м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/17359/14 16.09.14

За позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Видавничий дім
«Імедіа»

Про визнання права власності

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_1

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Видавничий дім «Імедіа» про визнання
за позивачем права власності на нежилі
приміщення з № 1 по № 4 (групи приміщень
№ 55) (в літ. А), загальною площею 51,9 кв. м.
по АДРЕСА_1.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 20.08.2014 порушено провадження у
справі № 910/17359/14 та розгляд справи
призначено на 04.09.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва № 910/17359/14 від 04.09.2014, у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представників сторін та невиконанням
сторонами вимог ухвали про порушення
провадження у справі від 20.08.2014, розгляд
справи був відкладений на 16.09.2014.

Позивач в судовому засіданні 16.09.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 16.09.2014 не
з'явився.

Відповідач у поданому 16.09.2014 до відділу
діловодства суду клопотання просить
розглядати справу без участі
представника відповідача.

Відповідач у поданому 16.09.2014 до відділу
діловодства суду відзиві зазначає, що
причиною невизнання права власності
позивача на приміщення є не надання
позивачем відповідачу оригіналу
витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності на ці приміщення.

В судовому засіданні 16.09.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

11.12.2012 між Публічним акціонерним
товариством «Холдинговою компанією
«Київміськбуд» (продавець) та ОСОБА_1
(покупець) укладено договір
купівлі-продажу нежилих приміщень
(далі - договір купівлі-продажу).

Відповідно до п. 1 договору
купівлі-продажу продавець продає, а
покупець приймає у власність об'єкт
нерухомості, який відповідно до
правовстановлюючого документа
значиться як: нежилі приміщення з № 1 по
№ 4 (групи приміщень № 55), загальною
площею 51,9 кв. м., які розташовані в
АДРЕСА_1 (літера А), та зобов'язується
сплатити на користь продавця
обумовлено в цьому договорі грошову
суму.

Згідно з п. 2.1. договору купівлі-продажу
купівлю за домовленістю сторін вчинено
за 747 360,00 грн.

Відповідно до п. 2.4. договору
купівлі-продажу покупець зобов'язаний
здійснити повний розрахунок за цим
договором протягом 5-ти банківських
днів з дня укладення та нотаріального
посвідчення цього договору, про що
продавець надає покупцеві довідку про
розрахунок в повному обсязі за цим
договором.

26.12.2012 за № Ф/РН/1169 Публічним
акціонерним товариством «Холдинговою
компанією «Київміськбуд» видано
ОСОБА_1 довідку, відповідно до якої
згідно з договором купівлі-продажу
вартість приміщень сплачено в сумі 747
360,00 грн.

Згідно з п. 2.3. договору купівлі-продажу
продавець зобов'язаний передати
покупцю нежилі приміщення протягом 3-х
робочих днів після здійснення повного
розрахунку покупцем за цим договором
за актом приймання-передачі.

25.12.2012 сторонами складено акт
прийому-передачі нежилих приміщень,
який засвідчує факт передачі продавцем
та відповідно отримання покупцем
нежилих приміщень з № 1 по № 4 (групи
приміщень № 55), загальною площею 51,9 кв.
м., які розташовані в АДРЕСА_1 (літера А).
вартістю 747 360,00 грн.

Пунктом 3.1. договору купівлі-продажу
право власності на вказані нежилі
приміщення, що є предметом цього
договору, у покупця виникає після
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації в Комунальному
підприємстві Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна.

Матеріали справи свідчать, що договір
купівлі-продажу посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 та
зареєстровано в реєстрі за № 8119.

В матеріалах справи наявний витяг з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності № 5489813 від 01.07.2013, про
реєстрацію права власності ОСОБА_1 на
нежилі приміщення з № 1 по № 4 (групи
приміщень № 55) (в літ. А), які
розташовані в АДРЕСА_1, загальною
площею 51,9 кв. м., згідно договору
купівлі-продажу.

30.06.2014 між Фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Видавничий дім «Імедіа» (орендар)
укладено договір оренди нежилого
приміщення (далі - договір оренди), за
умовами якого орендодавець
зобов'язався передати орендарю в
строкове платне користування об'єкт
оренди: нежилі приміщення № 4 групи
приміщень № 55 за адресою: АДРЕСА_1
(літера А).

Відповідно до п. 10.1 договору оренди
даний договір набуває чинності з дня
підписання акта прийому-передачі
об'єкта оренди уповноваженими
представниками сторін і діє до 30.12.2014.

В матеріалах справи наявний лист
відповідача № А/3 від 07.07.2014, в якому
відповідач зазначає, що ним отримано
два примірника акту прийому-передачі
приміщення разом з нотаріально
засвідченою копією договору
купівлі-продажу від 11.12.2012 № 3119, проте у
зв'язку з ненаданням оригіналу або
нотаріальної копії витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності на ці приміщення відповідач
відмовився від підписання акту
прийому-передачі приміщення в оренду.

Позивач в позовній заяві зазначає, що
між сторонами укладено договір оренди
приміщень, проте відповідач не
підписує акт прийому-передачі
приміщень та в своєму листі не визнає
право власності позивача на об'єкт
оренди, а саме стверджує, що має сумніви
щодо належності об'єкта оренди
орендодавцю.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Стаття 16 Цивільного кодексу України
встановлює, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема визнання права.

Позов про визнання права подається у
випадках, коли належне певній особі
право не визнається, оспорюється іншою
особою або у разі відсутності в неї
документів, що засвідчують
приналежність їй права. Тобто, метою
подання цього позову є усунення
невизначеності у суб'єктивному праві,
належному особі, а також створення
сприятливих умов для здійснення
суб'єктивного права особою. Такі позови
можуть подаватися щодо визнання права
власності чи інших речових прав на
певне майно (ст. 392 Цивільного кодексу
України).

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, розподіл тягаря доказування
визначається предметом спору. За
загальним правилом обов'язок (тягар)
доказування певних обставин
покладається на особу, яка посилається
на ці обставини.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Належність доказів - спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. При цьому питання
про належність доказів остаточно
вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у
випадках, передбачених нормами
матеріального права, певні обставини
повинні підтверджуватися певними
засобами доказування або певні
обставини не можуть підтверджуватися
певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Саме лише посилання відповідача на
неотримання витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності на
спірні приміщення не може
розцінюватись судом як оспорення прав
позивача на ці приміщення.

Більше того, позивач маючи відповідний
витяг Державного реєстру речових прав
на нерухоме майно про реєстрацію права
власності міг його надати відповідачу.

У справі, що розглядається, судом
встановлено, що відповідач не вчинив
дій, що свідчили б про оспорювання чи
невизнання ним права власності
позивача на об'єкт нерухомості, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А),
загальною площею 51,9 кв. м.

За відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності на спірне майно відсутні й
підстави для визнання права власності
на це майно на підставі статті 392
Цивільного кодексу України, оскільки
право позивача не порушено.

Таким чином, позовні вимоги позивача
про визнання за ним права власності
необґрунтовані, документально не
підтвердженні, а отже задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

СуддяВ.В.Сівакова

Повне рішення складено 22.09.2014.