ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року Справа № 917/77/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді
Ємельянова А.С. (доповідач у справі)

суддів
Акулової Н.В.,

Владимиренко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргуВідкритого
акціонерного товариства
"Смолепереробний завод"та на
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 р. (судді:
Лакіза В.В., Гетьман Р.А., Шевель О.В.) у
справі№917/77/14 господарського суду
Полтавської областіза
позовомВідкритого акціонерного
товариства "Смолепереробний
завод"до1.Відкритого акціонерного
товариства "Кременчуцький завод
технічного вуглецю", 2.Товариства з
обмеженою відповідальністю "Бюро
інвестиційних технологій"провизнання
правочину недійснимза участю
представників: від позивача не
з'явилисьвід відповідача 1 Овчаренко
В.Ю., довіреність №01-19/103 від 15.01.2014 р. від
відповідача 2Петренко О.І., довіреність
№06 від 07.02.2014 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 04.03.2014 р. у
справі №917/77/14 відмовлено в позові
Відкритого акціонерного товариства
"Смолепереробний завод" (далі - ВАТ
"Смолепереробний завод") до Відкритого
акціонерного товариства
"Кременчуцький завод технічного
вуглецю" (далі - ВАТ "Кременчуцький
завод технічного вуглецю"), Товариства
з обмеженою відповідальністю "Бюро
інвестиційних технологій" (далі - ТОВ
"Бюро інвестиційних технологій") про
визнання недійсним попереднього
договору купівлі - продажу цінних
паперів від 29.01.2013р., укладеного між
відповідачем 1 та відповідачем 2 , у тому
числі, додаткової угоди до нього від
31.01.2013 р.

Постновою Харківського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 р. у
справі №917/77/14 вказане рішення залишено
без змін.

Не погодившись з прийнятим апеляційним
господарським судом судовим рішенням,
ВАТ "Смолепереробний завод" звернулось
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
13.05.2014 р. у справі №917/77/14 та передати
справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що
судом апеляційної інстанції при
винесені оскаржуваного судового акту
порушено норми матеріального та
процесуального права, а саме не вірно
встановлено фактичні обставини справи,
внаслідок чого не визначено підстав
для застосування до спірних
правовідносин ч. 5 ст. 203 Господарського
процесуального кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 08.09.2014 р., колегією суддів у
складі: головуючий суддя - Демидова А.М.,
судді - Владимиренко С.В.,
Ємельянов А.С. (доповідач у справі),
касаційну скаргу ВАТ
"Смолепереробний завод" прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 16.09.2014 р.

Розпорядженням Заступника Секретаря
першої судової палати від 16.09.2014 р.
№02-05/415, у зв'язку з перебуванням судді
Демидової А.М. у відпустці, сформовано
колегію суддів у наступному складі:
головуючий суддя - Ємельянов А.С.
(доповідач у справі), судді - Акулова
Н.В., Владимиренко С.В.

В судове засідання 16.09.2014 р. з'явились
представники відповідача 1 та
відповідача 2.

Представники відповідачів в судовому
засіданні заперечили проти касаційної
скарги, просили оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
сторони зобов'язані добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного судова
колегія приходить до висновку про
можливість розгляду касаційної скарги
без участі представника позивача.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, заслухавши представників
відповідачів, обговоривши доводи
касаційної скарги, дослідивши
правильність застосування
господарським судом апеляційної
інстанцій норм матеріального і
процесуального права вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 29.04.2011 р. ВАТ "Кременчуцький
завод технічного вуглецю" (продавець)
та ТОВ "Бюро інвестиційних технологій"
(покупець) було укладено попередній
договір купівлі - продажу цінних
паперів б/н.

Вказаним договором сторони погодили,
що покупець і продавець зобов'язуються
в строк до 22.03.2013 р. укласти договір
купівлі - продажу цінних паперів у
відповідності до наведених у
попередньому договорі істотних умов, а
саме: покупець придбає пакет облігацій
в кількості 261 штук по номінальній
вартості 1 облігації в розмірі 100 000 грн.
00 коп.

