ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 р.
Справа № 917/1409/14

За позовом Приватного акціонерного
товариства "Комбінат виробничих
підприємств", 38762, Полтавська область,
Полтавський район, с. Терешки, вул.
Шевченка, 18

до Комунального підприємства
"Полтавське підрядне шляхове
ремонтно-будівельне управління"
Полтавської міської ради, 36002, м.
Полтава, вул. Баяна, 17

про стягнення 67451,80 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: Шиян В.В., довіреність б/н
від 08.01.2014 р.

від відповідача: не з'явився

У судовому засіданні було оголошено
вступну та резолютивну частини рішення
та повідомлено дату складання повного
рішення згідно ст.85 ГПК України.

Суть справи: розглядається позовна
заява про стягнення 67451,80 грн. боргу за
договором про закупівлю товарів за
державні кошти № 8 від 16.11.2011 року.

Позивач на задоволенні позовних вимог
наполягає з мотивів, зазначених у
позовній заяві, зокрема, посилається на
неналежне виконання відповідачем
зобов'язань за договором про закупівлю
товарів за державні кошти № 8 від 16.11.2011
року в частині здійснення оплати.

Від відповідача, ухвали суду від 16.07.2014
р., 21.08.2014 р. та 11.09.2014 р., направлені за
адресою, зазначеною у позові (36002, м.
Полтава, вул. Баяна, буд. 17), повернулися
з відміткою поштової установи - "За
закінченням терміну зберігання" .

На вимогу суду позивач надав Витяг з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців
станом на час розгляду справи судом,
згідно якого місцезнаходженням
відповідача є: 36002, м. Полтава, вул.
Баяна, буд. 17 (тобто, та ж адреса, що
зазначена у позові та на яку судом
здійснювалася відправка
кореспонденції).

Таким чином, відповідно до пп. 3.5.10
Інструкції з діловодства в
господарських судах України та пп. 3.9.1
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" відповідач
вважається належним чином та завчасно
повідомлений про дату, час і місце
проведення судових засідань та про
покладені на нього обов'язки. Судом
неодноразово відкладався розгляд
справи для належного повідомлення
відповідача про час та місце судового
розгляду та надання можливості надати
пояснення стосовно спору.

Згідно ст. 69 ГПК України спір має бути
вирішено господарським судом у строк
не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. У виняткових
випадках за клопотанням сторони, з
урахуванням особливостей розгляду
спору, господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більш як на п'ятнадцять днів (ухвала від
11.09.2014р.). В даному випадку цей строк
закінчився, а тому суд не може більше
відкладати розгляд справи.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

Враховуючи достатність у матеріалах
справи доказів для розгляду спору по
суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифікована Законом України від
17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на
розгляд його справи упродовж розумного
строку, закінчення встановленого ст. 69
ГПК України строку вирішення спору,
спір розглядається за наявними
матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника позивача, суд
встановив:

16.11.2011 р. між сторонами було укладено
договір про закупівлю товарі за
державні кошти №8 (арк. справи 8-10),
згідно якого учасник зобов'язується у
2011 році поставити відповідачу
(замовнику) товари, зазначені в
пропозиції конкурсних торгів, а
замовник - прийняти і оплатити такі
товари (п. 1.1 Договору).

Пунктом 3.1 договору визначено, що ціна
договору становить 198700,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору, розрахунки
проводяться шляхом: оплати
відповідачем поставленої замовнику
після пред'явлення виконавцем рахунка
на оплату продукції (далі- рахунок) на
умовах відтермінування платежу
строком до 10 робочих днів.

Договір набирає чинності з дня
підписання і діє до 31.12.2011 р.

Як зазначає позивач у позовній заяві,
він на виконання умов договору, згідно
товарних накладних: №1807 від 16.11.2011 р. на
суму 319,20 грн.; №1891/1 від 24.11.2011 р. на суму
14965,00 грн., №1890/1 від 24.11.2011 р. на суму
84826,00 грн., №1731 від 01.11.2011 р. на суму 4468,80
грн., №1735 від 02.11.2011 р. на суму 1596,00 грн.
та № 1804 від 15.11.2011 р. на суму 1276,80 (копії
документів - арк. 11-16справи,) передав
відповідачу товар на загальну суму
107451,80 грн.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується також належним чином
оформленими довіреностями на
отримання його представником від
позивача товарно-матеріальних
цінностей. (арк. спр.17-20).

Як зазначає позивач, відповідач в
порушення прийнятих на себе
зобов'язань за вказаним договором та
приписів ст. 692 Цивільного кодексу
України, прийнявши товар та послуги без
претензій щодо асортименту, якості,
кількості продукції чи відсутності
будь-якого документу, не оплатив його
лише частково на суму 40000,00 грн. у
встановлені у договорі строки, в
зв'язку з чим заборгованість
останнього на момент подання позову та
розгляду даної справи складає 67451,80
грн.

При винесенні рішення суд виходив з
наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами
(ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинно виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
ставляться.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання з договору
поставки, за яким в силу ст. 712 ЦК
України продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
встановлених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

На підставі матеріалів справи, поданих
сторонами доказів, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення боргу в сумі 67451,80 грн. є
правомірними, обґрунтованими,
підтверджуються належними та
допустимими доказами (договір про
закупівлю товарів за державні кошти,
товарні накладні, які містять всі
необхідні реквізити, передбачені ст. 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей ) та
підлягають задоволенню.

Відповідач своїми процесуальними
правами не скористався, жодних доказів,
які б спростовували факт наявності
заборгованості перед позивачем, не
надав.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають
для суду заздалегідь встановленої
сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні
конституційні засади судочинства,
принцип верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у даному спорі та чинного
законодавства України, яке повинно
застосовуватися до них при вирішенні
спору, господарський суд дійшов до
висновку про задоволення позовних
вимог.

Судовий збір, сплачений позивачем,
підлягає відшкодуванню йому за рахунок
відповідача відповідно до приписів
ст.49 ГПК України

На підставі матеріалів справи та
керуючись статтями 32, 33,43,49, 75, 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства
"Полтавське підрядне шляхове
ремонтно-будівельне управління"
Полтавської міської ради (36002, м.
Полтава, вул. Баяна, 17, р/р 7851 в ПАТ
"Укрсоцбанк", МФО 300023, )
на користь Приватного акціонерного
товариства "Комбінат виробничих
підприємств" (38762, Полтавська область,
Полтавський район, с. Терешки, вул.
Шевченка, 18, р/р 260043306 в АБ "Полтава-банк",
МФО 331489, ) 67451,80 грн.
основного боргу та 1827,00 грн. судового
збору.

3.Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 19.09.2014 р.

Суддя
Н.Г. Гетя