м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Справа № 910/9361/14 15.09.14
За позовом Публічного акціонерного
товариства «Одеський кабельний завод
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ексон Еліт»
про стягнення 168 722,73 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Дідик С.О.
від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Публічне акціонерне товариство
«Одеський кабельний завод
«Одескабель» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ексон Еліт» про
стягнення заборгованості за договором
купівлі-продажу № 202 від 22.03.2010 р. у
розмірі 105 205, 43 грн., а також 18 061, 89 грн. - 3
% річних, 4 484, 70 грн. - інфляційних втрат
та 40 969,71 грн. - 20 % штрафу від вартості
несвоєчасно оплаченого товару. Позовні
вимоги обґрунтовані неналежним
виконанням відповідачем грошових
зобов'язань перед позивачем за
вищевказаним договором.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 р. порушено провадження
у справі № 910/9361/14 та призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 02.07.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
У процесі провадження у справі позивач
подав заяву про уточнення позовних
вимог, у якій просить стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ексон Еліт»
заборгованість у розмірі 103 200, 17 грн., 3 %
річних у розмірі 31 165, 68 грн., 23 583, 90 грн. -
інфляційних втрат та 20 % штрафу від
простроченої суми, що становить 90 596, 93
Як вбачається зі змісту заяви
Публічного акціонерного товариства
«Одеський кабельний завод
«Одескабель» та доданих до неї
документів, позивачем фактично
збільшено період нарахування боргу за
договором № 202 від 22.03.2010 р. порівняно із
вимогами, заявленими у позові.
Водночас, позивачем нараховано санкції
за порушення грошових зобов'язань за
весь період такого порушення.
Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог.
Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачені
частиною ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. У разі прийняття судом зміни (в
бік збільшення або зменшення)
кількісних показників, у яких
виражається позовна вимога, має місце
нова ціна позову, виходячи з якої й
вирішується спір, з обов'язковим
зазначенням про це як у вступній, так і
в описовій частині рішення.

Тож, приймаючи до уваги, що позивачем
збільшено розмір позову за тією ж
вимогою, яка була заявлена у позовній
заяві та заява позивача не суперечать
вимогам ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, суд
вважає за необхідне прийняти її до
розгляду та задовольнити, у зв'язку з
чим спір у даній справі вирішується,
виходячи з нової ціни позову, що
включає заборгованість у розмірі 103 200,
17 грн., 3 % річних у розмірі 31 165, 68 грн., 23
583, 90 грн. - інфляційних втрат та 20 %
штрафу від простроченої суми, що
становить 90 596, 93 грн.

Розгляд справи переносився в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України, в тому числі і за
клопотанням відповідача.

Розпорядженням Голови Господарського
суду міста Києва від 21.07.2014 р. дану
справу передано для розгляду судді
Коткову О.В. у зв'язку з відпусткою
судді Пригунової А.Б.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 р. дану справу
призначено до розгляду у судовому
засіданні на 27.08.2014р.

Розпорядженням Виконуючого обов'язки
Голови Господарського суду міста Києва
від 27.08.2014 р. справу № 910/8878/14 передано
судді Пригуновій А.Б. для подальшого
розгляду у зв'язку з її виходом із
відпустки.

У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав позов,
з урахування заяви про уточнення
розміру позовних вимог.

Представник відповідача на виклик суду
не з'явився, про поважні причини неявки
суд не повідомив.

При цьому суд відзначає, що ухвала суду
направлялась відповідачу на вказану в
позовній заяві та витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців адресу
відповідача та отримані представником
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ексон Еліт», про що
свідчить підпис останнього на поштових
повідомленнях про вручення поштового
відправлення.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що сторони були
належним чином повідомлені про дату та
час судового засідання, враховуючи, що
матеріали справи містять достатньо
документів для розгляду справи по суті,
та зважаючи на те, що від учасників
провадження не надходило будь-яких
клопотань, в тому числі, про
відкладення розгляду справи, суд
вважає, що неявка у судове засідання
представника не є перешкодою для
прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 15.09.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2010 р. між Публічним акціонерного
товариства «Одеський кабельний завод
«Одескабель» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Ексон
Еліт» укладено договір купівлі-продажу
№ 202, за умовами якого позивач
зобов'язався поставити, а відповідач -
прийняти та оплатити кабельну
продукцію на умовах даного договору,
номенклатура, кількість та вартість
якого зазначається у специфікації, що є
невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 4.1. договору відповідач
здійснює оплату поставленого товару на
умовах відстрочення платежу на 30
календарних днів з моменту
відвантаження товару.

Відповідно до п. 6.3. договору у разі
неоплати поставленого товару у строк,
більш ніж 35 календарних днів,
відповідач зобов'язаний додатково
сплатити на користь позивача штраф у
розмірі 20 % від вартості несвоєчасно
отриманого товару.

Договір, відповідно до п. 8.3., набуває
чинності з дати його підписання обома
сторонами та діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань.