При цьому, зобов'язання, встановлене
цим договором, припиняється, якщо жодна
із сторін не направить другій стороні
письмову пропозицію про укладення
основного договору протягом строку,
встановленого п.1 даного договору (п. 6
договору купівлі - продажу цінних
паперів б/н від 29.04.2011 р.).

Крім того, за умовами оспорюваного
договору сторона, яка ухиляється від
укладення основного договору, повинна
сплатити іншій стороні штраф у розмірі
5% від ціни основного договору.

До договору купівлі - продажу цінних
паперів б/н від 29.04.2011 р. сторонами
укладено додаткову угоду б/н від 31.01.2013
р., якою було погоджено істотні умови
основного договору, зокрема,
відповідач 1 та відповідач 2 погодили,
що предмет основного договору складуть
наступні облігації:

- емітент облігацій - ВАТ "Кременчуцький
завод технічного вуглецю";

- тип облігацій - процентні облігації на
пред'явника;

- форма випуску - документарна;

- серія облігацій - А, В;

- номінальна вартість однієї облігації
- 100000 грн.;

- кількість облігацій - 75 штук серія А
номери 0, 56 штук серії В номери
56.

До моменту укладання договору купівлі -
продажу продавець зобов'язаний
пред'явити покупцю для огляду цінні
папери. Ненадання цінних паперів для
огляду вважатиметься ухиленням від
укладання основного договору. Вказане
закріплено в п. 2 додаткової угоди б/н
від 31.01.2013 р.

Спірні правовідносини у справі №917/77/14
виникли внаслідок того, що, на думку
позивача, оспорюваний попередній
договір та додаткова угода до нього не
були спрямовані на реальне настання
обумовлених ними правових наслідків,
тобто є недійсними на підставі ч. 5 ст. 203
Цивільного кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України погоджується з висновками
апеляційного господарського суду та
вважає вказані твердження позивача
безпідставними, необгрунтованими та
такими, що суперечать нормам чинного
законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Згідно із ст. 204 Цивільного кодексу
України, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Даний припис викладено в
ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 215 вказаного кодексу
закріплено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин, що
зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п. 2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними".

Як свідчать матеріали справи, на момент
укладення спірного договору ВАТ
"Креманчуцький завод технічного
вуглецю" мало право власності на
вказані сертифікати облігацій, що
встановлено судами попередніх
інстанцій та підтверджується рішенням
господарського суду Донецької області
від 05.05.2010 р. у справі №20/77, рішенням
господарського суду Донецької області
від 05.05.2010 р. у справі №20/105, рішенням
господарського суду Донецької області
від 05.05.2010 р. у справі №20/76.

За таких оставин, судова колегія Вищого
господарського суду вважає доведеним
факт того, що на момент укладення
оспорюваних договорів облігації, які
були визначені як предмет основного
договору, перебували у власності
відповідача 1. Зазначена обставина
досліджена господарським судом
апеляційної інстанції.

З огляду на вказане, обгрунтованим є
висновок апеляційного господарського
суду щодо наявності у ВАТ
"Кременчуцький завод технічного
вуглецю" достатнього обсягу цивільної
дієздатності для укладення
попереднього договору купівлі -
продажу цінних паперів б/н від 29.04.2011 р.
та додаткової угоди б/н від 31.01.2013 р.

Відповідно до абз. 3 підпункту 3.11 пункту
3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» у розгляді відповідних
справ суд має враховувати, що ознака
фіктивності має бути притаманна діям
усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна
з них намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №6 від
23.03.2012 р. "Про судове рішення"
передбачено, що господарським судам
слід виходити з того, що рішення може
ґрунтуватись лише на тих доказах, які
були предметом дослідження і оцінки
судом. При цьому необхідно мати на
увазі, що згідно зі статтею 43
Господарського процесуального кодексу
України наявні докази підлягають
оцінці у їх сукупності і жодний доказ
не має для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Проте, дослідивши всі належні та
допустимі докази у справі №917/77/14 у їх
сукупності, апеляційний господарський
суд визнав, що позивачем не доведено
факту відсутності у відповідача 1 та
відповідача 2 наміру створення
правових наслідків укладення
оспорюваних договорів, а саме наміру
укласти основний договір
купівлі-продажу цінних паперів.

