ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2014 р.
Справа № 914/2373/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Медсервіс-Галичина», м.
Івано-Франківськ,

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів,

про стягнення коштів у розмірі 795' 750,82
грн.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Гелеш Г.

Представники:

від позивача: Гентош Р.Є.,

від відповідача: ОСОБА_3

На розгляд господарського суду
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Медсервіс-Галичина»
подано позов до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення
коштів у розмірі 795' 750,82 грн.

Ухвалою суду від 09.07.2014р. порушено
провадження у справі, яку призначено до
розгляду на 28.07.2014р. Рух справи
відображено у відповідних ухвалах
суду. У судовому засіданні 08.09.2014 р.
оголошувалася перерва. Ухвалою суду
від 08.09.2014 р. строк розгляду справи
продовжувався на 15 днів.

У судовому засіданні 25.09.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав з підстав, викладених у
позовній заяві та додаткових письмових
поясненнях. Позовні вимоги
обґрунтовуються тим, що позивачем без
відповідної правової підстави
перераховано фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_1 кошти на
загальну суму 795' 750,82 грн. за період з
17.08.2011 р. по 14.03.2013 р. Оскільки
підприємець добровільно не повертає
набуті кошти, позивач просить стягнути
їх на підставі ст. 1212 ЦК України.

У судовому засіданні 25.09.2014р.
представник відповідача проти позову
заперечив з підстав, викладених у
відзиві та письмових поясненнях.
Зокрема, зазначив, що доказом належного
перерахування спірних коштів є копія
договору про надання агентських
послуг, відповідні банківські виписки,
що підтверджують правомірність
отримання цих коштів, а також
відображення даних платежів у книзі
обліку доходів і витрат. Відповідачем
надавалися для огляду у судовому
засіданні належно засвідчені копії
договору доручення на виконання
функцій агента №005 від 01.05.2010 р. та копії
актів про надання агентських послуг
від 30.09.2010 р. і від 31.12.2010 р. Додатково
представником зазначено, що чинним
законодавством не передбачено
обов'язку ФОП ОСОБА_1 як платника
єдиного податку зберігати первинні
документи, на основі яких здійснюються
розрахунки. Враховуючи наведене,
просить відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, повно,
всебічно і об'єктивно з'ясувавши усі
обставини справи в їх сукупності,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, судом встановлено таке.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 13.01.2014 р.
у справі №909/1547/13 порушено провадження
у справі про банкрутство Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Медсервіс-Галичина».

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 22.05.2014 р.
у справі №909/1547/13 припинено
повноваження керівника ТОВ «Медсервіс
Галичина» Дзюбана та покладено
виконання його обов'язків на
розпорядника майна Мельника Ю.А.

Розпорядником майна Мельником Ю.А. під
час виконання функцій керівника
товариства встановлено, що за період з
17.08.2011 р. по 14.03.2013 р. ТзОВ «Медсервіс
Галичина» було перераховано ФОП ОСОБА_1
без відповідних підтверджуючих
документів кошти на загальну суму 795'
750,82 грн. за певні посередницькі
послуги, зокрема: 17.08.2011 р. - на суму 420,00
грн., 19.09.2011 р. - на суму 420,00 грн., 19.10.2011 р. -
на суму 420,00 грн., 19.10.2011 р. - на суму 10,00
грн., 22.11.2011 р. - на суму 600,00 грн., 28.02.2011 р. -
на суму 50' 000,00 грн., 29.02.2012 р. - на суму 100'
000,00 грн., 13.03.2012 р. - на суму 150' 000,00 грн.,
21.03.2012 р. - на суму 218' 072,73 грн., 26.03.2012 р. -
на суму 100' 000,00 грн., 03.04.2012 р. - на суму 59'
785,00 грн., 03.04.2012 р. - на суму 88' 375,00 грн.,
14.03.2013 р. на суму 27' 648,09 грн.
Перерахуванння даних коштів
підтверджується копіями виписок з
банківських рахунків, які знаходяться
у матеріалах справи.

Позивачем надіслано на адресу
відповідача вимогу про сплату коштів у
розмірі 795' 750,82 грн. (лист №909/1547/13/001 від
27.06.2014 р.), яка була залишена
відповідачем без відповіді.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна і які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок іншої особи, в)
відсутність правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань із набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однією особою (набувачем) за
рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбільшення
майна у іншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого; 4)
відсутність правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та інші правочини.
Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вичинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої статті
207, частини першої статті 1212 ЦК України
дає можливість дійти висновку про те,
що чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Такий правовий висновок зробив
Верховний Суд України у постанові від
02.10.2013 р.

