Господарський суд Чернігівської
========================================================================
========================================================================
========================
РІШЕННЯ

16 вересня 2014 року
Справа №927/1232/14

Господарським судом Чернігівської
області у складі судді Т.Г.Оленич

розглянуто у відкритому судовому
засіданні справу №927/1232/14

за позовом: товариства з
обмеженою відповідальністю «Біокоре
Україна»,

вул.Котовського, 61,
м.Житомир. 10029»,

до відповідача: фермерського
господарства «Макишинський сад», вул..70
років

Жовтня,1. с.Макишин
Городянського району Чернігівської
області,

15172

про стягнення 93545грн.50коп.,
про визнання недійсними первинних

бухгалтерських
документів та про зобов'язання видати
належним

чином оформлені
документи

за участю представників сторін:

від позивача: Стасюка Р.Ф. (довіреність
№01-03/14 від 01.03.2014)

від відповідача: Довганя С.А. - голова
господарства, Кашуби М.О. (доручення №12
від 09.09.2014)

Рішення приймається після оголошеної
на підставі ч.3 ст.77 Господарського
процесуального кодексу України
перерви в судовому засіданні з 26.08.2014
по 09.09.2014 та з 09.09.2014 по 16.09.2014.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

С У Т Ь С П О Р У:

Позивачем заявлено позов про
стягнення з відповідача 79440грн.
вартості оплаченого, але
непоставленого товару, 3018грн.
інфляційних втрат за прострочення
грошового зобов'язання, обчислених за
травень місяць 2014 року, 3142грн.80коп.
компенсації за затримку поставки
товару за період з 01.05.2014 по 15.07.2014,
7944грн. за відмову поставити товар в
кількості, визначеної договором. Крім
того, позивачем заявлено позовні
вимоги про визнання недійсними
виготовлених відповідачем видаткових
накладних № 17 від 16.04.2014, №18 від 16.04.2014,
№19 від 16.04.2014, №20 від 16.04.2014, №24 від
06.05.2014, №25 від 06.05.2014, по яким оформлено
поставку товару загальною кількістю
124,6тн по ціні 1730грн. без ПДВ за одну
метричну тонну, а також
товарно-транспортних накладних бн від
16.04.2014 про поставку автомобілем АА 8964
МХ, причіп АА 042 ХМ, бн від 16.04.2014 про
поставку автомобілем СВ 3769 ВВ, бн від
16.04.2014 про поставку автомобілем АА 5672
МН, бн від 16.04.2014 про поставку
автомобілем АА 5671 МН, причіп АА 4012 ХТ, бн
від 06.05.2014 про поставку автомобілем АІ
9534 ЕІ, причіп АІ 0072 ХМ, бн від від 06.05.2014
про поставку автомобілем АІ 0114 СТ,
причіп АІ 0071 ХМ, по яких оформлено
поставку товару загальною кількістю
124,6тн по ціні 1730грн. без ПДВ за одну
метричну тонну. Крім того, позивач
просить зобов'язати відповідача
видати видаткові накладні від 16.04.2014
про передачу товару в кількості 83,75тн
по ціні 1600грн., в т.ч.ПДВ, за одну
метричну тонну, від 06.05.2014 про передачу
товару в кількості 40,85тн по ціні 1600грн.,
в т.ч.ПДВ, за одну метричну тонну та
товарно-транспортні накладні від 16.04.2014
про поставку товару в кількості 21,25тн
автомобілем АА 8964 МХ, причіп АА 042 ХМ, в
кількості 21,25тн автомобілем СВ 3769 ВВ, в
кількості 21,25тн автомобілем АА 5672 МН, в
кількості 20,0тн автомобілем АА 5671 МН,
причіп АА 4012 ХТ, від 06.05.2014 про поставку
товару в кількості 20,0тн автомобілем АІ
9534 ЕІ, причіп АІ 0072 ХМ, в кількості 20,85тн
автомобілем АІ 0114 СТ, причіп АІ 0071 ХМ
із зазначенням ціні в кожній
товарно-транспортній накладній 1600грн.,
в т.ч.ПДВ, за одну метричну тонну.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
невиконанням відповідачем зобов'язань
по поставці товару у кількості,
визначеної договором та оплаченої
позивачем, а також тим, що відповідач
оформив первинні бухгалтерські
документи всупереч умовам, визначеним
в договорі №03/14 від 12.03.2014.

