м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/11584/14 04.09.14

За позовомЗаступник прокурора
Чернігівської області в інтересах
держави в особі Міністерства аграрної
політики та продовольства України, в
особі Аграрного фонду До
Дочірнього підприємства "Нафком-Агро"
Простягнення 46 525 971,67 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від прокурора - Греськів І.І.;

Від позивача - Авраменко В.Д. - за
довіреністю;

Від відповідача - Сергєєв П.О. -
за довіреністю;

Шульга А.В. - за
довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Чернігівської
області в інтересах держави в особі
Міністерства аграрної політики та
продовольства України, в особі
Аграрного фонду звернувся до суду із
позовом про стягнення з відповідача на
користь Аграрного фонду коштів в сумі 46
525 971,67 грн.

Позов обґрунтований невиконанням
відповідачем умов договору
складського зберігання зерна №181/11 від
23.05.2011р. укладений між ДП «Нафком-Агро»
та Аграрним фондом, у зв'язку із чим
заступник прокурора Чернігівської
області звернувся до суду із позовом
про стягнення коштів внаслідок
спричинення збитків від нестачі зерна,
яке передано Аграрним фондом за
вказаним договором відповідачу.

Відповідач заперечив проти позову
повністю з підстав недоведеності факту
отримання відповідачем зерна від
Аграрного фонду за договором №181/11 від
23.05.2011р., натомість підтвердив той факт,
що все зерно, що передавалося на
зберігання відповідачу від Аграрного
фонду передавалось в рамках іншого
Договору складського зберігання №194
від 25.03.2009р., у зв'язку із цим прокурором
не доведено факту заподіяння
відповідачем збитків Аграрному фонду
та вину відповідача за договором №181/11з
підстав викладених у позові.

Окрім того, відповідач заперечив проти
визначення розміру заподіяних збитків
у вигляді вартості зерна, що відсутнє у
сумі 46 525 971,67 грн., (з урахуванням того,
що наведена суму мінімальної
інтервенційної ціни на підставі якої
розраховувались збитки складає 1 667
грн./т.) без надання відповідних доказів
на підтвердження дійсності цього
розміру. При цьому, відповідач вказує,
що станом на момент розгляду справи п. 2
Порядку визначення розміру збитків від
розкрадання, нестачі, знищення
(псування) матеріальних цінностей,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.01.1996 №116
викладено у новій редакції, що є чинною
з 16.12.2011р., відповідно до якої розмір
збитків від розкрадання, нестачі,
знищення (псування) матеріальних
цінностей визначається шляхом
проведення незалежної оцінки
відповідно до національних стандартів
оцінки.

Заступником прокурора області подана
заява про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на рахунок
відповідача, в порядку ст. 66 ГПК
України.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд також бере до уваги
інтереси не тільки позивача, а й інших
осіб, права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів. Обмеження можливості
господарюючого суб'єкта користуватися
та розпоряджатися власним майном може
призвести до незворотних наслідків.

З урахуванням вищевикладеного, суд
зазначене клопотання відхилив з тих
підстав, що заступником прокурора у
порушення статті 66 ГПК України не
доведено, що невжиття таких заходів
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Ухвалою суду від 08.07.2014р. у задоволенні
клопотання про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на майно
відмовлено.

Аграрний фонд надав письмові
пояснення, в яких підтримав заявлений
заступником прокурором позов,
зазначив, що предметом договору №181/11
стало теж саме зерно пшениці 4 класу 2008
року врожаю, яке було передано на
зберігання за іншим договором від
25.03.2009 №194. В результаті неналежного
зберігання зерна пшениці 4 класу 2008
року врожаю Аграрному фонду було
завдано збитків на суму 46 525 971,61 грн.,
розрахунок яких здійснювався за
мінімальною інтервенційною ціною, яка
визначена наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України від 26.06.2013р. №394 «Питання
діяльності Аграрного фонду на
організованому Аграрному ринку у 2013/2014
маркетинговому періоді».

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги і заперечення проти позову,
об'єктивно оцінивши в сукупності
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.05.2011 року між Аграрним фондом (надалі -
Поклажодавець) та ДП "Нафком-Агро"
(надалі - Зерновий склад) було укладено
Договір складського зберігання зерна
№181/11, відповідно до п. 1.1 якого
Поклажожавець зобов'язувався передати
на зберігання зерновому складу зерно
пшениці, жита, кукурудзи, ячменю
(об'єктів державного цінового
регулювання), якість яких відповідає
діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою
вагою в кількості, яка визначається по
фактичній кількості зерна, що надійшло
на карточку Поклажодавця і
засвідчується відповідними
складськими документами, а зерновий
склад зобов'язується прийняти таке
зерно для зберігання на визначених цим
договором умовах і в установлений
строк повернути його Поклажодавцеві
або особі, зазначений ним як одержувач,
у стані, передбаченому цим Договором та
законодавством.