Представником позивача неодноразово у
судових засіданнях заперечувалося
укладення будь-якого договору про
надання агентських послуг з
відповідачем, на підтвердження чого
було подано нотаріально завірену заяву
ОСОБА_5, який працював директором
товариства у період з 01.01.2009р. по
25.07.2011р., про те, що договір доручення на
виконання функцій агента №005 від
01.09.2010р. з ФОП ОСОБА_1 від імені ТзОВ
"Медсервіс-Галичина" він не укладав.
Натомість відповідач стверджує, що
спірні кошти були перераховані на
підставі договору доручення на
виконання функцій агента №005 від 01.05.2010
р., копія якого знаходяться в
матеріалах справи. Крім того, на
підтвердження виникнення
правовідносин між сторонами
відповідачем надано копії актів про
надання агентських послуг від 30.09.2010 р.
та від 31.12.2010 р.

З даного приводу суд зазначає таке.
Відповідно до вимог ст. 36 ГПК України
письмовими доказами є документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії. Якщо
для вирішення спору має значення лише
частина документа, подається
засвідчений витяг з нього. Оригінали
документів подаються, коли обставини
справи відповідно до законодавства
мають бути засвідчені тільки такими
документами, а також в інших випадках
на вимогу господарського суду.

У п. 2.2 постанови від 26.12.2011 N 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
Пленум Вищого господарського суду
України звертає увагу, що якщо одним з
учасників судового процесу подано
засвідчені ним копії документів, а
інший з цих учасників заперечує
відповідність їх оригіналам, то
господарський суд зобов'язаний
витребувати такі оригінали для огляду
у особи, яка їх подала. У разі неподання
оригіналів документів на вимогу суду
справа розглядається за наявними
доказами, оцінка яких здійснюється
відповідно до вимог статей 32, 33, 43 ГПК
України (п. 2.4 згаданої вище постанови).

Оскільки позивач оспорював дійсність
наданої відповідачем копії спірного
договору, ухвалами суду від 18.09.2014 р.,
від 22.09.2014 р. від відповідача для огляду
в судовому засіданні витребовувалися
оригінали договору №005 від 01.05.2010 р. та
ТМП накладні за 2011-2013 р.р., про які
зазначено у виписках з особового
рахунку позивача, та належним чином
засвідчені копії - для долучення до
матеріалів справи, оригінали актів про
надання агентських послуг від 30.09.2010 р.
та 31.12.2010 р., однак такі відповідачем
представлені не були. Натомість
відповідачем зазначено, що чинним
законодавством не передбачено
обов'язку ФОП ОСОБА_1 як платника
єдиного податку зберігати первинні
документи, на основі яких здійснюються
розрахунки.

Оскільки оригіналів договору, актів
про надання агентських послуг та ТМП
накладних відповідач не надав, суд не
розглядає копії зазначених документів
як доказ у даній справі. Банківські
виписки, у яких зазначено призначення
платежу, книга обліку доходів ФОП
ОСОБА_1, а також податкова декларація
засвідчують тільки факт сплати
(отримання) коштів, який і так ніким не
оспорюється, однак жодним чином не
підтверджує виникнення правовідносин
з посередницьких послуг.Таким чином,
договору та ТМП накладних, які є
належною правовою підставою отримання
грошей, відповідач не подав.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч.2 ст.34 ГПК України).

У даному випадку виникнення
правовідносин з надання
посередницьких послуг може
підтверджуватися відповідним
договором. Це стосується і оплати за
ТМП накладні. Однак оригінали
зазначених документів суду так і не
було надано.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо
в разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з
мотивів неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Оцінивши подані сторонами докази,
заслухавши пояснення сторін, суд
дійшов до висновку, що відповідачем не
спростовано доводи позовної заяви, не
надано витребовувані документи та не
доведено підставність отримання
спірних коштів, тому заявлена до
стягнення сума є підставною та
підлягає до стягнення.

Згідно зі ст. 11128 ГПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

У силу вимог ст.49 ГПК України судовий
збір покладається на відповідача,
оскільки спір виник з його вини.

На підставі викладеного та керуючись
ст.11, 177, 202, 205, 207, 509, 1212 Цивільного
кодексу України, ст.3, 12, 32, 33, 34, 36, 43 44, 49,
82, 84, 85, 11128 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (79019, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Медсервіс-Галичина»
(76018, м. Івано-Франківськ, вул.
Крайківського, буд. 1, ідентифікаційний
) 795' 750,82 грн.
безпідставно отриманих коштів та 15'
915,02 грн. судового збору.

3. Наказ видати відповідно до ст.116
ГПК України.

У судовому засіданні 25.09.2014р. судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення, повний текст
складений та підписаний 30.09.2014 р.

Суддя
Яворський Б.І.