м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства «Універмаг «Дитячий світ»
До Публічного акціонерного товариства
«Європейський газовий банк»
Про стягнення 3 067 151,03 грн.
Суддя
Представники сторін:
Від позивача: Мальчевський М.І.
представник за довіреністю № 01-4/109 від
Від відповідача: не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Універмаг «Дитячий світ» (далі -
позивач) до Публічного акціонерного
товариства «Європейський газовий
банк» (далі - відповідач) про стягнення 3
067 151,03 грн., а саме: 3 000 000,00 грн. - суму
вкладу, 67 151,03 грн. - відсотків за
користування чужими грошовими коштами.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що відповідачем
не виконано свої зобов'язання за
Договором № 7410/6 від 16.12.13., в частині
повернення суми вкладу.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 18.07.14. порушено провадження у
розгляду на 02.09.14.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 02.09.14. на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи було відкладено
В судовому засіданні 18.09.14.
представником позивача підтримано
свої позовні вимоги.
Представник відповідача в судове
засідання 118.09.14. повторно не з'явився,
вимоги попередніх ухвал суду не
виконав, письмового відзиву на позов та
контррозрахунку ціни позову не надав,
заяв чи клопотань не подав і не
надіслав, про поважні причини неявки
суд не повідомив, про дату, час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.
Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" відповідні
процесуальні документи надсилаються
господарським судом згідно з поштовими
реквізитами учасників судового
процесу, наявними в матеріалах справи.
Слід зазначити, що законодавство
України, в тому числі Господарський
процесуальний кодекс України, не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно зі статтею 93
Цивільного кодексу України) та
зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
При цьому, судом враховано, що
відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
Відомості про місцезнаходження
відповідача є правомірними, що
підтверджується Спеціальним витягом з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб і фізичних осіб-підприємців,
повідомлення про вручення поштових
відправлень (ухвал суду) відповідачу
наявні в матеріалах справи.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, враховуючи предмет
спору, а також доказове наповнення
матеріалів справи, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК
За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст. ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
В судовому засіданні 18.09.14. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -
Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
Частина 2 статті 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
16.12.13. між відповідачем (далі - Банк) та
позивачем (далі - Вкладник) було
укладено Договір банківського вкладу
№ 7410/6 (далі - Договір), відповідно до
умов якого (п. 1.1) Банк відкриває
та приймає на зберігання грошові кошти
в національній валюті України, що
надійшли від Вкладника, на строк з 16.12.13.
Згідно з п. 1.2 Договору Вкладник
перераховує з власного поточного
рахунку, а Банк приймає на відкритий
Вкладнику рахунок грошові кошти в сумі
З наданої позивачем виписки по
особовим рахункам позивача вбачається,
що позивачем було перераховано 3 000 000,00
Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України
встановлено, що за договором
банківського вкладу (депозиту) одна
сторона (банк), що прийняла від другої
сторони (вкладника) або для неї грошову
суму (вклад), що надійшла,
зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.
До відносин банку та вкладника за
рахунком, на який внесений вклад,
застосовуються положення про договір
банківського рахунка (глава 72 цього
Кодексу), якщо інше не встановлено цією
главою або не випливає із суті договору
банківського вкладу.
26.06.14. позивач звернувся до відповідача
з листом № 01-4/83 з вимогою терміново
повернути грошові кошти з депозитного
рахунку за Договором.
08.07.14. позивач повторно звернувся до
відповідача з листом № 01-4/105 від 07.07.14. з
вимогою повернути грошові кошти з
депозитного рахунку за Договором.
Відповіді Банку на вказані
листи-вимоги матеріали справи не
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач вказує на те, що відповідачем
не виконано свої зобов'язання за
Договором № 7410/6 від 16.12.13., в частині
повернення суми вкладу.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб від
16.07.14. № 57 "Про запровадження тимчасової
адміністрації" у Публічного
акціонерного товариства «Європейський
газовий банк» запроваджено тимчасову
адміністрацію строком з 17.07.14. по 17.10.14.

Тобто, на наступний день після
звернення позивача з даним позовом до
суду та на момент вирішення спору у
відповідача запроваджена тимчасова
адміністрація.