Згідно з п. 3.1.5 Договору Зерновий склад
зобов'язаний видати складські
документи на зерно не пізніше
наступного робочого дня після
прийняття його на зберігання.

Відповідач зобов'язаний зберігати
зерно протягом строку, визначеного в
договорі (п. 3.1.6 Договору).

Пунктом 3.1.9 Договору передбачено, що
Зерновий склад зобов'язаний повернути
зерно за першою вимогою Поклажодавця у
разі, коли передбачений договором
строк не закінчився.

Також, п. 3.3.3 Договору передбачено, що
Поклажодавець зобов'язаний
витребувати зерно після закінчення
строку його зберігання.

Як встановлено судом, строк зберігання
зерна визначений умовами договору
№181/11 - до пред'явлення вимоги
Поклажодавцем. Зерновий склад
зобов'язаний зберігати зерно, придбане
за кошти державного бюджету, до
пред'явлення Поклажодавцем вимоги про
його повернення (п. 7.3 договору).

Відповідно до п. 8.1 Договору, договір
набирає чинності з моменту підписання
та скріплення печатками і діє до
31.12.2011р., але у будь-якому разі до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань у повному обсязі. Дія цього
договору розповсюджується на
відносини між сторонами, що виникли з
01.03.2011 року.

Також, судом встановлено, що між
сторонами укладено додатковий договір
від 31.12.2011р. до договору №181/11,
відповідно до п. 7 якого, сторони
визначили доповнити розділ 4 договору
пунктом 4.8 наступного змісту « 4.8 у разі
підтвердження факту відсутності зерна
Поклажодавця на складах зберігача (на
підставі акту перевірки наявності та
стану зберігання зерна) чи погіршення
його якісних показників (на підставі
документу, виданого повноважним
органом), оплата послуг за зберігання
зерна, визначеного у пункті 1.1 розділу 1
договору, Поклажодавцем припиняється
до вирішення питання згідно вимог
чинного законодавства України».

Окрім того, вказаною додатковою угодою
сторони п. 4.4 Договору також виклали в
наступній редакції « 4.4 Поклажодавець
сплачує вартість із зберігання зерна з
дати передачі зерна Поклажодавцем на
зберігання зерновому складу згідно
актів передавання-приймання до
договору складського зберігання зерна
на підставі актів виконаних робіт, за
умови надходження на рахунок
Поклажодавця коштів з Державного
бюджету на зазначені цілі».

Одночасно судом встановлено, що 25.03.2009р.
між Аграрним фондом та ДП "Нафком-Агро"
було укладено Договір складського
зберігання зерна №194, відповідно до
умов якого Аграрний фонд зобов'язався
передати на зберігання ДП "Нафком-Агро"
зерно пшениці (об'єкт державного
цінового регулювання), якість якого
відповідає ДСТУ 3768:2004, за заліковою
вагою в кількості, яка визначається по
фактичній кількості зерна, що надійшло
на карточку Поклажодавця і
засвідчується відповідними
складськими документами, а ДП
"Нафком-Агро" зобов'язався прийняти
таке зерно для зберігання на
визначених цим Договором умовах і в
установлений строк повернути його
поклажодавцеві або особі, зазначеній
ним як одержувач, у стані,
передбаченому цим Договором та
законодавством.

Судом також встановлено, що за вказаним
Договором №194 Аграрний фонд передав на
зберігання зерно пшениці 4 класу 2008
року врожаю в кількості 128 094,183 тонни, що
підтверджується наступними
складськими квитанціями на зерно:
Складська квитанція на зерно серії АС
№ 379273 за № 108 від 26.03.2009р., Складська
квитанція на зерно серії АС № 379278 за №
113 від 26.03.2009р., Складська квитанція на
зерно серії АС № 379302 за № 142 від 23.04.2009р.,
Складська квитанція на зерно серії АС
№ 379306 за № 146 від 12.05.2009р., Складська
квитанція на зерно серії АС № 379307 за №
147 від 12.05.2009р.

Факт передачі зерна у вказаній
кількості за Договором складського
зберігання зерна №194 від 25.03.2009р.
підтвердили позивач та відповідач у
судовому засіданні.

