач звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом про стягнення з СГВК
"Колонтаївський" заборгованості в
розмірі 31356,80 грн., штрафу 15678,40 грн.,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем умов договору на
авіаційно - біологічні роботи за № 17
від 07.07.2013 року в частині розрахунків за
надані послуги.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 28.07.2014 по
справі №922/2606/14 (суддя Ларова Л.С.)
позовні вимоги було задоволено,
стягнуто з Сільськогосподарського
виробничого кооперативу
"Колонтаївський" на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю "Агро-ТЕК"
суму основного боргу 31358,80 грн., штраф
15678,40 грн. та 1827 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням
господарського суду Харківської
області від 28.07.2014 по справі №922/2606/14
не погодився, звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення в частині нарахування штрафу в
розмірі 9150,60 грн. скасувати,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги скаржник зауважує на тому, що
судом першої інстанції не було
враховано того факту, що нарахований
позивачем розмір штрафних санкцій в
сумі 15678,40 грн. є явно завищеним у
порівнянні із розміром суми боргу, а
вказана обставина, на думку скаржника,
є істотною для застосування приписів
ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшення
розміру штрафних санкцій.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу
з наведеними відповідачем доводами не
погоджується, вважає рішення законним
та обґрунтованим, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
оскаржуване рішення - без змін.

16.09.2014 відповідач звернувся до суду
апеляційної інстанції з клопотанням
про долучення до матеріалів справи
письмових доказів по справі. Надані
відповідачем документи, що
підтверджують майновий стан СВК
"Колонтаївський" були долучені до
матеріалів справи.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК
України, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
колегія суддів приходить до висновку
про залишення апеляційної скарги без
задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та вірно
встановлено судом першої інстанції,
07.07.2013 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір за
№ 17 на авіаційно-біологічні роботи,
відповідно до п. 1.1. якого відповідач
доручив, а позивач прийняв на себе
зобов'язання по виконанню робіт по
розселенню трихограми.

Відповідно до п. 1.2. договору, види
робіт, об'єми та строки робіт
визначаються сторонами в технічному
завдані на кожний вид робіт, який
являється невід'ємною частиною даного
договору.

За умовами п. 4.1. договору, акти
приймання-передачі виконаних робіт
складаються та підписуються в
двосторонньому порядку на підставі
візуального огляду якості під час або
після проведення робіт.

За змістом пункту 4.2. договору актом
приймання - здачі робіт являється
фактично виконані роботи та вартість
виконаних робіт.

Крім того, вартість робіт, додаткових
витрат позивача, пов'язаних з
проведенням РРТ та форма оплати
узгоджуються в протоколі погодження
договірної ціни ( п.5.1 договору).

Відповідно до п.5.2. договору, до початку
робіт відповідач за погодженням
позивача здійснює попередню оплату в
розмірі 20% вартості запланованих робіт,
а також 100 % вартість прибуття (переліт)
ВС в район проведення робіт шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача.
Кінцевий розрахунок за виконані
роботи проводиться відповідачем за
фактично виконанні об'єми робіт у
відповідності до акту
приймання-передачі РРТ до 15 жовтня 2013
року.

Зокрема, у п.5.3. сторони встановили, що в
разі порушення відповідачем строків
оплати за виконані роботи з РРТ
відповідач зобов'язався сплатити
позивачу штраф у розмірі 50 % від суми
боргу, а також суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивач належним чином
виконав взяті на себе зобов'язання на
виконання умов договору, що
підтверджується актом здачі-приймання
виконаних робіт від 07.07.2013, який
підписаний та скріплений печатками
представників сторін по договору. (а.с.
15). Відповідно до зазначеного акту,
виконані позивачем роботи прийняті
відповідачем без зауважень.

Дослідженням матеріалів справи
встановлено, що відповідач
заборгованість за укладеним договором
сплатив частково в сумі 7839,20 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копією банківської виписки по
особовому рахунку ТОВ «Агро-Тек»,
внаслідок чого залишок боргу
відповідач склав 31356,80 грн.

