ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2014 р.
Справа № 911/357/13-г

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»,
Київська область, м.
Переяслав-Хмельницький

до Приватно-орендної агрофірми
«Україна», Київська область, м.
Переяслав-Хмельницький, с. Велика
Каратуль

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Міністерства
аграрної політики та продовольства
України, м. Київ

про визнання правочину недійсним

секретар судового засідання Колісник
Ю.І.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Пархомчук Р.І.
(довіреність б/н від 5 лютого 2014 року);

Соколов А.О. (довіреність б/н від 5
лютого 2014 року);

від третьої особи: Пишняк І.О.
(довіреність №31-4/25 від 22 серпня 2014
року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне сільськогосподарське
підприємство «Головний селекційний
центр України» (далі - позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Приватно-орендної агрофірми «Україна»
(далі - відповідач) про визнання
правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
укладений між позивачем та
відповідачем договір про надання
послуг від 31 березня 2010 року за №1 є
недійсним, оскільки, зазначений
договір є змішаний, так як, на
переконання позивача, містить елементи
різних договорів, зокрема, договору
оренди земельної ділянки, договору
управління виробничою діяльністю,
договору зберігання, договору про
спільну діяльність, а також договору
про надання послуг. Крім того, позивача
зазначає, що даний договір є збитковим
для позивача, його вчинено з метою
приховати інший правочин, в ньому
відсутня ставка орендної плати,
вказаний договір не пройшов державну
реєстрацію та нотаріально не
посвідчений, на укладення даного
договору у відповідача відсутні
повноваження стосовно розпорядження
земельною ділянкою, відсутнє рішення
Кабінету Міністрів України та органу
управління на укладення зазначеного
договору, відсутні тендерні процедури
щодо вибору виконавця послуг, договір
вчинено у результаті домовленості
представника однієї сторони з іншою.

Рішенням господарського суду
Київської області від 15 квітня 2013 року
у справі №911/357/13-г за позовом
Державного сільськогосподарського
підприємства «Головний селекційний
центр України» до Приватно-орендної
агрофірми «Україна» за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача -
Міністерства аграрної політики та
продовольства України про визнання
правочину недійсним позовні вимоги
задоволено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 5 червня 2013
року апеляційну скаргу
Приватно-орендної агрофірми «Україна»
на рішення господарського суду
Київської області від 15 квітня 2013 року
у справі №911/357/13-г повернено скаржнику
без розгляду.

Постановою Вищого господарського суду
України від 20 серпня 2013 року касаційну
скаргу Приватно-орендної агрофірми
«Україна» задоволено, ухвалу
Київського апеляційного
господарського суду від 5 червня 2013
року скасовано, справу №911/357/13-г
передано Київському апеляційному
господарського суду для вирішення
питання про прийняття апеляційної
скарги до провадження.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 28 січня 2014 року
апеляційну скаргу Приватно-орендної
агрофірми «Україна» залишено без
задоволення, рішення господарського
суду Київської області від 15 квітня 2013
року у справі №911/357/13-г залишено без
змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 13 травня 2014 року касаційну
скаргу Приватно-орендної агрофірми
«Україна» задоволено частково,
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 28 січня 2014 року
та рішення господарського суду
Київської області від 15 квітня 2013 року
скасовано, справу №911357/13-г передано на
новий розгляд до господарського суду
Київської області.

Ухвалою суду від 5 червня 2014 року
розгляд справи призначено на 18 червня
2014 року.

Ухвалою суду від 18 червня 2014 року
розгляд справи на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкладено на 2 липня 2014 року.

Ухвалою суду від 2 липня 2014 року розгляд
справи на підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
відкладено на 27 серпня 2014 року.

Представники відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
запереченнях на позовну заяву, проти
позову заперечували.

27 серпня 2013 року відповідно до ч. 2 ст. 85
ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2010 року між Приватно-орендною
агрофірмою «Україна» (за договором -
виконавець) та Державним
сільськогосподарським підприємством
«Головний селекційний центр України»
(за договором - замовник) укладено
договір про надання послуг №1 (51/2010).

