Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/16308/14 10.09.14

За позовом Прокурора Святошинського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Державної екологічної
інспекції у м. Києві

до Публічного акціонерного товариства
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів"

про стягнення 2 817 333,90 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від прокурора: не з'явилися;

від позивача: Супрун Л.О. - довіреність
б/н від 08.01.2014 року;

від відповідача :Марущак Т.І. -
довіреність б/н від 04.09.2014 року;
Болдирєва Д.І. - довіреність б/н від
04.09.2014 року;

Обставини справи :

Прокурор Святошинського району міста
Києва в інтересах держави в особі
Державної екологічної інспекції у м.
Києві звернувся до господарського суду
м. Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів" про
стягнення 2 817 333,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач, як водокористувач,
протягом періоду з 01.04.2012 року по 20.02.2014
року, в порушення вимог ст.ст. 44, 49, 110
Водного кодексу України, самовільно
видобувало підземні води без дозволу
на спеціальне водокористування.
Внаслідок порушення законодавства про
охорону та раціональне використання
водних ресурсів відповідач заподіяв
державі збитки в розмірі 2 817 333,90 грн.,
які мають бути ним відшкодовані.

З цих підстав, прокурор просив
задовольнити позов, стягнувши з
відповідача на користь позивача 2 817
333,90 грн.

Ухвалою суду від 08.08.2014 року порушено
провадження у справі та призначено її
розгляд на 10.09.2014 року.

10.09.2014 року через канцелярію суду
представник відповідача подав
заперечення на позовну заяву.

В судове засідання 10.09.2014 року
представник прокуратури не з'явився,
про день та час розгляду справи
повідомлявся належним чином. Ухвала
суду від 08.08.2014 року надсилалась
прокурору.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» за
змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України
справа розглядається за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 10.09.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 10.09.2014 року
представник відповідача позовні
вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 10.09.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в
їх сукупності, та заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

До прокуратури Святошинського району
міста Києва з прокуратури міста Києва
надійшли матеріали Державної
екологічної інспекції у місті Києві
стосовно проведення у період з 18.02.2014р.
по 20.02.2014р. планової перевірки
Публічного акціонерного товариства
«Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів» (далі по
тексту - Відповідач), яке знаходиться за
адресою: м. Київ, Святошинський район,
вул. Академіка Кримського, 27, щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів, поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами.

За результатами перевірки складено Акт
№05/417А перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами від 20.02.2014 року, в
якому зафіксовано, що відповідач
протягом періоду з 01.04.2012р. по 20.02.2014р.
здійснював самовільне видобування
підземної води без дозволу на те
органів державної влади.

При цьому, державною екологічною
інспекцією у м. Києві встановлено, що
станом на день перевірки відповідач
здійснює користування підземними
водами за відсутністю дозволу на
спеціальне водокористування.

На підставі акту перевірки та
встановленого в ньому порушення
природоохоронного законодавства, а
також згідно звітів відповідача про
використання води за 4 квартал 2012 року
та за 4 квартал 2013 року і довідки,
позивачем здійснено розрахунок
розміру збитків, відповідно до
Методики розрахунку розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, затвердженої наказом
Міністерства екології та природних
ресурсів України від 20.07.2009р. № 389, з
урахуванням внесених до неї змін.
Розмір збитків за розрахунком позивача
за період з 01.04.2012р. по 20.02.2014р., складає 2
817 333,90 грн.

При цьому, з метою усунення виявлених
недоліків та порушень
природоохоронного законодавства,
виявлених під час перевірки дотримання
вимог законодавства в сфері охорони
навколишнього природного середовища,
проведеної у період з 18.02.2014р. по 20.02.2014р.
державним інспектором з охорони
навколишнього природного середовища м.
Києва було видано припис №05/174П від
20.09.2014р. та надано термін щодо його
виконання, який вручено представнику
відповідача.

Крім того, державним інспектором з
охорони навколишнього природного
середовища м. Києва було складено
протокол №004374 від 20.02.2014р. про
адміністративне правопорушення, на
підставі якого винесено постанову про
накладення адміністративного
стягнення на відповідальну особу
відповідача у вигляді штрафу в розмірі
85 грн.

