м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/15374/14 11.09.14

За позовом Національного
спортивного комплексу «Олімпійський»

до державного
підприємства «Фінансування
інфраструктурних проектів»

про визнання недійсним
пункту 2.3, абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту
5.2

договору безпроцентної
позики № 38 від 11.03.2011 р.

Суддя Удалова О.Г.

Представники учасників процесу:

від позивача Шедевська Ж.Е.
(за дов.)

від відповідача Циганин Я.М. (за
дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва
надійшла позовна заява Національного
спортивного комплексу «Олімпійський»
(далі - позивач) до державного
підприємства «Фінансування
інфраструктурних проектів» (далі -
відповідач) про визнання недійсним
пункту 2.3, абзацу 3 підпункту 5.2.2 пункту
5.2 договору безпроцентної позики
№ 38 від 11.03.2011 р.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач послався на порушення
вимог закону при укладенні договору
безпроцентної позики № 38 від 11.03.2011 р.
(далі - Договір), яке полягало в тому, що
оскільки за спірним Договором позика є
безпроцентною, то й визначати за неї
плату, на думку позивача, є
неправомірним.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до
суду, просив визнати недійсними п. 2.3. та
абзац 3 підпункту 5.2.2. пункту 5.2.
Договору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.07.2014 р. порушено провадження
у справі № 910/15374/14 та призначено її
розгляд на 19.08.2014 р.

15.08.2014 р. через загальний відділ суду
від представника відповідача надійшов
відзив на позовну заяву, в якому
відповідач просив суд відмовити
позивачу в задоволенні позову, а також
застосувати наслідки спливу строку
позовної давності. Крім того,
представник відповідача подав
документи для долучення до матеріалів
справи.

18.08.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду від представника
позивача надійшли документи для
долучення до матеріалів справи.

19.08.2014 р. у судовому засідання
представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував.

У судовому засіданні було оголошено
перерву до 26.08.2014 р. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

22.08.2014 р. через загальний відділ суду
від представника відповідача надійшли
письмові пояснення по справі.

26.08.2014 р. у судовому засідання
представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував.

У судовому засіданні було оголошено
перерву до 11.09.2014 р. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

03.09.2014 р. через загальний відділ суду
від представника позивача надійшли
письмові пояснення по справі.

11.09.2014 р. було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників процесу,
з'ясувавши обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив:

11.03.2011 р. між державним підприємством
«Національний спортивний комплекс
«Олімпійський» (далі - позивач або
позичальник) та державним
підприємством «Фінансування
інфраструктурних проектів» (далі -
відповідач або позикодавець) було
укладено договір безпроцентної позики
№ 38 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору,
позикодавець в порядку та на умовах,
визначених цим Договором, зобов'язався
надати позичальнику безпроцентну
цільову позику (надалі іменується
«позика»), а останній зобов'язався
прийняти позику, використати її за
цільовим призначенням, відповідно до
мети позики та повернути вказану
позику позикодавцеві у визначений цим
договором строк.

Згідно з п. 1.3. Договору, метою та
цільовим призначення позики є
виконання позичальником завдання № 1
(Будівництво нових та реконструкція
діючих стадіонів для проведення в
Україні матчів фінальної частини
чемпіонату Європи 2012 року з футболу
(далі - чемпіонат). Реконструкція
існуючих та будівництво нових об'єктів
Національного спортивного комплексу
«Олімпійський» по вул.
Червоноармійській, 55) додатку 2 до
Державної цільової програми
підготовки та проведення в Україні
фінальної частини чемпіонату Європи 2012
року з футболу, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Державної цільової
програми підготовки та проведення в
Україні фінальної частини чемпіонату
Європи 2012 року з футболу» № 357 від 14.04.2010
р. (надалі іменується «Програма»).

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що
розмір позики за цим Договором
становить 980 000 000,00 (дев'ятсот
вісімдесят мільйонів) гривень. Розмір
позики може бути змінений за взаємною
згодою сторін шляхом укладення
додаткових угод до Договору.

Позика надається позикодавцем у
безготівковому порядку шляхом
переказу коштів на рахунок
позичальника, відкритий в органах
Державного казначейства України
відповідно до Порядку (далі - рахунок
Позичальника) за графіком плану
фінансування завдань і заходів
Програми відповідно до п. 6 Порядку (п.
4.1. Договору).