Матеріалами справи також підтверджено,
що відповідачем на підставі
відповідних дозволів Поклажодавця на
переоформлення було відвантажено на
адресу осіб, зазначених останнім як
одержувачів зерно пшениці 4 класу
урожаю 2008 року у загальній кількості 105
159,22 тон, на підтвердження чого свідчать
акти приймання-передачі та накладні,
які містяться в матеріалах справи.
Вказане відвантаження відбулось в
період з 27.03.2009р. по 19.12.2012р.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

На підтвердження факту передання зерна
за договором №181/11 заступником
прокурора надано суду складську
довідку №164 від 20.12.2012р., відповідно до
якої директор та головний бухгалтер
відповідача підтверджують, що станом
на 20 грудня 2012 року на зернових складах
підприємства відповідача дійсно
зберігається зерно пшениці 4 класу
урожаю 2008 року, яке належить Аграрному
фонду у кількості 27 910,001 тон.

Відповідно до Закону України «Про
зерно та ринок зерна в Україні»
складські документи на зерно -
товаророзпорядчі документи, що
видаються зерновим складом власнику
зерна як підтвердження прийняття зерна
на зберігання та посвідчення наявності
зерна і зобов'язання зернового складу
повернути його володільцеві такого
документа.

Відповідно до ст. 961 ЦК України товарний
склад на підтвердження прийняття
товару видає один із таких складських
документів: складську квитанцію;
просте складське свідоцтво; подвійне
складське свідоцтво.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про
зерно та ринок зерна в Україні»
зерновий склад на підтвердження
прийняття зерна видає один із таких
документів: подвійне складське
свідоцтво; просте складське свідоцтво;
складську квитанцію.

Складський документ на зерно
виписується після передачі зерна на
зберігання не пізніше наступного
робочого дня. Після заповнення
обов'язкових реквізитів простого або
подвійного складського свідоцтва на
зерно, реєстрації їх у реєстрі з
присвоєнням порядкового номера
заповнений бланк простого або
подвійного складського свідоцтва на
зерно передається особі, яка здала
зерно на зберігання.

На вимогу особи, яка здала зерно на
зберігання, зерновий склад
зобов'язаний виписувати окремі
складські документи на зерно на
будь-які частини зданого на зберігання
зерна.

Нові складські документи на зерно
видаються в обмін на раніше виписані.

Вказана складська довідка №164 від
20.12.2012р. не підтверджує факт передання
зерна відповідачу за договором №181/11,
за відсутності належних та допустимих
доказів передання зерна, відповідно до
умов Договору та вимог чинного
законодавства України.

Окрім того, вказана складська довідка
не підтверджує, що саме за спірним
договором №181/11 у відповідача
зберігається зерно, оскільки суду
доведено, що між сторонами існує інший
договір №194, на підставі якого Аграрний
фонд передав на зберігання відповідачу
зерно пшениці 4 класу 2008 року врожаю в
кількості 128 094,183 тони.

Також, суд не погоджується з доводами
позивача про те, що предметом Договору
№181/11 стало те ж саме зерно пшениці 4
класу 2008 року врожаю, яке було передано
на зберігання за Договором від 25.03.2009
року № 194, з огляду на наступне.

Жодних складських документів,
відповідно до вимог Закону України
«Про зерно та ринок зерна в Україні».
Чинного законодавства України, а також
умов договору на переоформлення зерна
на зберігання за іншим договором (на
зберігання за новоукладеним Договором
2011 року), суду не надано, будь-яких
посилань в договорі №181/11 про те, що
зерно, яке передається є тим самим
зерном, яке було передано на підставі
укладеного договору №194 немає .

Разом з тим, строк зберігання
визначений відповідно до п. 7.1 Договору
№194 визначений моментом пред'явлення
вимоги Аграрним фондом, тобто
зберігання зерна відбувається з
моменту передачі зерна на зберігання
Зерновому складу та до моменту
повернення зерна у повному обсязі
Поклажодавцеві за вимогою останнього.

Натомість доказів припинення договору
складського зберігання зерна №194 від
25.03.2009р. станом на дату винесення судом
даного рішення суду не надано.

Укладення між сторонами аналогічного
договору складського зберігання у 2011
році не підтверджує факт припинення
дії попереднього договору складського
зберігання зерна, укладеного у 2009 році.

Отже, суду не доведено факт передачі
зерна за Договором №181/11, або той факт,
що вказане зерно є тим самим зерном
пшениці 4 класу 2008 року врожаю, що
передавалось на зберігання за
договором №194 від 25.03.2009р.

