ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року Справа № 904/2120/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової
Т.В.суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця
В.О.розглянувши у судовому засіданні за
участю представників: позивача:
Підсівна А.О. - дов. від 27.12.13,
відповідача: ОСОБА_5 - дов. від 27.02.12 (а.с.
116), третьої особи: Пашко Ю.Є. - дов. від
16.09.14,

касаційну скаргуКриворізької міської
радина постановуДніпропетровського
апеляційного господарського суду
від10.07.14у справі№904/2120/14 Господарського
суду Дніпропетровської областіза
позовом Криворізької міської радидо
Приватного підприємця ОСОБА_7третя
особаУправління земельних ресурсів
виконкому Криворізької міської
радипровизнання договору оренди землі
укладенимРозпорядженням Секретаря
другої судової палати Вищого
господарського суду України від 17.09.14
для розгляду касаційної скарги у цій
справі призначено колегію суддів у
складі: Добролюбової Т.В. - головуючого,
Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

Криворізька міська рада звернулася до
Господарського суду Дніпропетровської
області з позовом (з урахуванням змін)
до Приватного підприємця ОСОБА_7 про
визнання укладеним договору оренди
земельної ділянки на АДРЕСА_1 в
редакції позивача. Позивач посилався
на обов'язковість укладання спірного
договору в силу закону. Він вказував на
те, що направив відповідачеві для
підписання проект договору оренди
вказаної земельної ділянки. Проте цей
проект договору відповідач не
підписав, склавши до нього протокол
розбіжностей. Відтак позивач вважав
підставним укладання договору оренди
землі в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду
Дніпропетровської області від 28.05.14
(суддя Ліпинський О.В.) в позові
відмовлено. Суд виходив з того, що
проект договору оренди земельної
ділянки, в редакції якого позивач
просить суд визнати договір укладеним,
не був предметом розгляду
відповідачем; що спірна редакція
договору і та редакція, яка
скеровувалася відповідачеві на
розгляд, не відповідають вимогам
закону до них. Водночас судом було
установлено і те, що земельна ділянка,
яка передається в оренду за спірним
договором, відноситься до земель
рекреаційного призначення і
будівництво на ній кафе, котре не є
об'єктом рекреації, суперечить
приписам статей 50, 51 Земельного кодексу
України.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
10.07.14 (судді: Кощеєва І.М., Бахмат Р.М.,
Кузнецов В.О.) перевірене рішення
місцевого господарського суду
залишено без змін з тих же підстав.

Криворізька міська рада звернулося до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення і постанову у справі,
та задовольнити позов. Скаржник
посилається на порушення судами
приписів статті 181 Господарського
кодексу України, статей 50, 51, 52, 124, 206
Земельного кодексу України. Рада не
погоджується з висновком судів про
невідповідність спірного проекту
договору вимогам законодавства та
зазначає, що він містить усі необхідні
для даного виду договорів умови, а тому
підлягає укладенню в судовому порядку.

Від відповідача судом отримано відзив
на касаційну скаргу, в якому він
просить залишити в силі судові акти у
справі, а касаційну скаргу - без
задоволення.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г.,
пояснення представників сторін,
переглянувши матеріали справи та
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами
приписів чинного законодавства,
відзначає наступне.

Господарськими судами установлено та
підтверджено матеріалами справи, що
Криворізька міська рада
Дніпропетровської області 20.02.14
направила Приватному підприємцю
ОСОБА_7 для підписання проект договору
оренди земельної ділянки, площею 0,0300 га
на АДРЕСА_1. Відповідач зазначений
проект договору не підписав, склав
протокол розбіжностей та 11.03.14 скерував
його позивачеві. Втім, як установили
суди, договір оренди спірної земельної
ділянки, між сторонами укладений не
був. Як убачається з матеріалів справи,
предметом даного судового розгляду є
вимога Криворізької міської ради
заявлена до Приватного підприємця
ОСОБА_7 про визнання укладеним договору
оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1, в
редакції позивача. Ухвалюючи судові
акти у справі, господарські суди дійшли
висновку про необґрунтованість цих
вимог. Відповідно до приписів статті 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.
Проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін.
Сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні або
надсилає відповідь на лист, факсограму
тощо у двадцятиденний строк після
одержання договору. За наявності
заперечень щодо окремих умов договору
сторона, яка одержала проект договору,
складає протокол розбіжностей, про що
робиться застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором. Сторона, яка одержала
протокол розбіжностей до договору,
зобов'язана протягом двадцяти днів
розглянути його, в цей же строк вжити
заходів для врегулювання розбіжностей
з другою стороною та включити до
договору всі прийняті пропозиції, а ті
розбіжності, що залишились
неврегульованими, передати в цей же
строк до суду, якщо на це є згода другої
сторони. Частиною 3 статті 179
Господарського кодексу України
унормовано, що укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні, виконання якого
є обов'язком для суб'єкта
господарювання у випадках,
передбачених законом, або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування. В процесі
розгляду спору господарські суди
установили і це підтверджено
матеріалами справи, що редакція
проекту договору оренди землі, в якій
позивач просить суд укласти з
відповідачем договір, є відмінною від
тексту проекту договору, що
направлявся відповідачеві на
підписання та на який останнім був
складений протокол розбіжностей. Отже,
як установили суди, наданий позивачем
суду проект договору не був предметом
розгляду відповідачем, що унеможливлює
висновок про дотримання позивачем
встановленого законом порядку
укладання договорів. Водночас судами
було установлено і невідповідність
вимогам закону як запропонованого
позивачем до укладання в судовому
порядку проекту договору, так і проекту
договору, що скеровувався
відповідачеві для розгляду. Предметом
договору у вказаних редакціях є
передача в оренду земельної ділянки
рекреаційного призначення для
здійснення будівництва. Між тим, за
приписами статей 50, 51 Земельного
кодексу України (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) до земель рекреаційного
призначення належать землі, які
використовуються для організації
відпочинку населення, туризму та
проведення спортивних заходів. До
земель рекреаційного призначення
належать земельні ділянки зелених зон
і зелених насаджень міст та інших
населених пунктів,
навчально-туристських та екологічних
стежок, маркованих трас, земельні
ділянки, зайняті територіями будинків
відпочинку, пансіонатів, об'єктів
фізичної культури і спорту,
туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів,
стаціонарних і наметових
туристично-оздоровчих таборів,
будинків рибалок і мисливців, дитячих
туристичних станцій, дитячих та
спортивних таборів, інших аналогічних
об'єктів, а також земельні ділянки,
надані для дачного будівництва і
спорудження інших об'єктів
стаціонарної рекреації. На землях
рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель
(стаття 52 Земельного кодексу України).
Отже, як установили суди, передбачена
проектом договору передача спірної
земельної ділянки рекреаційного
призначення для будівництва
перешкоджатиме використанню такої
земельної ділянки за її призначенням.
Відповідно до вимог статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція виходить з
обставин, встановлених у даній справі
господарськими судами. Касаційна
інстанція не має права встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду чи
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти їх. Доводи касаційної
скарги визнаються не спроможними,
оскільки не спростовують
установленого судами та ґрунтуються на
переоцінці доказів, яка знаходиться
поза межами компетенції суду
касаційної інстанції. Враховуючи
встановлене, судові акти у справі
залишаються без змін, а касаційна
скарга - без задоволення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
10.07.14 у справі №904/2120/14 залишити без
змін.

Касаційну скаргу Криворізької
міської ради - без задоволення.

Головуючий суддя
Т.Добролюбова

Судді
Т.Гоголь

В.Швець