Невиконання відповідачем зобов'язання
щодо здійснення остаточних
розрахунків за надані позивачем
послуги стало підставою звернення
позивача до суду з позовом про
стягнення з відповідача суми боргу в
розмірі 31356,80 грн. та нарахування на
суму боргу штрафних санкцій (штрафу) в
розмірі 15678,40 грн.

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин справи,
приймаючи до уваги, що виконання
підрядних робіт за спірним договором
підтверджено матеріалами справи,
відповідачем належними доказами не
спростовується, доказів сплати
остаточної суми боргу за виконані
роботи у повному обсязі відповідачем
не надано, аргументованих заперечень
не представлено, беручи до уваги
загальні вимоги, які ставляться до
виконання зобов'язання, а також
положення ст.ст. 837, 854 Цивільного
кодексу України, які регулюють
відносини договору підряду, суд першої
інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення з відповідача 31358,80 грн.
заборгованості за виконані підрядні
роботи за договором № 17 на
авіаційно-біологічні роботи від 07.07.2013
та 15678,40 грн. штрафу.

З даними висновками повністю
погоджується колегія суддів
апеляційної інстанції, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
наявним матеріалами, що є у справі, їм
дана правильна та повна правова оцінка.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Обов'язок доказування відповідно до
приписів статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
розподіляється між сторонами виходячи
з того, хто посилається на певні
юридичні факти, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Слід зазначити, що за своєю суттю між
сторонами по справі склалися підрядні
відносини з виконання робіт на умовах
договору № 17 на авіаційно-біологічні
роботи від 07.07.2013.

Відповідно до статті 837 Цивільного
кодексу України за договором підряду
одна сторона (підрядник) зобов'язується
на свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є
однією з підстав виникнення
зобов'язань та є обов'язковим для
виконання сторонами.

В силу приписів
частини 1 статті 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні,
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк, а
відповідно до статті 525 цього ж Кодексу
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається. Згідно зі
статтею 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону та договору, яке в силу вимог
статті 599 Цивільного кодексу України та
статті 202 Господарського кодексу
України припиняється виконанням,
проведеним належним чином. Частиною 3
статті 509 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

У розділі V укладеного договору сторони
обумовили вартість робіт та визначили
порядок розрахунків. Зокрема, у п. 5.1.
сторони встановили, що вартість робіт,
додаткових витрат позивача, пов'язаних
з проведенням РРТ та форма оплати
узгоджуються в протоколі погодження
договірної ціни.

Відповідно до п. 5.2. договору, до початку
робіт відповідач (замовник) за
погодженням з виконавцем повинен
провести передплату у розмірі 20%
вартості запланованого об'єму робіт, а
також 100 % вартість прибуття (переліт)
ВС в район проведення робіт шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача.
Кінцевий розрахунок за виконані
роботи проводиться відповідачем за
фактично виконанні об'єми робіт у
відповідності до акту
приймання-передачі РРТ до 15 жовтня 2013
року

Матеріалами справи підтверджується, що
04.07.2013 відповідач здійснив часткову
оплату виконаних позивачем послуг в
розмірі 7839,20 грн., що підтверджується
випискою банку по особовому рахунку
позивача.

Стаття 853 Цивільного кодексу України
встановлює обов'язок замовника
прийняти роботу, виконану підрядником
відповідно до договору підряду,
оглянути її і в разі виявлення
допущених у роботі відступів від умов
договору або інших недоліків негайно
заявити про них підрядникові, в іншому
випадку він втрачає право у подальшому
посилатися на ці відступи від
умов договору або недоліки у
виконаній роботі.

Згідно ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу
України, якщо договором підряду не
передбачена попередня оплата
виконаної роботи або окремих її етапів,
замовник зобов'язаний сплатити
підрядникові обумовлену ціну після
остаточної здачі роботи, за умови, що
роботу виконано належним чином і в
погоджений строк, або за згодою
замовника - достроково.

Відповідачем факт виконання позивачем
підрядних робіт у повному обсязі під
час розгляду справи не спростовується.

Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України,
передання робіт підрядником і
прийняття їх замовником оформляється
актом, підписаним обома сторонами.

