ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року
Справа № 925/1319/14

Господарський суд Черкаської області у
складі головуючого судді - Васяновича
А.В.,

секретар судового засідання - Гень С.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача - Олененко О.В. -
представник за довіреністю,

від відповідача - Сівов Ю.Ю. -
представник за довіреністю,

ОСОБА_3 -
генеральний директор,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ",

м. Черкаси

до публічного акціонерного
товариства "Черкасиавтотранс",

м. Черкаси

про визнання інформації
недостовірною та стягнення 100 000 грн.

00 коп. моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014 до господарського суду
Черкаської області з позовом
звернулося товариство з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ" до
публічного акціонерного товариства
"Черкасиавтотранс" про спростування
недостовірної інформації та стягнення
100 000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Ухвалою господарського суду
Черкаської області від 01 серпня 2014 року
було порушено провадження у справі та
призначено розгляд справи на 12 серпня
2014 року.

08 серпня 2014 року від позивача надійшла
заява про зміну предмету позову в якій
останній просив суд визнати
інформацію, висвітлену генеральним
директором публічного акціонерного
товариства "Черкасиавтотранс" ОСОБА_3 в
телепрограмі "Тема дня. Як працюють
перевізники" від 07 липня 2014 року о 10 год.
00 хв., щодо незаконності діяльності
маршруту №36, скасування даного
маршруту судом, несплати товариством з
обмеженою відповідальністю "Авто-ТЮЛ"
податків та нечесності діяльності
маршруту №36 недостовірною, такою, що не
відповідає дійсності та такою, що
порочить честь, гідність та ділову
репутацію товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ", а також
стягнути з відповідача 100 000 грн. 00 коп.
моральної шкоди.

Ухвалою господарського суду
Черкаської області від 12 серпня 2014 року
заяву товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ" від 08
серпня 2014 року про зміну предмета
позову прийнято до розгляду та
відкладено розгляд справи на 02 вересня
2014 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 02
вересня 2014 року, на підставі ст. 77 ГПК
України було оголошено перерву до 16
вересня 2014 року на 10 год. 20 хв.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив суд позов задовольнити
повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував, з
підстав викладених у відзиві на
позовну заяву від 11 серпня 2014 року та
зазначав, що поширювана ОСОБА_3
інформація є правдивою та такою, що не
порочить ділової репутації позивача,
нанесення моральної шкоди є
недоведеним, а її розмір не
обґрунтований.

Крім того відповідач вважає, що позов
безпідставно заявлено до юридичної
особи, а не до громадянина ОСОБА_3,
оскільки останній висловив свою
особисту думку по декількох питаннях
стосовно нинішньої ситуації в сфері
пасажирських перевезень в м. Черкаси,
проте, жодне з висловлювань ОСОБА_3, на
думку відповідача, не розповсюджувало
недостовірної інформації відносно
позивача.

Враховуючи викладене, відповідач
вважає, що даний позов не підлягає до
розгляду в господарському суді, а тому
відповідно п.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України
провадження у даній справі має бути
припинено.

В судовому засіданні, яке відбулося 16
вересня 2014 року згідно ст. 85 ГПК України
було оголошено вступну та резолютивну
частини судового рішення зі справи
№925/1319/14.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, а також дослідивши докази, що
містяться в матеріалах справи, суд
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають, виходячи з наступного:

Як встановлено судом, 08 липня 2014 року, а
не 07 липня 2014 року, як стверджував
позивач, в телепрограмі "Тема дня. Як
працюють перевізники", що
транслювалася о 10 год. 00 хв. на
телеканалі товариства з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
"ВІККА" відповідачем, в особі
генерального директора ОСОБА_3, було
надано інтерв'ю стосовно пасажирських
перевезень в м. Черкаси, зокрема,
розповсюджено інформацію відносно
маршруту №36, перевезення по якому
забезпечує позивач.

Також вказану інформацію було
розміщено на офіційній сторінці
Інтернет - сайту товариства з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
"ВІККА":httр://vіkka.ua/programі/64519-tema-dnya-yak-pratsyuyut-
perevіznіkі.htm.

Судом під час розгляду справи було
здійснено перегляд відеозапису
телепрограми на офіційній сторінці
Інтернет - сайту товариства з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
"ВІККА".