Відповідно до п. 2.3. Договору, плата за
отримання і користування позикою
становить 370 319,00 (триста сімдесят тисяч
триста дев'ятнадцять) гривень 00 коп. на
рік та сплачується рівними частинами
щомісяця до 5 числа кожного наступного
місяця. Розмір плати за отримання та
користування позикою може бути
змінений за взаємною згодою сторін
шляхом укладення додаткових угод до
Договору.

Згідно з абзацом 3 підпункту 5.2.2. п. 5.2.
Договору, позичальник зобов'язаний
сплачувати позикодавцю плату за
отримання і користування позикою за
договором відповідно до п. 2.3. Договору.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що цей
Договір підписується сторонами та
вважається укладеним з моменту надання
позики позичальнику і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим Договором.

06.04.2011 р. між сторонами була укладена
Додаткова угода № 1 до Договору,
відповідно до п. 1 якої сторони
погодились зменшити плату за отримання
та користування позикою на 4 322 гривні 60
копійок (чотири тисячі триста двадцять
дві гривні 60 копійок) та викласти п. 2.3
Договору у наступній редакції: «Плата
за отримання і користування позикою
становить 365 996 гривень 40 копійок
(триста шістдесят п'ять тисяч дев'ятсот
дев'яносто шість гривень 40 копійок) на
рік та сплачується рівними частинами
щомісяця до 5 числа кожного наступного
місяця. Розмір плати за отримання та
користування позикою може бути
змінений за взаємною згодою сторін
шляхом укладення додаткових угод до
Договору».

31.05.2011 р. між сторонами була укладена
Додаткова угода № 2 до Договору,
відповідно до п. 2 якої сторони
погодились викласти п. 2.1 Договору у
наступній редакції: «Розмір позики за
цим Договором становить 947 430 000 гривень
00 копійок (дев'ятсот сорок сім
мільйонів чотириста тридцять тисяч
гривень 00 копійок)».

Пунктом 3 Додаткової угоди № 2 до
Договору від 31.05.2011 р. передбачено, що
сторони погодились викласти п. 2.3
Договору у наступній редакції: «Плата
за отримання і користування позикою
становить 348 103ривні 27 копійок (триста
сорок сім тисяч сто три гривні 27
копійок) на рік та сплачується рівними
частинами щомісяця до 5 числа кожного
наступного місяця. Розмір плати за
отримання та користування позикою може
бути змінений за взаємною згодою
сторін шляхом укладення додаткових
угод до Договору».

24.05.2012 р. між сторонами була укладена
Додаткова угода № 4 до Договору,
відповідно до п. 1 якої сторони
погодились збільшити розмір позики на
913 000 гривень 00 копійок (дев'ятсот
тринадцять тисяч гривень 00 копійок) та
викласти п. 2.1 Договору в такій
редакції: «Розмір позики за цим
Договором становить 948 343 000 гривень 00
копійок (дев'ятсот сорок вісімт
мільйонів триста сорок три тисячі
гривень 00 копійок). Розмір позики може
бути змінений за взаємною згодою
сторін шляхом укладення додаткових
угод до Договору».

Згідно з п. 2 Додаткової угоди № 4 до
Договору від 24.06.2012 р. сторони
погодились збільшити плату за
отримання та користування позикою на 335
гривень 45 копійок (триста тридцять
п'ять гривень 45 копійок) та викласти п.
2.3 Договору у наступній редакції:
«Плата за отримання і користування
позикою становить 348 438 гривень 72
копійки (триста сорок вісім тисяч
чотириста тридцять вісім гривень 72
копійки) на рік та сплачується рівними
частинами щомісяця до 5 числа кожного
наступного місяця. Розмір плати за
отримання та користування позикою може
бути змінений за взаємною згодою
сторін шляхом укладення додаткових
угод до Договору».

14.12.2012 р. між сторонами була укладена
Додаткова угода № 5 до Договору,
відповідно до п. 1 якої сторони
погодились внести зміни до п. 2.3
Договору та викласти його у наступній
редакції: «Плата за отримання і
користування позикою становить 348 438
гривень 72 копійки (триста сорок вісім
тисяч чотириста тридцять вісім гривень
72 копійки) на рік та сплачується
рівними частинами щомісяця до 5 числа
кожного наступного місяця пропорційно
до розміру фактично наданої позики.
Розмір плати за отримання та
користування позикою може бути
змінений за взаємною згодою сторін
шляхом укладення додаткових угод до
Договору».