Аналіз встановлених по справі обставин
свідчить, що згідно акту
здачі-приймання виконаних робіт від
07.07.2013 представник замовника та
представник виконавця склали акт про
те, що виконавцем (позивачем) були
проведені вказані в акті роботи (надані
послуги). Загальна вартість робіт
складає 39196,00 грн. Крім того, в
зазначеному акті сторони зазначили, що
замовник (відповідач) претензій за
якістю виконаних робіт не має. Також
сторони узгодили, що сума
заборгованості повинна бути
перерахована до 15.10.2013 року.

Таким чином, підписавши зазначений акт
надання послуг, відповідач фактично
підтвердив належне виконання
позивачем умов укладеного сторонами
договору №17 від 07.07.2013 та прийняв на
себе зобов'язання щодо здійснення
оплати за отримані послуги. Доказів
відмови від підписання, або підписання
зазначеного акту від 07.07.2013 із
будь-якими зауваженнями та
запереченнями щодо якості, обсягу
виконаних робіт відповідачем ані до
суду першої, ані апеляційної інстанції
не надано.

Крім того, в матеріалах справи
знаходиться підписаний між сторонами
акт звірки взаємних розрахунків за
період з 01.01.2013 по 28.11.2013, який також
скріплений підписами та печатками
сторін. Відповідно до вказаного акту
(а.с. 16) у відповідача обчислюється
заборгованість перед позивачем в сумі
31356,80 грн.

При цьому, колегія суддів вважає
необхідним зауважити, що дійсно акт
звірки бухгалтерів за своєю правовою
природою носить інформаційний
характер. Між тим, акт звірки має
складатись виключно на підставі даних
бухгалтерського обліку і первинних
документів. Даний акт відповідно до
вимог статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
приймається до уваги колегією суддів
не лише в якості доказу проведення та
відображення сторонами певних
господарських операцій, а й доказом на
підтвердження фактичного надання
позивачем послуг за договором №17 від
07.07.2013 та доказу наявності у
відповідача заборгованості в сумі 31356,80
грн. Дані, що відображені в даному акті
звірки не спростовані відповідачем
жодними доказами.

Отже, факт надання позивачем послуг за
договором та їх прийняття відповідачем
без жодних зауважень є доведеним та
підтвердженим належними доказами у
справі. Доказів здійснення остаточних
розрахунків, як то було передбачено п.
5.2. договору, а саме, здійснення оплати
остаточної суми боргу по договору до
15.10.2013 року за виконані позивачем
фактичні роботи у відповідності до
акту приймання-передачі РРТ,
відповідачем не надано.

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин справи,
приймаючи до уваги, що виконання робіт
за спірними договорами підтверджено
матеріалами справи, відповідачем
належними доказами не спростовується,
доказів сплати остаточної суми боргу
за виконані позивачем роботи у повному
обсязі відповідачем не надано,
аргументованих заперечень не
представлено, беручи до уваги загальні
вимоги, які ставляться до виконання
зобов'язання, а також положення ст.ст.
853, 854 Цивільного кодексу України, які
регулюють відносини договору підряду,
колегія суддів дійшла висновку про
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення з відповідача
заборгованості за виконані підрядні
роботи по договору №17 від 07.07.2013 в
розмірі 31356,80 грн.

Позивачем також заявлено до стягнення
штраф в розмірі 15678,40 грн. за термін
простроченням зобов'язань
відповідачем з оплати виконаних
підрядних робіт.

В апеляційній скарзі відповідач
зауважує на тому, що сума штрафу,
заявлена позивачем до стягнення в
розмірі 15678,40 грн. надмірно велика у
порівнянні із розміром суми
заборгованості у зв'язку з чим просить
суд апеляційної інстанції скасувати
оскаржуване рішення в частині
стягнення штрафу у розмірі 9150,60 грн. При
цьому, в обґрунтування своїх вимог
заявник апеляційної скарги наполягає
на тому, що наявність у позивача
можливості стягувати з відповідача
надмірні грошові суми у вигляді штрафу
спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання, неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
відповідача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
позивача.

Частиною першою статті 627 ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору.