Відповідно до пункту 1.1 договору з
метою залучення ресурсів і фахівців
для організації та виконання
бізнес-процесів (робіт (послуг) у
рослинництві), концентрації ресурсів і
зусиль на ключових напрямах
діяльності, економії витрат на
реалізацію завдань та проектів,
істотного зниження ризиків
(операційних, фінансових,
управлінських, облікових та ін.
бізнес-ризиків) та досягнення
замовником господарських цілей: по
вирощуванню сільськогосподарських
товарів (кукурудзи, пшениці, ріпаку,
сої, соняшнику, та ін.) на всіх площах,
які обробляє замовник; торгівлі
(продажу) зерном, насінням та кормами
для тварин; заготівлі, виробництва та
переробки сільськогосподарських
товарів (продукції), замовник замовляє,
а виконавець зобов'язується надавати
послуги у рослинництві та послуги
супутні веденню сільськогосподарської
діяльності, а саме: передпосівна
підготовка полів і насіння
сільськогосподарських культур; посів і
садіння сільськогосподарських
культур; обприскування
сільськогосподарських культур;
надання послуг із збирання врожаю та
підготування продукції до первинної
реалізації: очищення, різання,
сортування, сушіння, дезінфекція,
покривання воском, полірування,
пакування, лущення, замочування,
охолодження чи пакування навалом
включно з фасуванням у без кисневому
середовищі; захист рослин від хвороб і
шкідників; агрохімічне обслуговування;
надання послуг сільськогосподарською
технікою разом з обслуговуючим
персоналом; збирання врожаю та його
складування (брикетування); проведення
інших польових робіт, включаючи
внесення добрив та засобів захисту
рослин; пакування та підготовка до
продажу, в тому числі сушіння, очищення,
розмелювання, дезінфекція та
силосування сільськогосподарської
продукції; зберігання
сільськогосподарської продукції;
надання послуг з використання
сільськогосподарської техніки;
знищення бур'яну та шкідливих комах,
оброблення посівів і
сільськогосподарських площ засобами
захисту рослин; надання
консультативних послуг з питань
оподаткування, бухгалтерської
звітності та обліку, організації
внутрішнього виробничого управління.

Пунктом 1.3 договору встановлено, що
замовник задля як найскорішого та
ефективного досягнення своїх
господарських цілей, враховуючи згоду,
зацікавленість та відповідний досвід
виконавця, бере на себе безумовне та
безвідкличне зобов'язання доручити
виключно виконавцю реалізувати
(продати) сільськогосподарську
продукцію (товари) з врожаю, зібраного
за цим договором виконавцем, на умовах
договору комісії, узгоджених
сторонами, не пізніше дати підписання
цього Договору.

Згідно п. 8.1 договору, він набуває
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє до 31 грудня 2015 року.

В додатку № 2 до договору №1 про надання
послуг від 30 березня 2010 року, сторонами
погоджено (встановлено) розцінки за
виконані роботи (послуги) том 1, а.с. 27-28).

На виконання даного договору Державним
сільськогосподарським підприємством
«Головний селекційний центр України» 1
серпня 2010 року надано
Приватно-орендній агрофірмі «Україна»
технічне завдання на 2010-2011 рр., з якого
вбачається, що замовник замовляє
виконавцю виконати частину
обумовлених договором послуг на площі
954 га земельної ділянки, зокрема, щодо
вирощування кукурудзи, сої, озимого
ріпаку, озимої пшениці, вівса (том 1, а.с.
58).

Пунктом 2.4 договору сторони погодили,
що вартість наданих послуг вказується
в актах наданих послуг, які
підписуються сторонами.

Згідно пункту 2.5 договору розрахунки за
цим договором проводяться в
безготівковій формі в національній
валюті України шляхом перерахування
замовником грошових коштів на
розрахунковий рахунок виконавця та/або
шляхом надання замовником виконавцю за
Актом приймання-передачі
сільськогосподарської продукції
(товарів) та/або шляхом припинення
зобов'язань зарахуванням чи за
домовленістю Сторін.