Відповідач у відзиві на позов зазначає,
що термін відвантаження жита був
продовжений та змінено ціну на товар з
урахуванням курсу євро на дату
відвантаження, про що позивач був
проінформований письмово.

Подані представниками сторін
клопотання про відмову від здійснення
технічної фіксації судового процесу
судом задоволені. Хід судового
засідання відображено в протоколі
засідання.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення та доводи
представників сторін, з'ясувавши
обставини, що мають значення для
вирішення спору, перевіривши їх
доказами, суд ВСТАНОВИВ:

12 березня 2014 року між фермерським
господарством «Макишинський сад»
(відповідач у справі, продавець за
договором) та товариством з обмеженою
відповідальністю «Біокоре Україна»
(позивач у справі, покупець за
договором) укладено договір №0314,
відповідно до умов якого продавець
зобов'язується поставити та передати у
власність, а покупець прийняти та
оплатити жито органічне клас 3 для
технічної переробки, врожаю 2013 року на
умовах, передбачених даним договором.

В розділі 2 договору містяться умови
щодо кількості (ваги) товару, яка має
складати 300тон +/-10% за вибором продавця
(п.2.1.), яка визначається під час
навантаження автотранспорту (п.2.2.). У
п.2.3.-2.7. договору сторонами передбачені
умови щодо якості товару.

Згідно з п.3.1. договору ціна товару
визначена в сумі 1600грн. з ПДВ за одну
метричну тонну.

Загальна вартість договору складає
480000грн., в т.ч. ПДВ (п.3.2).

Відповідно до п.4.1. договору продавець
здійснює поставку товару в повному
обсязі в строк до 30 квітня 2014 року.
Навантаження товару здійснюється за
рахунок продавця в біг-беги ( мішки
поліпропіленові), надані покупцем.

В п.4.2. договору сторони визначили, що
право власності на товар переходить до
покупця з моменту навантаження на
автомобіль покупця у відповідності з
оплаченою кількістю товару.

Пунктом 4.3. договору передбачено
обов'язок продавця надати покупцю
належним чином оформлені первинні
документи бухгалтерського та
податкового обліку на повну партію
товару, кількість (вага) якого
зазначена у п.2.1. договору, незалежно
від терміну його фактичного
відвантаження на автотранспорт
покупця.

В розділі 5 договору сторонами
викладені умови про порядок
розрахунків, відповідно до яких
покупець здійснює передоплату за
поставлений товар шляхом
перерахування коштів на банківський
рахунок продавця у відповідності до
реквізитів, зазначених у рахунку
продавця, протягом трьох банківських
днів від дати отримання наступних
документів: оригіналу чи копії
(факсової чи електронної)
рахунку-фактури, виставленого на суму
вартості продукції, що поставляється
із зазначенням кількості товару, ціни
без ПДВ, загальної сум без ПДВ, суми ПДВ,
всього до сплати. Разом з тим, в п.5.2.
договору передбачена можливість
оплати продукції протягом 2-3
банківських днів від дати отримання
оригіналу чи копії (факсової чи
електронної) видаткової та податкової
накладних, виписаних у відповідності
до діючого законодавства України на 100%
вартості поставленого товару.

Також в договорі містяться умови щодо
зберігання товару, відповідальності
сторін, форс-мажорних обставин, порядку
вирішення суперечок та розбіжностей,
та інші умови.

Аналіз змісту договору свідчить, що в
зв'язку з його укладенням між сторонами
виникли правовідносини поставки, які
регулюються ст.712 Цивільного кодексу
України та §1 глави 30 Господарського
кодексу України.

За змістом ч.1 ст.265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний
товар (товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. Договір поставки
укладається на розсуд сторін або
відповідно до державного замовлення.