Відповідно до п.5.3. договору, в разі
порушення відповідачем строків оплати
за виконані роботи з РРТ відповідач
зобов'язався сплатити позивачу штраф у
розмірі 50 % від суми боргу, а також суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення. Таким чином, укладаючи
договір, сторони дійшли взаємної згоди
щодо розміру штрафу, належного до
сплати у зв'язку із порушенням
відповідачем строків оплати за
виконані позивачем роботи.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неуйстойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

В апеляційній скарзі заявник зауважує
на тому, що суд першої інстанції
неправомірно не застосував до спірних
правовідносин норм ст. 233 ГПК України,
за яким передбачено право суду на
зменшення розміру штрафних санкцій,
які надмірно великі порівняно із
збитками кредитора.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст.
83 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд,
приймаючи рішення, має право, зокрема,
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Відповідно до статті 233 ГК України, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій. Зазначені норми
ставлять право суду на зменшення
неустойки в залежність від
співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої
статті 551 ЦК України та статті 233 ГК
України слід мати на увазі, що поняття
"значно" та "надмірно" є оціночними і
мають конкретизуватися судом у кожному
конкретному випадку. При цьому слід
враховувати, що правила частини
третьої статті 551 ЦК України та статті
233 ГК України направлені на запобігання
збагаченню кредитора за рахунок
боржника, недопущення
заінтересованості кредитора у
порушенні зобов'язання боржником

За приписами до ст.ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Проте, колегія суддів зазначає, що
матеріали справи не містять доказів
звернення відповідача до суду першої
інстанції з відповідним клопотанням
про зменшення розміру нарахованих
позивачем штрафних санкцій, а також
доказів, які б свідчили про намір
відповідача здійснювати хоча б
часткове погашення суми
заборгованості за укладеним договором
скаржником до суду також не надано. До
того ж, колегія суддів зауважує на тому,
що відповідна сума штрафу, стягнута
судом першої інстанції, є значно
меншою, ніж сума заборгованості, при
цьому відповідачем не було наведено
інших обставин, які мають істотне
значення та дають суду право зменшити
розмір неустойки. Крім того,
відповідачем не надано ні до місцевого
господарського суду, ні до суду
апеляційної інстанції будь-яких
доказів на підтвердження винятковості
обставин, які унеможливили своєчасне
виконання зобов'язання з оплати
наданих позивачем послуг або які б
свідчили про поважність причин
невиконання зобов'язання (надзвичайні
і невідворотні обставини).

При цьому, колегія суддів зауважує на
тому, що позивач є таким само
господарюючим суб'єктом як і
відповідач та несе відповідний ризик
під час здійснення своєї
підприємницької діяльності.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що надані
відповідачем на підтвердження своїх
вимог документи, що підтверджують
майновий стан відповідача не можуть
бути прийняті колегією суддів в якості
підстав для зменшення розміру штрафу
та скасування в цій частині рішення
суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апелянта щодо
незастосування судом першої інстанції
норм ст.233 Господарського кодексу
України колегія суддів вважає
безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи, у
зв'язку з чим відмовляє у задоволенні
вимог, викладених скаржником в
апеляційній скарзі через їх
недоведеність. До того ж, можливість
зменшення судом суми штрафних санкцій
є не обов'язком, а правом суду.

За таких обставин, відповідач ані під
час вирішення спору у господарському
суді Харківської області, ані під час
розгляду його апеляційної скарги не
надав жодного належного матеріального
доказу обґрунтованості та
правомірності як своїх заперечень
проти позову, так і висловлених у своїй
апеляційній скарзі тверджень. Наведені
ним в апеляційній скарзі доводи про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права нічим не
обґрунтовані та не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами. Його
позиція не підтверджена належними та
допустимими доказами. Тому, вказані
вимоги відповідача, що зазначені в
апеляційній скарзі, не підлягають
задоволенню, а наведені на їх
підтвердження доводи не можуть бути
прийнятими до уваги колегією суддів в
якості підстав для скасування
прийнятого у даній справі рішення
господарського суду Харківської
області від 28.07.2014 р. по справі №922/2606/14.

На підставі викладеного та керуючись
статтями ст. ст. 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1
статтею 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу "Колонтаївський", с.
Колонтаїв Краснокутського району
Харківської області залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 28.07.2014 р. по
справі №922/2606/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 19.09.2014 року

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.