Спір вник в зв'язку з тим, що на думку
прокурора відповідач своїми діями, які
виявилися у самовільному видобуванню
підземних вод без дозволу на
спеціальне водокористування в період з
01.04.2012р. по 20.02.2014р., спричинив збитки
(які просить відшкодувати прокурор на
користь позивача) державі у розмірі 2 817
333,90 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
прокурора не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Економічні заходи забезпечення
охорони навколишнього природного
середовища, у відповідності до вимог
статті 41 Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища",
передбачають відшкодування в
установленому порядку збитків,
завданих порушенням законодавства про
охорону навколишнього природного
середовища.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної
порушенням природоохоронного
законодавства, за своєю правовою
природою є відшкодуванням
позадоговірної шкоди, тобто деліктною
відповідальністю.

Загальне положення про
цивільно-правову відповідальність за
завдання позадоговірної шкоди втілено
у ст. 1166 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності
є протиправне шкідливе винне діяння
особи, яка завдала шкоду. Для
відшкодування завданої шкоди
необхідно довести такі факти як
неправомірність поведінки особи;
наявність шкоди; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та заподіяною
шкодою; вина. Наявність всіх зазначених
умов є обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування шкоди.
Відсутність хоча б одного з цих
елементів виключає відповідальність
за заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про
охорону навколишнього природного
середовища", використання природних
ресурсів громадянами, підприємствами,
установами та організаціями
здійснюється з додержанням
обов'язкових екологічних вимог,
зокрема, здійснення заходів щодо
запобігання псуванню, забрудненню,
виснаженню природних ресурсів,
негативному впливу на стан
навколишнього природного середовища.

Так, зокрема, водні відносини в Україні
регулюються Водним кодексом України,
Законом України "Про охорону
навколишнього природного середовища"
та іншими актами законодавства (ч. 2 ст.2
Водного кодексу України).

Статтею 1 Водного кодексу України
передбачено, що використання води -
процес вилучення води для використання
у виробництві з метою отримання
продукції та для господарсько-питних
потреб населення, а також без її
вилучення для потреб гідроенергетики,
рибництва, водного, повітряного
транспорту та інших потреб.

Відповідно до ст. 46 Водного кодексу
України, водокористування може бути
двох видів - загальне та спеціальне.

Відповідно до ст. 48 Водного кодексу
України, спеціальне водокористування -
це забір води з водних об'єктів із
застосуванням споруд або технічних
пристроїв, використання води та
скидання забруднюючих речовин у водні
об'єкти, включаючи забір води та
скидання забруднюючих речовин із
зворотними водами із застосуванням
каналів. Спеціальне водокористування
здійснюється юридичними і фізичними
особами насамперед для задоволення
питних потреб населення, а також для
господарсько-побутових, лікувальних,
оздоровчих, сільськогосподарських,
промислових, транспортних,
енергетичних, рибогосподарських та
інших державних і громадських потреб.

Згідно зі ст. 49 Водного кодексу України,
спеціальне водокористування
здійснюється на підставі дозволу, який
видається: державними органами охорони
навколишнього природного середовища -
у разі використання води водних
об'єктів загальнодержавного значення;
Верховною Радою Автономної Республіки
Крим, обласними, Київською та
Севастопольською міськими Радами за
погодженням з державними органами
охорони навколишнього природного
середовища - у разі використання води
водних об'єктів місцевого значення.

Частиною 1 статті 50 цього Кодексу
встановлено, що строки спеціального
водокористування встановлюються
органами, які видали дозвіл на
спеціальне водокористування.

Як встановлено судом та
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, 05.04.2001р. Державним
управлінням екології та природних
ресурсів в м. Києві було видано
відповідачу дозвіл на спеціальне
водокористування № УКР-391-Кіє з
терміном дії на три роки, який в
подальшому продовжено до 31.03.2012р.

Підстави для припинення права
спеціального водокористування
встановлені статтею 55 Водного кодексу
України, відповідно до п. 2 якої право
юридичних та фізичних осіб на
спеціальне водокористування
припиняється, зокрема, у разі
закінчення строку спеціального
водокористування.