За загальним правилом, право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні, окрім
випадків і лише в порядку, встановлених
законом (стаття 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 ЦК України за
договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
коштами.

Банк зобов'язується по закінченню
строку вкладу або в день поверненню
Вкладнику з інших підстав,
передбачених Договором та чинним
законодавством України, повернути
вклад на підставі розрахункового
документу Банку на поточний рахунок
вкладника № 2600374 у АТ «Райффайзен Банк
Аваль» (п. 2.1.1 Договору).

Судом враховано, що всупереч вказаної
норми банк не зміг забезпечити право
позивача на безперешкодне повернення
вкладу за Договором.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 ЦК України
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Проте, починаючи з 09.03.11. (дата набрання
чинності Законом України від 04.11.2010 №
2677-VI) випадки обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону
встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом, а відповідно до пункту 6 статті
2 Закону ліквідація банку - це процедура
припинення банку як юридичної особи
відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням
банком, у якому введена тимчасова
адміністрація чи почата процедура його
ліквідації, своїх зобов'язань перед
його кредиторами, норми Закону України
"Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб" є спеціальними, а даний
Закон є пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з
частиною 2 статті 1 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" метою цього Закону є захист прав і
законних інтересів вкладників банків,
зміцнення довіри до банківської
системи України, стимулювання
залучення коштів у банківську систему
України, забезпечення ефективної
процедури виведення неплатоспроможних
банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані
наслідки запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до п. п. 1, 3 частини 5
статті 36 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку,
нарахування неустойки (штрафів, пені),
інших фінансових (економічних) санкцій
за невиконання чи неналежне виконання
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), а також
зобов'язань перед кредиторами, у тому
числі не застосовується індекс
інфляції за весь час прострочення
виконання грошових зобов'язань банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6
статті 36 даного Закону передбачено, що
обмеження, встановлене пунктом 1
частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2
Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" у
цьому Законі термін "вкладник"
вживається у значені "фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
"вкладник" у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає
визначення поняття "кредитор банку".
Визначення терміну "кредитор банку"
міститься у статті 2 Закону України "Про
банки і банківську діяльність", та під
яким розуміється - юридична або фізична
особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 статті 1060 ЦК України,
за договором банківського вкладу
незалежно від його виду банк
зобов'язаний видати вклад або його
частину на першу вимогу вкладника, крім
вкладів, зроблених юридичними особами
на інших умовах повернення, які
встановлені договором.

Отже, враховуючи вищезазначене, та,
зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК
України, зобов'язання щодо повернення
депозитного вкладу є майновим
зобов'язанням.

Отже, вимога позивача про стягнення з
відповідача суми вкладу та процентів
за користування чужими грошовими
коштами в зв'язку з неповерненням
Банком банківського вкладу за
Договором, заявлена під час дії у
відповідача тимчасової адміністрації,
є вимогою кредитора, задоволення якої
не здійснюється згідно ч. 5 ст. 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб".

Крім того, виходячи зі змісту статей 39,
40, 49, 52 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації
складається план врегулювання (рішення
Фонду, що визначає спосіб, економічне
обґрунтування, строки та умови
виведення неплатоспроможного банку з
ринку) у якому визначаються заходи щодо
виведення неплатоспроможного банку з
ринку в один із способів передбачених у
частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд
складає реєстр активів і зобов'язань,
які підлягають відчуженню. Під час
відчуження зобов'язань Фонд має
забезпечити неупереджене ставлення до
всіх кредиторів неплатоспроможного
банку, дотримуючись черговості,
передбаченої статтею 52 цього Закону,
при цьому зобов'язання банку за
вкладами фізичних осіб, гарантованими
Фондом, мають найвищий пріоритет і не
можуть бути відчужені частково.

Тому, враховуючи вищезазначене, вимоги
позивача про стягнення з відповідача 3
067 151,03 грн. не підлягають задоволенню.

Таким чином, відповідно до положень ст.
49 ГПК України витрати по сплаті
судового збору покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 23.09.14.

Суддя
Т.М.
Ващенко