ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року Справа № 922/536/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіБожок
В.С.,суддівГоголь Т.Г., Сибіги
О.М.розглянувши матеріали касаційної
скаргиФізичної особи-підприємця
ОСОБА_4, м. Харківна
постановуХарківського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 рокуу
справі господарського суду
Харківської областіза позовомФізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, м.
ХарківдоФізичної особи-підприємця
ОСОБА_5, м. Харківпростягнення коштів

за участю представників

позивача: ОСОБА_6,

відповідача: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі
за текстом - ФОП ОСОБА_4) звернулась до
господарського суду Харківської
області з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 (далі за
текстом - ФОП ОСОБА_5.) про стягнення
заборгованості в сумі 366 370, 59 грн.,
посилаючись за неналежне виконання
відповідачем умов Договору поставки №
12 від 24.07.2013 року.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року
позовні вимоги задоволено: присуджено
до стягнення з ФОП ОСОБА_5 на користь
ФОП ОСОБА_4 суму основного боргу у
розмірі 347 863,60 грн., пеню в сумі 12 650,
49 грн., 3 % річних в сумі 2 795, 75 грн.,
інфляційні витрати в сумі 3 060, 75 грн. та
судовий збір.

Рішення місцевого господарського суду
мотивовано тим, що відповідно до умов
Договору поставки № 12 від 24.07.2013 року
позивачем було здійснено поставку
товару на загальну суму 398 863,60 грн., що
також не заперечує і сам відповідач,
але товар було оплачено лише частково
на суму 51 000 грн., у зв'язку з чим у
відповідача виникла заборгованість
перед позивачем в розмірі 347 863,60 грн.;
відтак, враховуючи, що сума основного
боргу відповідачем не оспорена і він не
надав суду доказів про погашення
заборгованості, позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
основного боргу у розмірі 347 863,60 грн.,
пені в сумі 12 650,49 грн., 3 % річних в сумі 2
795,75 грн., інфляційних в сумі 3 060,75 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року
рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року
було скасовано та прийнято нове
рішення у справі, яким в позові
відмовлено.

Постанову суду
апеляційної інстанції мотивовано
недоведеністю позовних вимог в силу
відсутності у видаткових накладних
посилання на укладений сторонами
Договір поставки; також з наданих
відповідачем копій товарних чеків та
видаткових накладних не вбачається, що
поставка товару здійснювалась саме за
Договором поставки № 12 від 24.07.2013 року;
крім того, протоколом допиту свідка -
водія-експедитора за матеріалами
досудового розслідування
підтверджується, що водій-експедитор
визнає свій підпис на видаткових
накладних, факт отримання товару від
позивача, його поставку відповідачу,
отримання грошових коштів у повному
обсязі за поставлений товар та їх
подальше передання позивачу, а відтак
суд є доведеним факт сплати
заборгованості відповідачем за
Договором поставки.

Не погоджуючись з постановою суду
апеляційної інстанції, ФОП ОСОБА_4
звернулась до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій просить скасувати постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року і
залишити в силі рішення господарського
суду Харківської області від 17.04.2014
року.

ФОП ОСОБА_5 до Вищого господарського
суду України було подано відзив на
касаційну скаргу, в якому відповідач
проти доводів касаційної скарги
заперечує та просить залишити її без
задоволення, а постанову суду
апеляційної інстанції - без змін.

Розпорядженням від 16.09.2014 року № 03-05/1806
сформовано наступний склад колегії
суддів: головуючий суддя - Божок В.С.,
судді - Гоголь Т.Г., Сибіга О.М.

В судовому засіданні представник
позивача просив касаційну скаргу
задовольнити, постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
11.07.2014 року - скасувати і залишити в силі
рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року.

Відповідача згідно з приписами ст. 1114
ГПК України було належним чином
повідомлено про день, час і місце
розгляду касаційної скарги, однак він
не скористався передбаченим
процесуальним законом правом на участь
в розгляді справи касаційною
інстанцією.

Заслухавши пояснення представника
позивача, приймаючи до уваги межі
перегляду справи в суді касаційної
інстанції, перевіривши повноту
встановлення господарськими судами
обставин справи та правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню,
постанова Харківського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року -
скасуванню, а рішення господарського
суду Харківської області від 17.04.2014
року необхідно залишити в силі з огляду
на наступне.