При цьому, порядок припинення права
спеціального водокористування
визначається положеннями ст. 56 Водного
кодексу України, згідно якої
припинення права спеціального
водокористування здійснюється,
зокрема, за рішенням органу, що видав
дозвіл на спеціальне водокористування,
у випадку, передбаченому пунктом 2 ст. 55
цього Кодексу.

Припинення права на спеціальне
водокористування в усіх випадках
здійснюється органом, що видав дозвіл
на спеціальне водокористування (ч. 2 ст.
56 Водного кодексу України).

Процедуру погодження та видачі
юридичним та фізичним особам дозволів
на спеціальне водокористування
визначає Порядок погодження та видачі
дозволів на спеціальне
водокористування, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.03.2002р. № 321, пунктом 9 якого також
передбачено, що припинення права
спеціального водокористування в усіх
випадках здійснюється органом, що
видав дозвіл на спеціальне
водокористування.

Відтак, виходячи з аналізу наведених
вимог чинного законодавства, право
спеціального водокористування, що
виникло у відповідача на підставі
дозволу на спеціальне
водокористування № УКР-391-Кіє від
05.04.2001р. зі строком дії до 31.03.2012р.,
повинно було припинитись шляхом
прийняття органом, що видав дозвіл,
відповідного рішення.

Однак, в матеріалах справи відсутнє
рішення компетентного органу про
припинення права спеціального
водокористування ПАТ
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів", а отже
таке право відповідача не було
припинено у встановленому
законодавством порядку.

Крім того, судом також встановлено, що
починаючи з 2012р. по 2014р., до спливу
терміну дії дозволу № УКР-391-Кіє від
05.04.2001р., відповідач дев'ять разів
звертався із заявами до Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в м. Києві з
проханням видати дозвіл на спеціальне
водокористування.

Згідно з п.4 Порядку погодження та
видачі дозволів на спеціальне
водокористування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.03.2002р. №321, дозволи на спеціальне
водокористування видаються в місячний
термін з дня подання в установленому
порядку клопотання. Клопотання
водокористувачів на отримання дозволу
розглядаються у місячний термін.

Однак, новий дозвіл на спеціальне
водокористування не було видано
Державним управлінням екології та
природних ресурсів в м. Києві
відповідачу.

Таким чином, виходячи з обставин,
встановлених господарським судом під
час розгляду справи, вина відповідача у
заподіянні шкоди навколишньому
природному середовищу, у зв'язку із
здійсненням спеціального
водокористування без відповідного на
те дозволу відсутня, оскільки, по-перше,
рішення про припинення права на
спеціальне водокористування, надане
відповідачу дозволом на спеціальне
водокористування № УКР-391-Кіє від
05.04.2001р. зі строком дії до 31.03.2012р.,
органом, що видав такий дозвіл не
приймалось; по-друге, відповідач вчасно
звернувся до компетентних органів з
питання отримання дозволу на новий
строк, однак новий дозвіл на спеціальне
водокористування не видано місцевим
управлінням екології та природних
ресурсів.

Відсутність в матеріалах справи
рішення компетентного органу про
припинення відповідачу права
спеціального водокористування, а тому
суд дійшов до висновку що таке право
відповідача не було припинено у
встановленому законодавством порядку,
а відтак, за відсутності такого рішення
відсутні також і підстави вважати дії
відповідача в період з 01.04.2012р. по
20.02.2014р. самовільним водокористуванням
(аналогічної позиції притримується
Вищий Господарський Суд України у
своїй постанові від 08.01.2013 року у справі
№5024/710/2012).

Згідно ст. 43 ГПК України, судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Однак, ні прокурором, ні позивачем не
доведено, а судом не встановлено
наявності всіх елементів складу
цивільного правопорушення, які є
обов'язковими для прийняття судом
рішення про відшкодування збитків.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про безпідставність позовних вимог, у
зв'язку з чим відмовляє в позові.

Згідно з п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013 року «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України.

Відповідно до статті 49 ГПК України
судові витрати покладаються судом на
позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. Стягнути з Державної екологічної
інспекції у м. Києві (04071, м. Київ, ВУЛИЦЯ
НАБЕРЕЖНО-ЛУГОВА, будинок 4, ) на користь Державного бюджету
України 56 346 (п'ятдесят шість тисяч
триста сорок шість) грн. 68 коп. -
судового збору.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного
тексту рішення: 16.09.2014 року.