м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомДочірнього підприємства
«А.Е.Т. Джоін ап!»доПублічного
акціонерного товариства «БМ
Банк»провизнання правочину недійсним
Суддя Шкурдова Л.М.
від позивача:Толкачов Д.І. (довіреність
від 03.03.2014); Гогітідзе Г.Н. (довіреність
від 15.09.2014);від відповідача:Іванова О.В.
(довіреність № 04/233 від.27.12.2013);
Овчинніков М.В. (довіреність № 04/234 від
Дочірнє підприємство «А.Е.Т. Джоін ап!»
звернулося до Господарського суду
міста Києва із позовом до Публічного
акціонерного товариства «БМ Банк» про
визнання правочину недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між
позивачем та відповідачем укладено
Генеральний кредитний договір № 18/8/190214
від 19.02.2014, Договір застави майнових
прав № 18/8/2500214-1 від 25.02.2014, Договір
уступки права вимоги № 18/8/250214-2 від
25.02.2014, укладення яких, на думку
позивача, є удаваним правочином,
спрямованим на приховування іншого
правочину, вчиненого сторонами, а саме
договору купівлі-продажу іноземної
валюти, який, в свою чергу, суперечить
нормам діючого законодавства.
Ухвалою суду від 11.08.2014 порушено
призначено її до розгляду на 16.09.2014.
В судовому засіданні 16.09.2014 представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі та просив суд їх
Представник відповідача заперечував
проти заявлених позовних вимог з
підстав, наведених у відзиві на позов,
та, зокрема, зазначив, що твердження
позивача щодо вчинення сторонами
удаваного правочину є
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки сторони договору вчинили всі
належні дії, які підтверджують
спрямованість їх намірів на досягнення
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджується, що 19.02.2014 між
Дочірнім Підприємством «А.Е.Т. Джоін
ап!» (далі - Позивач) та Публічним
Акціонерним Товариством «БМ БАНК»
(далі - Відповідач) укладено
Генеральний кредитний договір № 18/8/190214
(далі - Кредитний договір), відповідно
до умов якого Відповідач зобов'язався
надати Позивачеві, на підставі
додаткових договорів до Кредитного
договору, грошові кошти, в межах 2 000 000,00
доларів США, встановленого Кредитним
договором, а Позивач зобов'язався
повернути грошові кошти в строк до
27.02.2014 та сплатити проценти за
користування ними в розмірі,
встановленим кожним додатковим
19.02.2014 сторони уклали Додатковий
договір №1 до Кредитного договору,
відповідно до умов якого Відповідач
зобов'язався надати Позивачеві грошові
кошти в сумі 1 200 000,00 доларів США, а
Позивач зобов'язався повернути грошові
кошти в строк до 20.02.2014 та сплатити
проценти за користування ними із
розрахунку 9% річних.
25.02.2014 сторони уклали Додатковий
договір №3 до Кредитного договору,
відповідно до умов якого Відповідач
зобов'язався надати Позивачеві грошові
кошти в сумі 740 711,00 доларів США, а
Позивач зобов'язався повернути грошові
кошти в строк до 26.02.2014 та сплатити
проценти за користування ними із
розрахунку 9% річних.
З метою забезпечення належного
виконання зобов'язання по Кредитному
договору, 25.02.2014 між Позивачем та
Відповідачем укладено Договір застави
майнових прав № 18/8/2500214-1, відповідно до
умов якого Позивач передав в заставу
Відповідачеві майнові права (право
вимоги повернення вкладу) на загальну
суму 7 410 820,00 грн.
25.02.2014 сторони уклали Договір уступки
права вимоги № 18/8/250214-2, відповідно до
умов якого Позивач уступив, а
Відповідач прийняв право вимоги щодо
повернення вкладу в сумі 7 410 820,00 грн.
згідно з Договором № Д1/18/303625.5.
Кредитні кошти отримані Позивачем у
відповідності до умов зазначених
договорів, у повному обсязі,
використані за призначенням та
повернуті Відповідачу зі сплатою
встановлених договорами відсотків, що
підтверджується випискою по особовому
рахунку Позивача за період з 01.01.2014 по
28.02.2014, копіями платіжних доручень,
наявних у матеріалах справи, та
сторонами не заперечується.
У подальшому Позивач звернувся до суду
із позовом до Відповідача про визнання
Кредитного договору, Договору застави
майнових прав, Договору уступки права
вимоги недійсними, обґрунтовуючи це
тим, що, на його думку, зазначені
правочини були вчинені сторонами з
метою приховування іншого правочину, а
саме - купівлі Позивачем іноземної
Оцінивши подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, враховуючи обов'язок
кожної сторони довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України визначено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
Статтею 180 Господарського кодексу
України передбачено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов.
У відповідності до ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язань -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.
Згідно зі ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають,
зокрема, з договору.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Положеннями ст. 1054 Цивільного кодексу
України встановлено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Відповідно до змісту наведеного
визначення, метою кредитного договору
для позичальника є отримання грошових
коштів, а для кредитодавця - отримання
плати за надання таких грошових коштів.
Як вбачається з матеріалів справи,
укладений між Позивачем та
Відповідачем Кредитний договір із
додатковими договорами до нього за
своєю формою та змістом відноситься
саме до кредитних договорів.
Укладений у забезпечення виконання
зобов'язань за Кредитним договором
Договір застави майнових прав цілком
відповідає нормам діючого
законодавства та свідчить про намір
сторін попередити порушення умов
Кредитного договору і, відповідно,
досягти кінцевої мети його укладення.
Оспорювані Позивачем угоди укладені
сторонами у повній відповідності до
вимог чинного законодавства України,
цілком відповідають намірам сторін
укласти угоди саме такого виду; з
укладених сторонами угод виникли саме
ті обов'язки, що випливають зі змісту
правочину, у Відповідача - надати
кредитні кошти, у Позивача - повернути
кредитні кошти та сплатити проценти за
Матеріалами справи підтверджено, що
обидві сторони оспорюваних правочинів
досягли кінцевої мети укладених
Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного
кодексу України правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовленні ним.
Згідно з ч. 3 ст. 235 Цивільного кодексу
України, удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
За переконанням Позивача, вчинений
сторонами правочин спрямований лише на
купівлю іноземної валюти у порушення
процедури, передбаченої Постановою НБУ
№ 49 від 06.02.2014 «Про заходи щодо
діяльності банків та проведення
валютних операцій» та ст. 4 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».
В той же час, Позивачем не наведено
жодних об'єктивних доказів того, що
Відповідач мав намір ухилитися від
виконання вимог, встановлених
зазначеними нормативними актами, та не
зазначено, яку саме мету переслідував
Відповідач, вчиняючи удаваний
Крім того, укладенню Кредитного
договору із додатковими договорами до
нього передували певні дії Позивача та
Відповідача, що є невід'ємною частиною
підготовки до укладання кредитного
договору, як-то скликання Позивачем
зборів учасників для отримання згоди
на укладення кредитного договору,
отримання від власника Позивача
рішення зі згодою на отримання кредиту,
отримання виписки з ЄДРПОУ, збір та
подання Відповідачеві повного пакету
документів для отримання кредиту,
розгляд кредитним комітетом
Відповідача заяви Позивача на
укладення кредитного договору,
оформлення договорів, реєстрація
застави у Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна тощо. Зазначена
обставина свідчить про наявність у
сторін заздалегідь сформованого
наміру вступити саме у кредитні
правовідносини.