CD - диск відеозапису телепрограми було
долучено до матеріалів справи.

Так, у своїй позовній заяві позивач
зазначав, що з 1 хв. 31 сек. телепрограми
ОСОБА_3 повідомив, дослівно: "... и
экономически это не выгодно, и им и нам
не выгодно...".

З 2 хв. 25 сек. телепрограми ОСОБА_3
повідомив, дослівно: "... В то же время
вот там наш незаконно работающий 36-й
маршрут...".

З 2 хв. 44 сек. телепрограми ОСОБА_3
повідомив, дослівно "... но если бы он
пришёл законно, ладно, но если его уже
дважды суд отменяет и считает, что этот
маршрут надуманный…".

З 3 хв. 06 сек. телепрограми ОСОБА_3
повідомив, дослівно: "...пришли на чужой
рынок и демпингуют, это уже не честно...".

З 4 хв. 28 сек. телепрограми ОСОБА_3
повідомив, дослівно: "Эта организация
ничего не даёт. Почему не даёт, это уже
дело налоговиков и дело органов
определенных".

При цьому, як зазначав позивач,
генеральний директор публічного
акціонерного товариства
"Черкасиавтотранс" дискредитував
товариство з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ" в питанні
сплати податків до державного бюджету.

В зв'язку з чим зазначена вище
інформація, на думку позивача, є
недостовірною, та такою, що порочить
честь, гідність та ділову репутацію
товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ".

Позивач зазначав, що товариство з
обмеженою відповідальністю "Авто-ТЮЛ"
здійснює перевезення на маршруті №36
відповідно до договору № 98 від 06 червня
2014 року укладеного із замовником
перевезень - виконавчим комітетом
Черкаської міської ради.

Маршрут № 36 затверджено рішенням
виконавчого комітету Черкаської
міської ради № 413 від 16 квітня 2014 року.

Згідно зі статтею 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Разом з тим, статтею 32 Конституції
України встановлено, зокрема, що
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї та права вимагати вилучення
будь-якої інформації.

Згідно ч.1 ст. 91 ЦК України юридична
особа здатна мати такі ж цивільні права
та обов'язки (цивільну правоздатність),
як і фізична особа, крім тих, які за
своєю природою можуть належати лише
людині.

Згідно зі ст. 94 ЦК України юридична
особа має право на недоторканність її
ділової репутації, на таємницю
кореспонденції, на інформацію та інші
особисті немайнові права, які можуть їй
належати.

Відповідно до частини 1 статті 277 цього
Кодексу фізична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Отже, за змістом статті 91 ЦК України
право на спростування недостовірної
інформації, передбачене частиною 1
статті 277 цього Кодексу, належить не
лише фізичним, але й юридичним особам у
передбачених законом випадках, у тому
числі як спосіб судового захисту проти
поширення інформації, що шкодить
діловій репутації господарюючого
суб'єкта.

В абз. 2 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 2 лютого 2009
року, № 1 "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи" (далі -
постанова Пленуму ВСУ) вказано, що суди
повинні враховувати такі відмінності:
а) при спростуванні поширена
інформація визнається недостовірною, а
при реалізації права на відповідь -
особа має право на висвітлення власної
точки зору щодо поширеної інформації
та обставин порушення особистого
немайнового права без визнання її
недостовірною; б) спростовує
недостовірну інформацію особа, яка її
поширила, а відповідь дає особа,
стосовно якої поширено інформацію.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені)
(абз. 5 п. 15 постанови Пленуму ВСУ).

Чинне законодавство не містить
визначення понять гідності, честі чи
ділової репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

Право на повагу до гідності та честі
відноситься до особистих немайнових
прав фізичної особи, які не мають
економічного змісту (ст. ст. 269, 270 ЦК
України).

А тому вимога позивача про визнання
інформації поширюваної відповідачем
такою, що порочить честь, гідність
товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ" є
безпідставною.

Згідно ч. 4. ст. 277 ЦК України
спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає
посадова чи службова особа при
виконанні своїх посадових (службових)
обов'язків, вважається юридична особа,
у якій вона працює.

Судом враховано, що займенники "ми" та
"я" є загальновживаними і для розуміння
їх змісту не потрібні якісь спеціальні
знання, наводити їх словникові
значення та призначати по справі
судово-лінгвістичну експертизи для
роз'яснення експертом їх значення.