Також, на спростування доводів
позивача про те, що зерно зберігалося в
рамках договору складського
зберігання зерна №181/11 від 23.05.2011р.
свідчить положення самого Договору, а
саме п. 8.1. Договору №181/11 в якому
зазначено, що його дія
розповсюджується на відносини між
сторонами, що виникли з 01.03.2011р., тобто
на взаємовідносини, які виникли в
рамках Договору складського
зберігання зерна №194 укладеного 25
березня 2009р. його дія не
розповсюджується.

Отже, враховуючи викладене, а також те,
що умовами договору №181/11 визначено, що,
дія договору розповсюджується на
відносини сторін, що виникли з 01.03.2011р.,
за умови, що суду не надано належних та
допустимих доказів (складська
квитанція, складське свідоцтво)
передання зерна відповідачу за
договором №181/11 на зберігання, та крім
того суду не доведено той факт, що зерно
за договором №194 є тим самим зерном, яке
в подальшому передано відповідачу за
договором №181/11, заступником прокурора
не доведено обставини викладені у
позові, та факт передання зерна за
договором №181/11 відповідачу.

Предметом спору у даній справі є
стягнення з ДП "Нафком-Агро" на користь
Аграрного фонду збитків в сумі 46 525 971,67
гривень, завданих нестачею зерна.

На підтвердження факту нестачі зерна
суду надано Акт встановлення нестачі
зерна державного інтервенційного
фонду від 13.01.2014р., яким встановлено, що
на дату перевірки складські ємності за
адресою: м. Прилуки, вул. Дружби народів,
46 не належать ДП "Нафком-Агро". На даній
території власником складів є ТОВ
"АГРОКІМ". В ході перевірки виявлено, що
у складських приміщеннях за адресою: м.
Прилуки, вул. Дружби народів, 46 зерно
державного інтервенційного фонду, яке
належить Аграрному фонду, відсутнє.
Відповідно до наданої представником
ТОВ "АГРОКІМ" інформації на момент
придбання товариством вищевказаних
складів у ДП "Нафком-Агро" будь-яких
залишків зерна, які б перебували на
зернових складах, у наявності не було.

Також, позивачем надано Акт від 07.05.2014
року, яким зафіксовано, що при виїзді за
адресою: Чернігівська область, м.
Прилуки, вул. Дружби Народів, 46, та
комісійному огляді складських
приміщень комісією в складі в.о.
директора Чернігівського
регіонального відділення Аграрного
фонду С.М. Дворецького, державного
інспектора сільського господарства
відділу контролю якості та безпеки
зерна і продуктів його переробки ОА.
Горбача, начальника Прилуцької
об'єднаної державної фінансової
інспекції В.М. Романова, старшого
оперуповноваженого Прилуцького MB УМВС
в Чернігівській області 1.1. Вихора,
заступника директора з питань
зберігання і доробки зерна ТОВ
«АгроКІМ» П.І. Отрошка, зерна пшениці на
зберіганні не виявлено.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Однак, як слідує з актів від 13.01.2014р. та
від 07.05.2014р., перевірка, якою було
зафіксовано факт відсутності зерна,
була проведена не на підприємстві
відповідача, а на підприємстві ТОВ
«АгроКім» та в елеваторах вказаного
підприємства, що не має жодного
відношення до відповідача по справі, а
тому факти відсутності зерна в
елеваторах ТОВ «АгроКім» не можуть
слугувати доказом відсутності на
зберіганні зерна у ДП «Нафком-Агро».

За відсутності факту доведеності суду
передання зерна за договором №181/11 суду
не доведений факт нестачі зерна за
договором №181/11.

Окрім того, суд звертає увагу не те, що
відповідно до наказу Міністерства
аграрної політики України "Про
затвердження Інструкції про ведення
обліку й оформлення операцій із зерном
і продуктами його переробки на
хлібоприймальних та зернопереробних
підприємствах" від 13.10.2008 року № 661,
встановлено порядок перевірки
кількісно-якісного обліку зерна.

Крім того, умовами договору також
передбачено порядок перевірки
кількісно-якісного обліку зерна (п. 3.1.8,
3.1.10, 3.4.4).

Відповідно до розділу 2 вищевказаної
інструкції у випадку виявлення
порушень порядку зберігання
хлібопродуктів, визначення їх якості,
ведення кількісно-якісного обліку чи
інших порушень держінспектор
Держсільгоспінспекції надає припис
про усунення виявлених недоліків і
порушень. Держінспектор
Держсільгоспінспекції при
встановленні фактів невиконання його
припису повідомляє про це начальника
Держсільгоспінспекції (п.п. 2.2-2.3
Інструкції).