Твердження Позивача щодо
беззмістовності укладання Кредитного
договору з метою отримання кредитних
коштів із одноденним строком
користування є безпідставним з огляду
на положення ст.ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України, відповідно до яких
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості, адже умови
кредитування сторонами визначені на
власний розсуд шляхом вільного
волевиявлення. В той же час, чинним
законодавством не встановлено
мінімально допустимого строку дії для
кредитних договорів.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», за удаваним
правочином (стаття 235 Цивільного
кодексу України) сторони умисно
оформляють один правочин, але між
ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Позивачем, в обґрунтування своїх
позовних вимог, не зазначено, які саме
права та обов'язки сторін, що виникли на
підставі Кредитного договору, можуть
викликати сумнів у правовій природі
укладеного договору і розцінені в
якості ознаки удаваного правочину.

Твердження Позивача щодо того, що
Додатковий договір № 3 спрямований
лише на купівлю іноземної валюти, судом
до уваги не приймається, оскільки
обґрунтування цієї обставини
Позивачем полягає лише у її
констатації і не може бути розцінене в
якості об'єктивного доказу.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України, правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на Позивача, як
і доведення ним свого порушеного права
укладенням даного правочину, що
позивачем не здійснено.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги чи заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до статті ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Відтак, вимоги Позивача щодо визнання
Генерального кредитного договору №
18/8/190214 від 19.02.2014, Додаткового договору
№3 від 25.02.2014 до Кредитного договору та
Договору застави майнових прав №
18/8/2500214-1 від 25.02.2014 недійсними є
безпідставними та необґрунтованими і
задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається на Позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 33, 49, ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 22.09.2014

Суддя
Л.М. Шкурдова