Крім того, пунктом 3 Додаткової угоди №
5 до Договору від 14.12.2012 р. передбачено,
що керуючись ч. 3 ст. 631 Цивільного
кодексу України, сторони дійшли
взаємної згоди щодо того, що умови
даної Додаткової угоди № 5
застосовуються до правовідносин за
Договором, що виникли до її укладення.

26.12.2012 р. між сторонами була укладена
Додаткова угода № 6 до Договору, згідно
з п. 1 якої сторони погодились збільшити
розмір позики на 12 950,00 грн. (дванадцять
тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 00
копійок) та викласти п. 2.1 Договору в
такій редакції: «Розмір позики за цим
Договором становить 948 355 950,00 грн.
(дев'ятсот сорок вісім мільйонів триста
п'ятдесят п'ять тисяч дев'ятсот
п'ятдесят гривень 00 копійок). Розмір
позики може бути змінений за взаємною
згодою сторін шляхом укладення
додаткових угод до Договору».

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 6
до Договору від 26.12.2012 р. сторони
погодились збільшити плату за
отримання та користування позикою на
4,76 грн. (чотири гривні 76 копійок) та
викласти п. 2.3 Договору у наступній
редакції: «Плата за отримання і
користування позикою становить 348 443,48
грн. (триста сорок вісім тисяч
чотириста сорок три гривні 48 копійки)
на рік та сплачується рівними
частинами щомісяця до 5 числа кожного
наступного місяця пропорційно до
розміру фактично наданої позики.
Розмір плати за отримання та
користування позикою може бути
змінений за взаємною згодою сторін
шляхом укладення додаткових угод до
Договору».

Згідно з ч. 1 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Позивач стверджує, а відповідач не
заперечує, що на виконання умов
Договору відповідач передав позивачу
грошові кошти 11.03.2011 р. - у розмірі 400 000
000,00 грн., 24.03.2011 р. - у розмірі 221 000 000,00
грн., 19.04.2011 р. - у розмірі 116 000 000,00 грн.,
21.06.2011 р. - у розмірі 110 870 000,00 грн., 11.07.2011
р. - у розмірі 99 557 645,08 грн., 04.07.2012 р. - у
розмірі 913 473,81 грн., 27.12.2012 р. - у розмірі 14
831,11 грн., а всього 948 355 950,00 грн.

Вважаючи, що п. 2.3. та абзац 3 підпункту
5.2.2. пункту 5.2. Договору суперечать
приписам ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу
України, позивач звернувся до суду та
просив визнати їх недійсними.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач пояснив, що оскільки за спірним
Договором позика є безпроцентною, то й
визначати за неї плату, на думку
позивача, є неправомірним. Крім того,
позивач зазначив, що відповідач не має
ліцензії на надання фінансових послуг
з надання кредитів за рахунок
залучених коштів, а також вказав на те,
що фактично Договір вступив в силу лише
з моменту надання позики у повному
обсязі - 27.12.2012 р.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 Цивільного
кодексу України, договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу
України встановлено, що позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України №
6-79цс14 від 02.07.2014 р. сформовано правову
позицію, відповідно до якої за змістом
статті 1048 Цивільного кодексу України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики на рівні облікової ставки
Національного банку України лише в
тому разі, якщо договором не
встановлено інші умови.

Установлення сторонами плати за
користування позикою в твердій
грошовій сумі є неправомірним,
оскільки законом у статтях 536, 1048 ЦК
України визначено, що плата за
користування чужими грішми
встановлюється й нараховується у
вигляді процентів на основну суму
боргу.

За таких обставин передбачене в статті
1048 ЦК України право сторін на
встановлення плати за користування
позикою з урахуванням норм статті 6,
частини першої статті 627 ЦК України
слід розуміти як право сторін на
визначення саме розміру процентів та
порядку їх сплати, а не обрання ними
іншого способу оплати, у тому числі й
установлення оплати в твердій грошовій
сумі безвідносно до суми боргу.