Однак, всупереч вимогам інструкції, за
результатами вищезгаданої перевірки
кількісних та якісних показників зерна
відповідного припису, яким було
встановлено факт порушень умов
договору, не складалося.

Судом встановлено, що у договорі №181/11
визначений порядок повернення зерна -
до пред'явлення вимоги Поклажодавцем
(п. 3.1.9) крім того, строк зберігання
зерна , визначений умовами договору - до
пред'явлення вимоги Поклажодавцем.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про
зерно та ринок зерна в Україні»
зерновий склад зобов'язаний зберігати
зерно протягом строку, встановленого у
договорі складського зберігання зерна.
Якщо строк зберігання зерна договором
складського зберігання зерна не
встановлений і не може бути визначений
виходячи з його умов, зерновий склад
зобов'язаний зберігати зерно до
подання поклажодавцем вимоги про його
повернення. Якщо строк зберігання
зерна визначено моментом пред'явлення
власником зерна вимоги про його
повернення, зерновий склад має право зі
спливом звичайного за цих обставин
строку зберігання вимагати від
власника зерна забрати це зерно в
розумний строк.

Суд звертає увагу також на те, що
позивач не надав суду доказів
звернення до ДП «Нафком-Агро» із
вимогою повернути зерно, як це
передбачено п. 3.1.9 Договору складського
зберігання зерна №181/11, а також
положеннями ст. 953 Цивільного кодексу
України.

За таких умов суд доходить висновку про
те, що звернення з позовом про
стягнення збитків, завданих нестачею
переданого на зберігання зерна, до
пред'явлення поклажодавцем вимоги про
повернення такого зерна та фактичного
невиконання такої вимоги
поклажоодержувачем є передчасним.

Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу
України збитками є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Важливим елементом доказування
наявності реальних збитків є
встановлення причинного зв'язку між
протиправною поведінкою боржника та
збитками потерпілої сторони. Слід
довести, що протиправна дія чи
бездіяльність заподіювача є причиною,
а збитки, які виникли у потерпілої
особи, - наслідком такої протиправної
поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

При аналізі змісту наведеної правової
норми можна дійти висновку про те, що
при прийнятті рішення про
відшкодування шкоди за правилами ст. 1166
Цивільного кодексу України необхідно
довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи -
неправомірною можна вважати будь-яку
поведінку, внаслідок якої завдано
шкоду, якщо завдавач шкоди не був
уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди - під шкодою слід
розуміти втрату або пошкодження майна
потерпілого та (або) позбавлення його
особистого нематеріального права
(життя, здоров'я тощо). У відносинах, що
розглядаються, шкода - це не тільки
обов'язкова умова, але і міра

відповідальності, оскільки за
загальним правилом статті, що
коментується, завдана шкода
відшкодовується в повному обсязі (мова
йдеться про реальну шкоду та упущену
вигоду);

в) причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та шкодою є обов'язковою
умовою відповідальності та
виражається в тому, що шкода має
виступати об'єктивним наслідком
поведінки завдавача шкоди;

г) вина завдавача шкоди, за виключенням
випадків, коли в силу прямої вказівки
закону обов'язок відшкодування
завданої шкоди покладається на
відповідальну особу незалежно від
вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є
обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
шкоди. За відсутності хоча б одного з
цих елементів цивільна
відповідальність не настає.

Як вже зазначалось, матеріали справи не
містять належних доказів передачі
зерна відповідачу за договором №181/11, а
також доказів нестачі зерна за
вказаним договором №181/11, у зв'язку з
чим відсутня протиправна поведінка
відповідача чи будь-яка його вина.
Також, судом не встановлено
причинно-наслідкового зв'язку між
діями відповідача та негативними
наслідками для Аграрного фонду.

Зважаючи на встановлені обставини
справи та вимоги правових норм,
викладених вище, а також на те, що
позивач в установленому порядку
обставини, на які посилається в позові,
не довів, господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
доведені, а тому задоволенню не
підлягають.

Згідно зі статтею 33 ГПК України
обов'язок доказування тих обставин, на
які посилається сторона як на підставу
своїх вимог і заперечень, покладається
на цю сторону.

Оскільки в силу вимог п. 11 ч. 1 ст. 1
Закону України "Про судовий збір" від
сплати судового збору звільняються,
зокрема, органи прокуратури - при
здійсненні представництва інтересів
громадян або держави в суді, та позовні
вимоги прокурора не задоволені, то на
підставі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір не відшкодовується та не
стягується в Державний бюджет України.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.09.2014р.

Суддя
І.І. Борисенко