Відповідно до пункту 2.6 договору після
підписання акту наданих послуг оплата
наданих за цим Договором послуг
здійснюється замовником не пізніше 3-х
(трьох) днів після підписання Акту
наданих послуг. Оплата наданих за цим
Договором послуг вважається
здійсненою замовником у разі погашення
зобов'язань замовника за цим Договором
зарахуванням зустрічних однорідних
вимог чи за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що на виконання умов
договору про надання послуг від 31
березня 2010 року за №1 між позивачем та
відповідачем підписано акти про
прийняття-передачі виконаних робіт (з
технічними картками) том 1, а.с. 59-92). Як
вбачається з досліджених судом актів, в
останніх зазначено, що виконавець
виконував а замовник приймав зазначені
в актах роботи.

Отже, суд дійшов висновку, що спірний
договір містить ознаки та елементи
одного договору - договору про надання
послуг. У зв'язку з чим при вирішенні
питань, що виникають у спірних
правовідносинах, в тому числі про
визнання договору про надання послуг
від 31 березня 2010 року за №1 недійсним,
суд виходить з положень Глави 63
Цивільного кодексу України стосовно
договорів про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу
України правочин юридичної особи,
вчинений нею без відповідного дозволу
(ліцензії), може бути визнаний судом
недійсним.

У відповідності до статуту Державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»,
останнє перебуває у загальнодержавній
власності і підпорядковане
Міністерству аграрної політики
України (орган управління майном).

Статутом підприємства також визначено,
що його керівник самостійно вирішує
всі питання діяльності підприємства за
винятком тих, що віднесені статутом до
компетенції органу управління майном
та інших органів управління цього
підприємства.

В свою чергу, керівник підприємства
укладає договори на виконання робіт,
пов'язаних із здійсненням програм
селекції у скотарстві України, а також
інші договори та угоди.

Розділом 8 статуту визначено, що
основним узагальнюючим показником
фінансових результатів діяльності
підприємства є прибуток. Прибуток
направляється на розвиток виробництва,
соціальний розвиток, матеріальне
заохочення та інші цілі.

Згідно п. 5 статті 75 Господарського
кодексу України державне комерційне
підприємство не має права безоплатно
передавати належне йому майно іншим
юридичним особам чи громадянам, крім
випадків, передбачених законом.
Відчужувати майнові об'єкти, що
належать до основних фондів, державне
комерційне підприємство має право лише
за попередньою згодою органу, до сфери
управління якого воно належить, і лише
на конкурентних засадах, якщо інше не
встановлено законом. Розпоряджатися в
інший спосіб майном, що належить до
основних фондів, державне комерційне
підприємство має право лише у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
цим Кодексом та іншими законами.

У своїй постанові від 13 травня 2014 року
колегія суддів Вищого господарського
суду України зазначила, що суди не
зазначили, необхідність наявності
якого саме дозволу (ліцензії) мало
передувати укладенню спірного
договору, крім того, судами не з'ясовано
чи у позивача був відсутній
відповідний дозвіл на момент вчинення
правочину та чи на час, коли правочин
був виконаний або мав бути виконаний,
позивач отримав ліцензію. Крім того,
колегія суддів зазначила, що судами не
встановлено, яке саме майно, що
належить до основних фондів
передавалось позивачем відповідачу та
згоду якого органу управління
необхідно було отримати для укладення
спірного договору.

В своїх письмових поясненнях позивач
зазначає, що відповідно до підпункту 69
пункту 4 Указу Президента України «Про
Міністерство аграрної політики та
продовольства України» від 23 квітня 2011
року за №69 (набрав чинності 4 травня 2011
року (підпункт 69 пункту 4 виключено
згідно з Указом Президента України від
6 квітня 2012 року за №250/2012)
Мінагрополітики України відповідно до
покладених на нього завдань погоджує
державним підприємствам, які
знаходяться у сфері його управління,
договори про спільну діяльність,
спільний обробіток земель, а також
будь-які інші договори, предметом яких
є використання та/або обробіток землі
сільськогосподарського призначення
державної форми власності.