Відповідно до ч.6 ст.265 Господарського
кодексу України до відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

В силу ч.1 ст.712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Із змісту договору №0314 від 12.03.2014
вбачається, що в ньому відсутні
будь-які застереження щодо
застосування до правовідносин, які
виникли між сторонами у зв'язку з його
укладенням, положень про
купівлю-продаж, а тому судом при
вирішенні даного спору застосовуються
також норми чинного законодавства, які
регулюють відносини купівлі-продажу.

Як свідчать матеріали справи, на
підставі рахунку-фактури №04 від 12.03.2014
на суму 480000грн. позивачем 13 березня 2014
року сплачено відповідачу 240000грн. та 24
березня 2014 року сплачено грошові кошти
в сумі 240000грн., що підтверджується
наданими позивачем банківськими
виписками з рахунку від 13.03.14 (а.с.59) та
від 24.03.14 (а.с.60-61). При цьому суд звертає
увагу на факт порушення позивачем
строків оплати, встановлених п.5.1.
договору.

13 березня 2014 року та 24 березня 2014 року
відповідачем складені на передані
позивачу податкові накладні №5/2 та 9/2
(а.с.21,22).

Відповідно до ст.662 Цивільного кодексу
України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу. В силу
приписів ст..663 Цивільного кодексу
України передача товару має
здійснюватися у строк, встановлений
договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст.193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно з умовами договору відповідач,
як продавець, зобов'язувався поставити
оплачений товар в строк до 30 квітня 2014
року.

Як свідчать матеріали справи, та не
заперечується позивачем, відповідач у
вказаний термін передав позивачу товар
в кількості 209,5тн на загальну суму,
виходячи із визначеній у договорі ціни
товару, 335200грн., що підтверджується
видатковими накладними №№11,12 від
01.04.2014, №13 від 02.02.2014, №14 від 10.04.2014,
№№17,18,19,20 від 16.04.2014, №21 від 22.04.2014, №22
від 23.04.2014.

Разом з тим, у видаткових накладних
№№17,18,19,20 від 16.04.2014 відповідачем
вказана інша ціна товару, яка не
відповідає умовам договору.
Вищевказані накладні представником
покупця не підписані, але позивач у
позовній заяві та в ході судового
розгляду підтвердив факт отримання
товару по цих накладних. Даний факт
також підтверджується наявними у
справі копіями міжнародних
товарно-транспортних накладних
(а.с.98,100,101,103), а також наданим позивачем
актом №1 прийому-передачі товару від
21.07.2014, в якому позивачем відображено
факт отримання від відповідача товару
по вищевказаних накладних.

Крім того, 06.05.2014 позивачем було
отримано у відповідача товар в
кількості 40,85тн. Про даний факт позивач
сам вказує у позовній заяві та
підтверджує наданими ним міжнародними
товарно-транспортними накладними
(а.с.105, 106). Проте, виписані відповідачем
видаткові накладні №№24,25 від 06.05.2014, в
яких зазначена ціна вище ніж
передбачено договором, представником
позивача не підписані

Таким чином, відповідачем фактично
передано товару в кількості 250,35тн,
вартість якого з урахуванням ціни
договору, становить 400560грн.

Отже, відповідачем не передано жито в
кількості 49,65тн, а різниця між
оплаченим товаром та вартістю
переданого товару становить 79440грн.,
стягнення якої предметом позову по
даній справі.

Відповідно до ч.2 ст.693 Цивільного
кодексу України якщо продавець, який
одержав суму попередньої оплати
товару, не передав товар у встановлений
строк, покупець має право вимагати
передання оплаченого товару або
повернення суми попередньої оплати.

При цьому, умовою застосування
даної норми є неналежне виконання
продавцем свого зобов'язання зі
своєчасного передання товару покупцю.
У разі настання такої умови покупець
має право діяти альтернативно: або
вимагати передання оплаченого товару
від продавця, або вимагати повернення
суми попередньої оплати.

Отже, для пред'явлення вимоги
передати оплачений товар або повернути
суму попередньої оплати має бути
доведено факт неналежного виконання
продавцем свого обов'язку.