Господарськими судами
попередніх інстанцій встановлено, що
24.07.2013 року ФОП ОСОБА_4 (продавець) та
ФОП ОСОБА_5 (покупець) було укладено
Договір поставки № 12 (далі за текстом -
Договір), відповідно до умов якого
продавець зобов'язався поставити та
передати у власність покупця
продукцію: хлібопекарську сировину, а
покупець зобов'язався прийняти та
оплатити поставлену продукцію на
умовах Договору.

Відповідно до п. 2.1
Договору сума Договору складається з
сум всіх партій товару, вказаних в
підписаних сторонами накладних.

Згідно з п. 3.1 Договору
покупець здійснює оплату за поставлену
продукцію на протязі 14 банківських
днів з дня отримання продукції.

Відповідно до п. 3.2
Договору вид розрахунків - готівковий.

Пунктом 6.2 Договору
передбачено, що перехід права
власності на продукцію здійснюється в
момент підписання сторонами або їх
уповноваженими представниками
відвантажуючих документів.

За умовами п. 6.4
Договору поставка здійснюється
транспортом продавця.

Господарськими судами
попередніх інстанцій встановлено, що
згідно копій видаткових накладних, які
містяться в матеріалах справи,
продавцем було поставлено товар
покупцю на загальну суму 398 863, 60 грн.
Вказаний товар було прийнято
відповідачем по кількості і якості без
будь-яких зауважень.

Однак, відповідачем було здійснено
лише часткову оплату отриманого товару
на суму 51 000 грн., що підтверджується
відповідними прибутковими касовими
ордерами, у зв'язку з чим у відповідача
перед позивачем утворилась
заборгованість в сумі 347 863,60
грн.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідач факт поставки товару за
вказаними видатковими накладними
визнає, посилаючись на існування між
сторонами домовленості з поставки
продукції шляхом готівкового
розрахунку через водія-експедитора
ОСОБА_7, який доставляв товар, однак
заперечує наявність заборгованості,
вказуючи, що товар було оплачено у
повному обсязі шляхом готівкового
розрахунку.

З урахуванням встановлених
судами попередніх інстанцій обставин
справи здійснюючи касаційний перегляд,
колегія суддів Вищого господарського
суду України виходить з наступного.

Предметом спору у даній справі є
стягнення боргу, пені, 3 % річних та
інфляційних витрат за невиконання умов
договору поставки, а, отже, до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
норми Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
інших законодавчих актів, які
регулюють спірні правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

В ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу
України визначено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України, які кореспондуються з
положеннями ст. 193 Господарського
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
визначено, що у разі порушення
зобов'язання, настають наслідки,
передбачені договором або законом.

Скасовуючи законне та обгрунтоване
рішення суду першої інстанції
апеляційний господарський суд виходив
з того, що з наданих відповідачем копій
товарних чеків та видаткових накладних
не вбачається, що поставка товару
здійснювалась саме за Договором
поставки № 12 від 24.07.2013 року, а відтак
поставка товару відбувалась поза
межами укладеного сторонами Договору,
оскільки жодним доказом не
підтверджено здійснення між сторонами
господарських операцій з поставки
товару та його оплати саме за вказаним
Договором; до того ж, у видаткових
накладних відсутнє посилання на
підставу поставки товару.

Разом з тим, колегія суддів Вищого
господарського суду України звертає
увагу на ту обставину, що з матеріалів
справи вбачається, що сторонами не було
надано доказів укладання інших
договорів поставок аналогічного
товару у період дії спірного Договору
за здійснення поставок за іншим
договором та, крім того, здійснення
поставки і отримання відповідного
товару саме за Договором поставки № 12
від 24.07.2013 року визнає і сам відповідач,
який не звертався до позивача з
проханням виправити описки у
видаткових накладних, натомість
прийняв товар без зауважень щодо
кількості та якості товару і здійснив
його часткову оплату на суму 51 000 грн.