В тексті інтерв'ю генеральним
директором акціонерного товариства
застосовується займенник "ми", таким
чином суд дійшов висновку, що поширення
інформації слід розглядати, як виклад
ситуації з позиції юридичної особи -
ПАТ, озвученої директором товариства.

За таких обставин доводи відповідача
стосовно того, що громадянин ОСОБА_3 в
інтерв'ю висловив свою особисту думку є
невірними.

Отже, в телепрограмі "Тема дня. Як
працюють перевізники" на телеканалі
товариства з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
"ВІККА" ОСОБА_3 виступав як посадова
особа, а саме: генеральний директор
публічного акціонерного товариства
"Черкасиавтотранс", в зв'язку з чим
підстав для задоволення клопотання
відповідача про припинення
провадження у справі немає.

Якщо особа, яка поширила недостовірну
інформацію, невідома, особа, право якої
порушено, може звернутися до суду із
заявою про встановлення факту
недостовірності цієї інформації та її
спростування.

В пункті 13 постанови Пленуму ВСУ
вказано, що відповідно до абзацу
третього частини четвертої статті 277 ЦК
судовий захист гідності, честі та
ділової репутації внаслідок поширення
про особу недостовірної інформації не
виключається і в разі, якщо особа, яка
поширила таку інформацію, невідома
(наприклад, при направленні анонімних
або псевдонімних листів чи звернень,
смерті фізичної особи чи ліквідації
юридичної особи, поширення інформації
в мережі Інтернет особою, яку неможливо
ідентифікувати, тощо). У такому випадку
суд вправі за заявою заінтересованої
особи встановити факт неправдивості
цієї інформації та спростувати її в
порядку окремого провадження. Така
заява розглядається за правилами,
визначеними розділом IV ЦПК.

У разі доведеності обставин, на які
посилається заявник, суд лише
констатує факт, що поширена інформація
є неправдивою, та спростовує її. При
цьому тягар доказування
недостовірності поширеної інформації
покладається на заявника, який несе
витрати, пов'язані з її спростуванням.
Встановлення такого факту можливо лише
у тому разі, коли особа, яка поширила
недостовірну інформацію, невідома.

Якщо під час розгляду справи в порядку
окремого провадження особа, яка
поширила інформацію, щодо якої виник
спір, стане відома, то відповідно до
положень частини шостої статті 235 ЦПК
суд залишає заяву без розгляду і
роз'яснює заінтересованим особам, що
вони мають право подати позов на
загальних підставах.

Вибір способу захисту особистого
немайнового права, зокрема права на
недоторканість ділової репутації,
належить позивачеві.

Разом із тим, особа, право якої
порушено, може обрати як загальний, так
і спеціальний способи захисту свого
права, визначені законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини. У зв'язку з цим суди
повинні брати до уваги, що відповідно
до статті 275 ЦК захист особистого
немайнового права здійснюється у
спосіб, встановлений главою 3 цього
Кодексу, а також іншими способами
відповідно до змісту цього права,
способу його поширення та наслідків, що
їх спричинило це порушення. До таких
спеціальних способів захисту
відносяться, наприклад, спростування
недостовірної інформації та/або право
на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона
поширення інформації, якою порушуються
особисті немайнові права (стаття 278 ЦК)
тощо (п. 3 постанови Пленуму ВСУ).

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач вищенаведеного не врахував та
просив суд визнати інформацію,
висвітлену генеральним директором
відповідача недостовірною, а також
такою, що порочить честь, гідність та
ділову репутацію позивача.

Тобто, позивач просив господарський
суд встановити факт неправдивості
інформації.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Згідно із ст. 2 ГПК України
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні
правосуддя в силу положень ст. 2 Закону
України "Про судоустрій і статус
суддів" є, зокрема, захист гарантованих
Конституцією України та законами, прав
і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно ухвалює рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Положеннями ст. 20 ГК України та ст. 16 ЦК
України визначені способи захисту прав
і законних інтересів суб'єктів
господарювання.

Так, предметом позову є
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, а підставою - посилання на
належне йому право, юридичні факти, що
призвели до порушення цього права, та
правове обґрунтування необхідності
його захисту.