Відповідно до ст.13,14 Цивільного кодексу
України цивільні права та цивільні
обов'язки здійснюються особою в межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

Як вбачається із умов договору, зокрема
п.4.1., п.4.2., навантаження товару
здійснюється за рахунок продавця в
біг-беги (мішки поліпропиленові),
надані покупцем, а право власності на
товар переходить до покупця з моменту
навантаження на автомобіль покупця у
відповідності з оплаченою кількістю
товару.

Тобто, виходячи із вказаних умов
договору, обов'язок відповідача
відвантажити товар кореспондується з
обов'язком позивача, як покупця за
договором, вчинити певні дії, а саме:
надати мішки для навантаження жита та
поставити автотранспорт під
завантаження товару.

В силу ст.33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Позивач не надав суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту направлення автотранспорту для
завантаження всієї оплаченої
кількості товару у період з 23.04.2014 по
30.04.2014 (строк поставки товару).

Крім того, позивачем не надано суду
доказів направлення автотранспорту і в
період з 07.05.14 (після останньої передачі
товару 06.05.14) по 31.07.14 (момент надсилання
позовної заяви до суду) та доказів
відмови відповідача від передачі
залишку товару.

Посилання позивача на лист перевізника
-ТОВ «СП Євротрейд» від 12.05.2014 №12/05/14
(а.с.161) судом до уваги не приймається,
оскільки, як вбачається із заявки
позивача від 05.05.2014 №05-05-1/2014 (а.с.160),
заявка подавалася на дві автомашини
строком поставки з 05.05.14 по 12.05.2014. Із
змісту листа перевізника не
вбачається, коли конкретно у
зазначений позивачем в заявці період з
05.05.2014 по 12.05.2014 направлялися машини до
відповідача під завантаження. Крім
того, позивачем на підтвердження факту
направлення до відповідача у вказаний
період автомобілів не надано належних
доказів, зокрема копій дорожніх листів,
які в силу абз.8 п.1 Переліку документів,
необхідних для здійснення перевезення
вантажу автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25.02.2009 № 207, є
обов'язковим документом для здійснення
перевезення вантажу.

Відповідно до ч.1 ст.613 Цивільного
кодексу України кредитор вважається
таким, що прострочив, якщо він
відмовився прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку.

Приймаючи до уваги, що позивачем не
надано доказів вчинення ним
встановлених договором дій по передачі
відповідачу мішків для навантаження
жита та подання автотранспорту для
завантаження товару в кількості,
обумовленої договором, як до 30.04.2014, так
і пізніше до моменту звернення до суду,
внаслідок чого у відповідача була
відсутня можливість виконати
своєчасно свій обов'язок, тому суд
приходить до висновку, що позивач є
кредитором, що прострочив, а відтак
відсутні підстави для ствердження про
неналежне виконання відповідачем
своїх обов'язків по передачі товару.

З огляду на вищевикладене, у позивача
не виникло право вимагати повернення
попередньої оплати на підставі ч.2 ст.693
Цивільного кодексу України.

При цьому слід зазначити, що доказів
відмови позивача в установленому
законодавством порядку від договору
сторонами суду не надано.

Крім того, суд звертає увагу, що
позивачем не надано суду доказів
відсутності у відповідача жита
органічного в кількості, яка
недопоставлена в строк до 30.04.14, доказів
неможливості поставити відповідачем
недопоставлену кількість товару, та
доказів відмови відповідача від
завантаження товару на автомобільний
транспорт покупця. Матеріалами справи
не підтверджується втрата можливості
отримання позивачем недопоставленого
зерна при умові вчинення ним дій по
направленню автотранспорту під
завантаження та передачі мішків для
навантаження жита.

Разом з тим, судом не приймається до
уваги твердження відповідача, що
вартість переданого позивачеві товару
становить 465953грн.20коп., оскільки
доказів внесення в установленому
законодавством порядку змін до
договору від 12.03.2014 в частині зміни ціни
товару за одну метричну тону
відповідачем суду не надано. Відсутні
також докази внесення змін до договору
щодо строків поставки, про що зазначає
відповідач у своєму відзиві на позов.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
позовні вимоги про стягнення 79440грн.
суми попередньої оплати задоволенню не
підлягають.