Частиною 1 ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що рішення Верховного
Суду України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Враховуючи вищезазначену правову
позицію Верховного Суду України, суд
дійшов висновку про те, що пункт 2.3. та
абзац 3 пп. 5.2.2. п. 5.2. Договору, якими
передбачене зобов'язання позичальника
сплачувати плату за отримання та
користування позикою у твердій
грошовій сумі, суперечать нормі ст. 1048
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними» (далі -
Постанова), вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Так, судом встановлено, що зміст п. 2.3. та
абзацу 3 пп. 5.2.2. п. 5.2. Договору не
відповідає приписам ст. 1048 Цивільного
кодексу України, що є підставою для
визнання вказаних пунктів спірного
Договору недійсними.

Разом з тим, 15.08.2014 р. через загальний
відділ суду від представника
відповідача надійшов відзив на позовну
заяву, в якому відповідач, зокрема,
просив суд застосувати наслідки спливу
строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2.8 Постанови щодо
вимог, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, застосовується
загальна позовна давність (стаття 257 ЦК
України, з урахуванням водночас
наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5
Перехідних та прикінцевих положень
Закону України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» від 20.12.2011 № 4176-VI). Для
окремих видів вимог законом
встановлюється й спеціальна позовна
давність, наприклад, статтею 20 Закону
України «Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)». Перебіг позовної
давності починається, за загальним
правилом, від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України), за винятком випадків,
зазначених у частинах другій і третій
цієї статті. Зокрема, за позовами про
застосування наслідків нікчемного
правочину (повернення коштів, іншого
майна тощо) позовна давність
починається не від дня вчинення такого
правочину, а від дня, коли почалося його
виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 Цивільного
кодексу України, якщо відповідно до
акта цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками (ст. 1046
Цивільного кодексу України).

Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України №
6-79цс14 від 02.07.2014 р. сформовано правову
позицію, відповідно до якої за своїми
правовими ознаками договір позики є
реальною, односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або інших
речей, і може не співпадати з датою
складання розписки, яка посвідчує цей
факт, однак у будь-якому разі складанню
розписки має передувати факт передачі
коштів у борг.

Дослідивши положення ст. 1046 Цивільного
кодексу України, враховуючи правову
позицію, викладену Верховним Судом
України, суд дійшов висновку про те, що
зазначеною нормою закону не
передбачено, що договір позики
вважається укладеним з моменту
передання позичальнику грошових
коштів саме в повному обсязі. Тому суд
вважає, що моментом укладення спірного
Договору є момент перерахування
відповідачем позивачу першої частини
позики, тобто грошових коштів у розмірі
400 000 000,00 грн., яке відбулось 11.03.2011 р.

Крім того, суд зазначає, що оскільки
перебіг позовної давності у спорах про
визнання правочину недійсним
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права, перерахування
грошових коштів відповідачем на
виконання Договору у повному обсязі чи
частково не впливає на обізнаність
позивача щодо неправомірності умов
спірного Договору, оскільки умови
Договору були відомі позивачу з
моменту підписання спірного Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного
кодексу України, позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 253 Цивільного кодексу
України, перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Частиною 1 ст. 254 Цивільного кодексу
України встановлено, що строк, що
визначений роками, спливає у
відповідні місяць та число останнього
року строку.

Згідно з п. 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів», за
змістом частини першої статті 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

З матеріалів справи вбачається, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу своїх позовних вимог,
були відомі йому під час укладання
спірного Договору, відтак перебіг
строку позовної давності розпочався з
дня наступного за днем укладання
спірного Договору (який співпадає з
датою перерахування першого траншу за
правочином), тобто з 12.03.2011 р., та
відповідно сплив 12.03.2014 р.

З огляду на те, що позивач звернувся до
суду 25.07.2014 р., суд дійшов висновку про
те, що строк позовної давності для
вимог позивача сплив. Позивач поважних
причин її пропущення суду не навів.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що зміст п. 2.3. та абзацу
3 пп. 5.2.2. п. 5.2. Договору не відповідає
приписам ст. 1048 Цивільного кодексу
України, що є підставою для визнання
вказаних пунктів спірного Договору
недійсними, проте строк позовної
давності сплив, про що зроблено заяву
іншою стороною у справі, у зв'язку з чим
суд в задоволенні позовних вимог
відмовляє.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд відмовляє
в задоволенні вимог позивача щодо
визнання недійсними п. 2.3. та абзацу 3
підпункту 5.2.2. пункту 5.2. Договору
безпроцентної позики № 38 від 11.03.2011 р.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст. 4, 35, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 19.09.2014 р.

Суддя
О.Г.
Удалова