Поряд з цим, колегія суддів Вищого
господарського суду України відзначає,
що відсутність у видаткових накладних
посилання на Договір, як на підставу
поставки товару, не може свідчити про
недоведеність позовних вимог і самого
факту поставки, оскільки перелік
реквізитів, що є обов'язковими для
документів первинного бухгалтерського
обліку, визначених статтею 9 Закону
України „Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", такої
вимоги не містить, як і Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затверджене
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995 року.

Також колегія суддів
Вищого господарського суду України
вважає, що апеляційний господарський
суд помилково прийняв до увагу у якості
доказу у справі, що стосується предмету
доказування в даному спорі, копію
протоколу допиту свідка -
водія-експедитора за матеріалами
досудового розслідування і вважав
доведеним факт сплати заборгованості
відповідачем за Договором поставки, в
той час як для господарського суду в
силу приписів процесуального закону
належним та допустимим доказом, що
засвідчує факти, є вирок суду у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили.

Зазначені обставини не були враховані
апеляційним господарським судом, що
призвело до помилкових висновків про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог та скасування
законного та обґрунтованого рішення
суду першої інстанції.

Відтак, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що
місцевий господарський суд дійшов
вірного висновку про обгрунтованість
позовних вимог та необхідність їх
задоволення, з огляду на доведеність
позивачем факту здійснення поставки
товару відповідно до умов Договору
поставки № 12 від 24.07.2013 року на загальну
суму 398 863,60 грн., що також не заперечує і
сам відповідач, але товар було оплачено
лише частково на суму 51 000 грн., у зв'язку
з чим у відповідача виникла
заборгованість перед позивачем в
розмірі 347 863,60 грн. і докази сплати
такої заборгованості в матеріалах
справи - відсутні.

Поряд з цим, у зв'язку з неналежним
виконанням ФОП ОСОБА_5 зобов'язань щодо
повної та своєчасної оплати отриманого
товару позивач просив також стягнути з
відповідача пеню в сумі 12 650, 49 грн.,
інфляційні в сумі 3 060, 75 грн., 3 % річних в
сумі 2 795, 75 грн.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодекс
України).

З огляду на приписи ст. 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України у разі, якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором, при цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором (ч. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу
України якщо за порушення зобов'язання
встановлена неустойка (пеня, штраф), то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Статтями 1, 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що платники грошових
коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного Банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. Договору визначено, що у
випадку порушення покупцем строків
оплати, покупець сплачує продавцю пеню
в розмірі подвійної облікової ставки
Національного Банку України від суми
заборгованості за кожен день
прострочення, включаючи день оплати.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За таких обставин, колегія суддів
Вищого господарського суду України
вважає, що місцевий господарський суд
дійшов вірного висновку про те, що
виходячи з наведених норм чинного
законодавства та умов Договору, вимоги
позивача про стягнення з відповідача 347
863,60 грн основного боргу, 12 650, 49 грн.
пені, 3 060, 75 грн. інфляційних втрат та 2
795, 75 грн. 3 % річних є обґрунтованими та
такими, що необхідно задовольнити.

Таким чином, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що
місцевий господарський суд всебічно,
повно і об'єктивно розглянув у судовому
процесі всі обставини справи в їх
сукупності і керуючись законом, який
регулює спірні правовідносини, дійшов
обґрунтованого висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог.

Приписами п. 6 ч. 1 ст. 1119 ГПК України
передбачено, що касаційна інстанція за
результатами розгляду касаційної
скарги має право залишити в силі одне
із раніше прийнятих рішень або
постанов.

З урахуванням викладеного, оскільки
постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року у
даній справі прийнято з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а згідно вимог ч. 1 ст. 11110 ГПК
України це є підставою для скасування
або зміни рішення місцевого або
постанови апеляційного господарського
суду, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає за
необхідне касаційну скаргу
задовольнити, постанову Харківського
апеляційного господарського суду від
11.07.2014 року - скасувати і залишити в силі
рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року у
справі № 922/536/14 - скасувати.

3. Рішення господарського суду
Харківської області від 17.04.2014 року у
справі № 922/536/14 залишити без змін.

Головуючий суддя
В.С. Божок

Судді:
Т.Г. Гоголь

О.М. Сибіга