Позивач, посилаючись на п.5.3. договору,
просить стягнути з відповідача
3018грн.70коп. інфляційних втрат за
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Інфляційні втрати
обчислені позивачем із застосуванням
індексу інфляції за травень 2014 року.

Відповідно до п.5.3. договору відповідач
зобов'язався повернути отриману
передоплату позивачу за
невідвантажений товар.

Сплата боржником заборгованості з
урахуванням встановленого індексу
інфляції передбачена ст.625 Цивільного
кодексу України як відповідальність за
невиконання грошового зобов'язання.

За змістом ст.ст.524,533-535,625 Цивільного
кодексу України грошовим зобов'язанням
є виражене в грошових одиницях
(національній валюті чи в грошовому
еквіваленті в іноземній валюті)
зобов'язання сплатити гроші на користь
іншої сторони, яка, відповідно, має
право вимагати від боржника виконання
його обов'язку.

Як встановлено судом вище, між
сторонами виникли правовідносини
поставки, в межах яких відповідач
повинен був поставити товар.

Отже, зобов'язання поставити товар не є
грошовим зобов'язанням. До того ж,
оскільки у позивача, як покупця за
договором, право вимагати від продавця
або передачі товару або повернення
суми попередньої оплати виникає у разі
неналежного виконання відповідачем
зобов'язання, а факт неналежного
виконання зобов'язання відповідачем
судом не встановлений, тому відсутні
підстави для ствердження, що у
відповідача виникли грошові
зобов'язання по поверненню залишку
попередньої оплати з урахуванням
індексу інфляції.

За таких обставин вимога позивача про
стягнення 3018грн.70коп. інфляційних
втрат є безпідставною та
необгрунтованою, а тому задоволенню не
підлягає.

Згідно з п.6.5. договору у випадку
затримки поставки товару з вини
продавця в терміни, що перевищують
зазначені в п.4.1. (до 30.04.2014), продавець
зобов'язаний здійснити компенсацію
покупцю в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від вартості
недопоставленого товару за кожний день
прострочення.

Посилаючись на вказану умову, позивач
заявляє позовні вимоги про стягнення з
відповідача 3142грн.80коп. компенсації за
затримку поставки товару. При цьому
сума компенсації обчислюється за
період з 01.05.2014 по 15.07.2014.

Проте, як встановлено судом вище, за
умовами договору на позивача
покладений обов'язок представити
відповідачу автотранспорт для
завантаження зерна. Позивачем не
надано доказів направлення
автотранспорту в термін до 30 квітня 2014
року в кількості, достатньої для
завантаження всієї кількості зерна,
яка була оплачена. Відтак, суд не вбачає
вини відповідача у затримці поставки
товару, а тому відсутні підстави для
покладення на відповідача обов'язку
сплатити компенсацію за затримку
поставки товару.

Вимога позивач про стягнення з
відповідача 7944грн. компенсації за
відмову поставити товар в кількості та
на умовах, визначених договором, також
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що в
разі відмови продавця поставити товар
в кількості та на умовах визначених цим
договором після його підписання,
продавець зобов'язаний здійснити
компенсацію покупцю в розмірі 10%
вартості недопоставленого товару.

За своєю правовою природою передбачена
п.6.3. договору компенсація є штрафною
санкцією в розумінні ст.230
Господарського кодексу України. В силу
ч.1 даної статті штрафні санкції
підлягають сплаті у разі порушення
учасником господарських відносин
правил здійснення господарських
операцій, невиконання або неналежного
виконання господарського зобов'язання.

Як встановлено судом вище, матеріалами
справи не підтверджується факт
неналежного виконання відповідачем
зобов'язання за договором. До того ж,
позивач не надав належних та
допустимих доказів відмови
відповідача від поставки товару, а тому
відсутні правові підстави для
застосування до відповідача
відповідальності у вигляді сплати
штрафної санкції - компенсації за
відмову поставити товар.