Оскільки, як зазначає позивач,
предметом спірного договору є
використання (обробіток) землі
сільськогосподарського призначення
державної форми власності, то, на
переконання позивача, Мінагрополітики
України мало погодити з позивачем
спірний договір.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне зазначити, що посилання
позивача на підпункт 69 пункту 4 Указу
Президента України «Про Міністерство
аграрної політики та продовольства
України» є безпідставним, оскільки,
зазначений указ набрав чинності 4
травня 2011 року, в той час, коли спірний
договір було укладено 31 березня 2010
року.

При новому розгляді даної справи судом
встановлено, що станом на момент
укладання спірного договору про
надання послуг від 31 березня 2010 року за
№1 у позивача був відсутній дозвіл на
укладання спірного правочину,
оскільки, чинним на той час
законодавством України (31 березня 2010
року) не вимагалось наявність такого
дозволу.

Крім того, на виконання вказівок,
викладених у постанові Вищого
господарського суду України від 13
травня 2014 року, судом встановлено, що
відповідач частину обумовлених
договором послуг здійснював на
земельних ділянках загальною площею 954
га, що перебувають у постійному
користуванні позивача та належать до
основних виробничих фондів
підприємництва.

До того ж, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

З метою забезпечення ефективного
використання державних коштів,
відповідно до пункту 6 статті 116
Конституції України, пункту 1 частини
першої статті 20 Закону України «Про
Кабінет Міністрів України» Кабінетом
Міністрів України було винесено
постанову від 17 жовтня 2008 року за №921
«Про затвердження Положення про
закупівлю товарів, робіт і послуг за
державні кошти» (в редакції станом на 11
лютого 2010 року).

Тобто, зазначена постанова регулює
відносини між суб'єктами
господарювання, одним із учасників
яких є державне підприємство стосовно
використання державних коштів та
будь-якого іншого майна, що знаходиться
в державній власності.

Так, у відповідності до розділу 2
договору, на замовника (позивача) були
покладені обов'язки стосовно оплати
наданих послуг.

В свою чергу, умовами постанови
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2008 року №921 «Про затвердження
Положення про закупівлю товарів, робіт
і послуг за державні кошти» (в редакції
станом на 11 лютого 2010 року), державна
закупівля - придбання товарів, робіт і
послуг за державні кошти в
установленому цим Положенням порядку.

Договір про закупівлю - договір, який
укладається між замовником і учасником
за результатами процедури закупівлі та
передбачає надання послуг, виконання
робіт або набуття права власності на
товари, в тому числі на умовах лізингу,
за державні кошти.

Пунктом 9 зазначеної Постанови №921
передбачено, що замовник - розпорядник
державних коштів, який здійснює
закупівлю в установленому цим
Положенням порядку. Пунктом 18
Постанови встановлено, що розпорядники
державних коштів - органи державної
влади, органи влади Автономної
Республіки Крим, органи місцевого
самоврядування, інші органи, установи
та організації, визначені Конституцією
України і законодавством,
підприємства, а також підприємства,
установи чи організації, уповноважені
на отримання державних коштів, взяття
за ними зобов'язань і здійснення
платежів.

Предмет закупівлі - визначені
замовником (за обсягом, номенклатурою
або місцем поставки товару (виконання
робіт, надання послуг) товари, роботи чи
послуги, на які в межах єдиної
процедури закупівлі дозволяється
подавати тендерні пропозиції або
пропозиції, внесені на переговорах при
застосуванні процедури закупівлі в
одного учасника. Кількість тендерних
пропозицій на один предмет закупівлі
при проведенні торгів не може бути
меншою ніж дві (п.16 Положення).

Для організації та проведення процедур
закупівель замовник утворює тендерний
комітет на засадах колегіальності у
прийнятті рішень, відсутності
конфлікту інтересів членів тендерного
комітету та їх неупередженості.