Колегія Вищого господарського суду
України погоджується з вищевказаним.

Крім того, апеляційним господарським
судом встановлено, що відповідач 1
звертався до суду за захистом свого
права власності на сертифікати
облігацій, які знаходились у володінні
інших осіб, з метою дотримання умов
оспорюваного договору.

Так, рішенням господарського суду
Донецької області від 21.11.2012р. у справі
№ 5006/14/173/2012, залишеним без змін
постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 29.01.2013 р.,
позовні вимоги ВАТ "Креманчуцький
завод технічного вуглецю" задоволено
частково, зобов'язано ВАТ
"Смолопереробний завод" передати ВАТ
"Кременчуцький завод технічного
вуглецю" сертифікати облігацій серії А,
номери 99, 50 включно, та
сертифікати облігацій серії В, номери
56 включно, зобов'язано Carbon Products
International (Management) Limited передати ВАТ
"Кременчуцький завод технічного
вуглецю" сертифікати облігацій серії А,
номери 45 включно.

Отже, матеріалами справи
підтверджується, що відповідачем 1 були
вчинені дії спрямовані на витребування
з чужого володіння цінних паперів, які
мали скласти предмет основного
договору.

Крім того, відповідно до правової
позиції Верховного Суду України,
викладеної, зокрема, в постанові від
07.04.2009 р. у справі №8/255-08, права особи,
яка вважає себе власником майна, не
підлягають захисту шляхом задоволення
позову про визнання недійсною угоди,
стороною в якій така особа не є, тобто з
застосуванням правового механізму
встановленого ст. 215 Цивільного кодексу
України, незалежно від того чи
відповідає спірна угода закону. Захист
прав такої особи можливий шляхом
пред'явлення віндикаційного позову,
якщо є підстави, встановлені ст. 387
Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевказане, приймаючи до
уваги, що Відкрите акціонерне
товариство "Смолепереробний завод" не є
стороною оспорюваних ним правочинів,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що господарський
суд апеляційної інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про
відсутність законодавчо встановлених
підстав для визнання оспорюваних
договорів недійсними.

За таких обставин, рішення
апеляційного господарського суду
відповідає наданим доказам та наявним
матеріалам справи, нормам
матеріального та процесуального права,
оскільки апеляційний господарський
суд в порядку ст.ст. 33, 34, 35, 43,
101 Господарського процесуального
кодексу України всебічно, повно і
об'єктивно розглянув в судовому
процесі всі обставини справи в їх
сукупності; дослідив та належним чином
оцінив подані сторонами в
обґрунтування своїх вимог і заперечень
докази; належним чином проаналізував
відносини сторін. На підставі
встановлених фактичних обставин,
з'ясував дійсні права і обов'язки
сторін, вірно застосував норми
матеріального та процесуального права,
що регулюють спірні правовідносини.

Згідно із ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, а лише на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Отже, посилання заявника касаційної
скарги на неправильну оцінку
господарським судом апеляційної
інстанції доказів у справі, фактично
стосуються переоцінки таких доказів,
що виходить за межі повноважень суду
касаційної інстанції, що встановлено
ст. 1117 Господарського процесуального
кодексу України.

Інші доводи, викладені в касаційній
скарзі, відхиляються колегією суддів
як необґрунтовані.

Таким чином, судова колегія Вищого
господарського суду України дійшла
висновку, що оскаржуваний судовий акт у
даній справі прийнятий при повному
з'ясуванні фактичних обставин справи у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, у зв'язку з чим
підстав для його зміни чи скасування не
вбачається. Натомість, доводи,
викладені у касаційній скарзі, судова
колегія вважає непереконливими та
такими, що спростовуються наявними
доказами та матеріалами справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право залишити рішення
першої інстанції або постанову
апеляційної інстанції без змін, а
скаргу без задоволення.

З огляду на приписи ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за подання
касаційної скарги покладаються на
позивача.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119-11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства
"Смолепереробний завод" залишити без
задоволення.

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 13.05.2014 р. у
справі №917/77/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
А.С. Ємельянов

Судді:
Н.В. Акулова

С.В. Владимиренко