Не підлягають задоволенню і вимоги
позивача про визнання недійсними
видаткових накладних та
товарно-транспортних накладних, які
виписані відповідачем із зазначенням
ціни, що не відповідає умовам договору,
та про зобов'язання відповідача
скласти і передати позивачу видаткові
накладні і товарно-транспортні
накладні, в яких вказати ціну товару,
визначену договору, з огляду на
наступне:

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
В силу ст.16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Цією ж статтею визначаються
способи захисту цивільних прав та
інтересів. Способи прав та законних
інтересів суб'єктів господарювання
визначаються також у ст.20
Господарського кодексу України.

Системний аналіз вищевказаних норм,
свідчить про відсутність такого
способу захисту як визнання недійсними
видаткових та товарно-транспортних
накладних. При цьому позивач не навів
норм чинного законодавства, яким
встановлюється такий спосіб захисту
прав, як визнання недійсними
видаткових та товарно-транспортних
накладних. Не міститься таких норм і в
Законі України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», на який посилається позивач.
До того ж, видаткові та
товарно-транспортні накладні не є
правовим актом індивідуальної дії,
який може бути визнаний судом
недійсним.

Разом з тим, суд звертає увагу, що в силу
ст.16 Цивільного кодексу України особа
має право звернути до суду за захистом
свого порушеного права або інтересу.

Згідно зі ст.1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів.

Отже, передумовою звернення до суду має
існувати порушене право, яке потребує
захисту в обраний позивачем спосіб.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в
цій частині, позивач зазначає, що на
підставі виданих відповідачем
видаткових та товарно-транспортних
накладних у позивача відсутня
можливість належним чином відобразити
в своєму бухгалтерському та
податковому обліках господарську
операцію щодо поставки товару по
договору. При цьому позивач не
зазначив яке його право порушено та
потребує захисту саме у визначений ним
спосіб.

З цього приводу слід зазначити, що
відповідно до ч.2 ст.3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» ведення
бухгалтерського обліку є обов'язком
юридичної особи незалежно від її
організаційно-правової форми та форми
власності.

Статтею 9 цього ж Закону
передбачається, що підставою для
бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Згідно з дефініціями, наведеними у ст.1
Закону первинними документами є
документи, які містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Як правило, видаткова накладна є
документом, що підтверджує факт
передачі товару особі, уповноваженою
отримувачем на отримання товару.
Товарно-транспортна накладна
призначена для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення
автомобільним транспортом.

Аналіз спірних накладних свідчить, що в
них містяться всі реквізити, визначені
ст..9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні». Одночасно, суд
звертає увагу, що представником
позивача, як покупця, вказані накладні
на підтвердження здійснення
відповідної господарської операцій не
підписані.

Разом з тим, в силу приписів Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
видаткові та товарно-транспортні
накладні не є єдиними первинними
документами, на підставі яких може
вестися бухгалтерський облік. До таких
документів, що мають силу первинних
документів, відноситься також і
укладений договір, на підставі якого
відбувалася передача товару. В даному
випадку таким договором є договір №03/14
від 12.03.2014.

Отже, з урахуванням вищевикладеного,
суд приходить до висновку про
відсутність порушеного внаслідок
оформлення відповідачем видаткових та
товарно-транспортних накладних з
дефектом ціни права позивача, що
потребує захисту саме в обраний
останнім спосіб.

За таких обставин, позовні вимоги є
необгрунтованими та безпідставними, в
зв'язку з чим задоволенню не підлягають
в повному обсязі.

В силу ст..49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати повністю покладаються на
позивача.

Керуючись Законом України «Про
бухгалтерський та фінансову звітність
в Україні», ст.ст.20,193,230,265
Господарського кодексу України,
ст.ст.13,14,15,16,524, 533, 534, 535, 610, 611, 613, 614, 625, 662,
663, 712 Цивільного кодексу України,
ст..ст.1, 32, 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення підписано 19 вересня 2014
року.

Суддя Т.Г.
Оленич