При цьому, закупівля може
здійснюватися шляхом проведення таких
процедур: відкриті торги; торги з
обмеженою участю; двоступеневі торги;
запит цінових пропозицій (котирувань);
редукціон; закупівля в одного учасника.

В будь-якому випадку, вищеперелічені
дії мають місце лише у разі дозволу
тендерного комітету ДСП «Головний
селекційний центр».

Як зазначалось вище, органом
управління державного підприємства є
Міністерство аграрної політики та
продовольства України. У відповідності
до Положення «Про Міністерство
аграрної політики України»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 1 листопада 2006
року за №1541 (в редакції від 17 лютого 2010
року, яка була чинною на момент
укладення договору), Мінагрополітики
є головним органом у системі
центральних органів виконавчої влади з
питань забезпечення реалізації
державної аграрної політики,
продовольчої безпеки держави,
державного управління у сфері
сільського господарства, садівництва,
виноградарства, харчової і переробної
промисловості та комплексного
розвитку сільських територій.

Згідно даного Положення, Міністерство
агрополітики України, забезпечує у
встановленому законодавством порядку
здійснення державного контролю та
нагляду у сфері закупівель товарів,
робіт і послуг за державні кошти.

Тобто, саме на Міністерство аграрної
політики України покладений обов'язок,
як на орган управління майном ДСП
«Головний селекційний центр»,
здійснювати повноваження з приводу
погодження укладення будь-якого виду
договорів, які стосуються використання
державних коштів.

У своїй постанові від 13 травня 2014 року
колегія суддів Вищого господарського
суду України зазначила, що при новому
розгляді справи №911/357/13-г суду
необхідно зазначити чи спірний договір
підпадає під категорію державних
закупівель та з'ясувати, яким саме
чином відбувається фінансування
позивачем договірних зобов'язань.

Як вбачається з пункту 2.5 договору,
розрахунки за цим договором
проводяться в безготівковій формі в
національній валюті України шляхом
перерахування замовником грошових
коштів на розрахунковий рахунок
виконавця та/або шляхом надання
замовником виконавцю за Актом
приймання-передачі
сільськогосподарської продукції
(товарів) та/або шляхом припинення
зобов'язань зарахуванням чи за
домовленістю Сторін.

Згідно ст. 190 Цивільного кодексу
України майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки.

Частиною 1 ст. 192 Цивільного кодексу
України передбачено, що законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня.

Пунктом 4.2 статуту позивача визначено,
що майно підприємства є державною
власністю і закріплюється за
підприємством на праві повного
господарського відання.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне зазначити, що гроші, є
об'єктом речових прав, а тому, грошові
кошти, якими позивач, відповідно до
умов договору про надання послуг, мав
розраховуватись з відповідачем, є
державною власністю, а тому, суд вважає,
що спірний договір підпадає під
категорію державних закупівель.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 2 статті 203 ЦК України, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

З вказаної норми вбачається, що вчиняти
правочини мають право суб'єкти
цивільних прав. Таке право становить
елемент їх правового статусу.
Дієздатність юридичних осіб у певних
сферах підприємницької діяльності
виникає лише після отримання у
встановленому порядку відповідної
ліцензії (дозволу), оскільки така
дієздатність може обмежуватися
законом.

Судом встановлено, що вказаний вид
договору, який відноситься до
договорів, право на укладення яких
передбачено крім загальних,
спеціальними нормами законодавства та
підзаконними нормативними актам, мова
про які йшла вище, укладено за рахунок
державних коштів, у зв'язку з чим, на
його укладення необхідно було
дотримання спеціального порядку його
укладення, що здійснено сторонами не
було. Виходячи з викладеного, суд
зазначає, що у відповідності до
приписів ст. 215 ЦК України, зазначений
договір має бути визнаний недійсним.