Як встановлено судом на підставі
наявних у справі документів та
пояснень сторін, на виконання умов
договору № 202 від 22.03.2010 р. за період з
25.03.2010 р. до 06.03.2012 р. позивачем
поставлено, а відповідачем прийнято
товар на загальну суму 8 721 291, 84 грн.

Також судом встановлено, що
відповідачем перераховано на користь
позивача грошові кошти у сумі 8 618 091, 67
грн. за договором № 202 від 22.03.2010 р. що
підтверджується довідками
Акціонерного банку «Південний»,
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль», Публічного
акціонерного товариства
«Правекс-Банк» та виписками з рахунків
Публічного акціонерного товариства
«Одеський кабельний завод
«Одескабель», копії яких долучені до
матеріалів справи.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору № 202 від
22.03.2010 р. щодо розрахунків за
поставлений товар, у зв'язку з чим у
нього виникла заборгованість у розмірі
103 200, 17 грн., яку позивач просить
стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626
Цивільного кодексу України є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в
Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

Виходячи з умов договору № 202 від 22.03.2010
р. щодо порядку здійснення розрахунків
за товар, строк оплати відповідачем
отриманої продукції є таким, що настав
зі спливом 30-ти календарних днів з
моменту її відвантаження позивачем.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідач доказів належного
виконання грошових зобов'язань за
договором № 202 від 22.03.2010 р. не надав,
об'єктивних підстав неможливості
належного виконання договору не навів,
контррозрахунок заявленої до
стягнення суми суду не представив.

На підставі вищенаведеного суд дійшов
висновку, що відповідачем порушено
умови договору № 202 від 22.03.2010 р., а також
положення ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами
ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
враховуючи наявність у матеріалах
справи доказів поставки товару за
договором № 202 від 22.03.2010 р. та
недоведеність позивачем його
належного виконання, суд дійшов
висновку про обґрунтованість вимог
позивача про стягнення заборгованості
у розмірі 103 200, 17 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги
про стягнення з відповідача 3 % річних у
розмірі 31 165, 68 грн., 23 583, 90 грн. -
інфляційних втрат та 20 % штрафу від
простроченої суми у сумі 90 596, 93 грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
стягнення неустойки.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п. 1.3. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» з урахуванням
припис ст. 625 Цивільного кодексу
України правовими наслідками
порушення грошового зобов'язання,
тобто зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

За приписами п. 3.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
Цивільного кодексу України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» застосування
іншого виду неустойки - штрафу до
грошового зобов'язання законом не
передбачено, що, втім, не виключає
можливості його встановлення в
укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею.

Тож, приймаючи до уваги, що відповідач
допустив прострочення виконання
грошових зобов'язань щодо розрахунків
за отриманий товар за договором № 202
від 22.03.2010 р., приймаючи до уваги що
відповідачем не надано суду доказів
вжиття заходів для уникнення порушення
умов договору, суд вважає
обґрунтованими вимоги позивача про
застосування правових наслідків,
встановлених нормами ст.ст. 549, 625
Цивільного кодексу України та умовами
вказаного договору.

Згідно розрахунку позивача за період з
27.05.2011 р. (дата виникнення
заборгованості за відповідним
платежем) до 02.07.2014 р. (дата визначена
позивачем самостійно) з урахуванням
здійснених відповідачем часткових
проплат розмір 3 % річних становить 31 165,
68 грн., інфляційні втрати за вказаний
період - 23 583, 90 грн.

Розрахунок позивача перевірено судом
та відповідає вимогам чинного
законодавства України.

В той же час, при перевірці розрахунку
штрафу, судом встановлено, що позивачем
допущено арифметичну помилку та згідно
розрахунку суду сума штрафу від
простроченої суми становить 61 609, 74 грн.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених позивачем вимог та наявних у
справі доказів, суд дійшов висновку про
часткове задоволення позову.

Витрати по сплаті судового бору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного
товариства «Одеський кабельний завод
«Одескабель» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ексон Еліт» (04050, м.
Київ, вул. Мельникова, 12, ), з будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Публічного
акціонерного товариства «Одеський
кабельний завод «Одескабель» (65013, м.
Одеса, Миколаївська дорога, 144, ) заборгованість у розмірі
103 200, 17 (сто три тисячі двісті грн. 17 коп.)
грн., 31 165, 68 (тридцять одна тисяча сто
шістдесят п'ять грн. 68 коп.) грн. - 3 %
річних, 23 583, 90 (двадцять три тисячі
п'ятсот вісімдесят три грн. 90 коп.) грн. -
інфляційних втрат, 61 609, 74 (шістдесят
одна тисяча шістсот дев'ять грн. 74 коп.)
грн. - штрафу та 4 391, 19 (чотири тисячі
триста дев'яносто одна грн. 19 коп..) грн. -
судового збору.

3. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні позову
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 19.09.2014 р.

Суддя
Пригунова А.Б.