За таких обставин, вимога щодо
встановлення або спростування
певного факту не може бути самостійним
предметом розгляду в господарському
суді, оскільки до повноважень
останнього не належать повноваження
щодо встановлення фактів, що мають
юридичне значення. Господарські суди
порушують провадження у справах за
позовами, в основі яких правова вимога
-спір про право, що виникає з
матеріальних правовідносин.

Відокремлення встановлення фактів та
визнання обставин від спору, де ці
факти та обставини є доказом вимог чи
заперечень у цьому спорі, суперечить
основним засадам господарського
процесу та його формам, визначеним ст. 41
ГПК України.

Таким чином позивач невірно обрав
спосіб захисту свого порушеного права,
що є самостійною підставою для відмови
в позові в цій частині.

Слід також зазначити, що згідно ч. ч. 1, 2
ст. 30 Закону України "Про інформацію"
ніхто не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за
винятком наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Відповідач в телепрограмі
критикує та оцінює дії позивача, як
перевізника, проте його висловлювання
не містять фактичних даних, тобто в
розумінні Закону є оціночними
судженнями.

Що стосуються вимоги позивача про
стягнення 100 000 грн. 00 коп. моральної
шкоди судом враховано наступне:

В обґрунтування відповідної
вимоги позивач зазначав, що з метою
прийняття участі в конкурсі на
обслуговування маршруту №36 останній
придбав 16 автобусів "Богдан" вартістю 8
000 000 грн. 00 коп. Однак після поширення
відповідачем недостовірної інформації
кількість пасажирів знизилась, що
впливає на зменшення надходження
коштів від перевезень пасажирів та
розрахунку з банком за отриманий
кредит.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК
України моральна шкода полягає,
зокрема, у приниженні ділової
репутації юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 названого
Кодексу передбачено, що моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Отже, фактами, з якими матеріальний
закон пов'язує настання
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння моральної шкоди, є:
наявність шкоди, протиправність діяння
її заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача, а також вини
останнього в її заподіянні.

В абзацах 2, 3 п. 27 постанови Пленуму ВСУ
вказано, що вирішуючи питання про
відшкодування моральної шкоди, судам
необхідно враховувати роз'яснення, що
містяться в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року N 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (зі змінами,
внесеними постановою від 25 травня 2001
року N 5).

При визначенні розміру моральної шкоди
слід виходити із засад справедливості,
добросовісності та розумності. При
цьому визначений розмір грошового
відшкодування має бути співмірний із
заподіяною шкодою.

Так, в абз.2 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року N 4 зазначено, що суд, зокрема,
повинен з'ясувати, чим підтверджується
факт заподіяння позивачеві моральних
чи фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

З позову вбачається, що позивач,
приймаючи до уваги неможливість
здійснення точної оцінки моральної
шкоди, вважав за можливе здійснити
загальну оцінку моральної шкоди
виходячи з засад справедливості,
добросовісне, протягом 14 років,
здійснення господарської діяльності
позивача на ринку послуг з перевезення
пасажирів, отримання кредиту в сумі 8 000
000 грн. 00 коп. для придбання автобусів
задля обслуговування маршруту №36,
належне надання послуг на інших 4-х
маршрутах, останній оцінив моральну
шкоду в сумі 100 000 грн. 00 коп.

Однак, у зв'язку з відмовою у позові в
частині визнання інформації поширеної
відповідачем недостовірною, підстав
для стягнення 100 000,00 грн. моральної
шкоди також немає, оскільки в даному
випадку дії відповідача не є
протиправними, а факт заподіяння
позивачеві моральних страждань або
втрат немайнового характеру жодними
доказами не підтверджується.

Свою суб'єктивну думку відповідачем
було висловлено не в брутальній, і не в
принизливій формі, яка б впливала на
ділову репутацію позивача, а тому
підстав для відшкодування моральної
шкоди немає.

Судові витрати підлягають розподілу
між сторонами відповідно до вимог ст. 49
ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись
ст. 49, ст. ст. 82-85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до
Київського апеляційного
господарського суду в порядку та
строки передбачені розділом ХІІ ГПК
України.

Повне рішення складено 19 вересня 2014
року.

Суддя
А.В.Васянович