Частиною 1 статті 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

У пункті 2.7 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року за №11 зазначено, що
частиною третьою статті 207 ГК України
передбачена і можливість припинення
господарського зобов'язання лише на
майбутнє. Отже, якщо зі змісту
господарського договору випливає, що
зобов'язання за цим договором може бути
припинено лише на майбутнє, оскільки
неможливо повернути усе одержане за
ним (наприклад, вже здійснене
користування за договором майнового
найму (оренди), користування
електроенергією, спожиті послуги,
зберігання, здійснене за відповідним
договором, тощо), то господарський суд
одночасно з визнанням господарського
договору недійсним (за наявності
підстав для цього) зазначає в
резолютивній частині рішення, що
зобов'язання за договором припиняється
лише на майбутнє. При цьому слід
враховувати, що зобов'язання
припиняються на майбутнє не на
підставі відповідної вказівки в
рішенні суду, а в силу закону, тому при
визнанні недійсним правочину
(господарського договору) зобов'язання
його сторін припиняються на майбутнє з
моменту набрання чинності рішення суду
про визнання правочину (договору)
недійсним, хоча б у судовому рішенні й
не було зазначено про таке припинення.
Якщо господарське зобов'язання
припиняється лише на майбутнє,
господарським судам слід виходити з
того, що у відповідних випадках і
неможливості повернення одержаного за
зобов'язанням у натурі правові
наслідки такої недійсності
визначаються відповідно до статті 216 ЦК
України та частини другої статті 208 ГК
України. Разом з тим, якщо за
правочином, визнаним недійсним, права
та обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, то наслідки у вигляді
реституції застосовані бути не можуть,
але згідно з частиною другою статті 236
ЦК України можливість настання таких
прав та обов'язків у майбутньому
припиняються.

Отже, зобов'язання за спірним договором
вважаються недійсними на майбутнє з
моменту набрання відповідним судовим
рішенням законної сили.

Таким чином, укладаючи договір без
проведення тендеру, встановленого для
такого виду правочину, одним із
учасників якого є державне
підприємство стосовно використання
державних коштів, суд приходить до
висновку, що вказаний правочин
суперечить інтересам держави, у зв'язку
з чим, договір визнається недійсним.

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги Державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»
до Приватно-орендної агрофірми
«Україна» про визнання недійсним
договору про надання послуг №1 (51/2010)
від 31 березня 2010 року є обґрунтованими,
документально підтвердженими та
правомірними, у зв'язку з чим
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Направляючи справу на новий розгляд,
колегія суддів Вищого господарського
суду України зазначила, що при новому
розгляді справи суду необхідно
з'ясувати чи зобов'язання за цим
договором виконувалось відповідачем
та чи можливо здійснити правові
наслідки у вигляді повернення
становища сторін у початковий стан
(реституції).

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Оскільки, умовами спірного договору
передбачалось надання послуг
відповідачем позивачу (факт надання
яких встановлено судом та
підтверджується актами про
прийняття-передачу виконаних робіт (з
технічними картками) том 1, а.с. 59-92), суд
приходить до висновку, що не можливо
здійснити правові наслідки у вигляді
повернення становища сторін у
початковий стан (реституції).

Таким чином, позовні вимоги підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Визнати недійсним договір про
надання послуг за № 1 (51/2010), укладений 31
березня 2010 року між Приватно-орендною
агрофірмою «Україна» (08440, Київська
обл., Переяслав-Хмельницький р-н, с.
Велика Каратуль, вул. Перемоги, 2а, код
03756327) та Державним
сільськогосподарським підприємством
«Головний селекційний центр України»
(08401, Київська обл., м.
Переяслав-Хмельницький, вул.
Ново-Київське шосе, 1а, код 00699945).

3. Стягнути з Приватно-орендної
агрофірми «Україна» (08440, Київська обл.,
Переяслав-Хмельницький р-н, с. Велика
Каратуль, вул. Перемоги, 2а, код 03756327) на
користь Державного
сільськогосподарського підприємства
«Головний селекційний центр України»
(08401, Київська обл., м.
Переяслав-Хмельницький, вул.
Ново-Київське шосе, 1а, код 00699945) - 1147
(одна тисяча сто сорок сім) грн. 00 коп.
судового збору.

4. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 29 серпня 2014
року

Суддя
Заєць Д.Г.