м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного підприємства
«Херсонтеплогенерація»
до Національної акціонерної компанії
про визнання договору недійсним
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: не з'явились
від відповідача: Данилевський О.М.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне підприємство
«Херсонтеплогенерація» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України», в якому
просить суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу природного газу
№13/3159-БО-33 від 28.12.2012р. укладений між
Національним акціонерним товариством
«Нафтогаз України» та Приватним
підприємством «Херсонтеплогенерація».
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 06.08.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
06.08.2014 р. через загальний відділ
діловодства Господарського суду міста
Києва позивач направив клопотання про
відкладення розгляду даної справи.
У судовому засіданні від 06.08.2014 р.
представник відповідача надав суду
відзив, в якому проти заявлених
позивачем вимог заперечив та просив
відмовити Приватному підприємству
«Херсонтеплогенерація» у задоволенні
позову про визнання договору від 28.12.2012
р. №13/3159-БО-33 недійсним.
Розгляд даної справи відкладався в
порядку ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.
29.08.2014 р. через загальний відділ
діловодства Господарського суду міста
Києва позивач подав клопотання про
відкладення розгляду даної справи у
зв'язку з участю представника в іншому
судовому засіданні та заяву про зміну
предмету позову, в якій просить суд
визнати недійсним пункт 9.3 договору
купівлі-продажу природного газу №
13/3159-БО-33 від 28.12.2012р. укладений між
Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз Україна» та Приватним
підприємством «Херсонтеплогенерація».
Відповідно до ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України до
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.
Відповідно до п. 3.12. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» право позивача на
зміну предмета або підстави позову
може бути реалізоване лише до початку
розгляду господарським судом справи по
суті та лише у суді першої інстанції
шляхом подання до суду відповідної
письмової заяви. Початок розгляду
справи по суті має місце з того моменту,
коли господарський суд після відкриття
судового засідання, роз'яснення (за
необхідності) сторонам та іншим
учасникам судового процесу їх прав та
обов'язків і розгляду інших клопотань і
заяв (про відкладення розгляду справи,
залучення до участі в ній інших осіб,
витребування додаткових доказів тощо)
переходить безпосередньо до розгляду
позовних вимог, про що зазначається в
протоколі судового засідання. Підставу
позову становлять обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги щодо
захисту права та охоронюваного законом
інтересу. Відтак, зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
Тож, приймаючи до уваги, що вищевказана
заява не суперечить вимогам ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України та подана до початку розгляду
справи по суті, суд вважає за необхідне
прийняти її до розгляду та
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 01.09.2014 р. розгляд справи
відкладено в порядку п.п. 1, 2 ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України; строк розгляду спору уданій
справі продовжено на п'ятнадцять днів.
У даному судовому засіданні
представник відповідача заперечив
Позивач на виклик суду не з'явився.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 15.09.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.12.2012 р. між Приватним підприємством
«Херсонтеплогенерація» та
Національною акціонерною компанією
«Нафтогаз України» укладено договір
купівлі-продажу № №13/3159-БО-33, за
умовами якого відповідач зобов'язався
передати у власність у 2013 році
природний газ, а позивач - прийняти та
опалити цей природний газ, на умовах
цього договору.

Відповідно до п.2.1. договору продавець
передає покупцеві з 01 січня 2013 р. по 31
грудня 2013 р. газ обсягом до 1 136 000 куб.м.

Згідно з п.5.5. договору загальна
вартість договору на дату його
укладення становить 5 295 732, 10 грн.

Відповідно до п. 6.1. договору оплата за
газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

Згідно з п.7.1. договору за невиконання
або неналежне виконання договірних
зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також цим договором.

Відповідно до п.9.3. договору строк, у
межах якого сторони можуть звернутися
до суду з вимогою про захист своїх прав
за цим договором (строк позовної
давності), у тому числі щодо стягнення
основної заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлюється у 5 (п'ять)
років.

Договір відповідно до п. 11.1. набуває
чинності з дати підписання
уповноваженими представниками сторін
та скріплення їх підписів печатками
сторін, діє в частині реалізації газу
до 31 грудня 2013 р., а в частині проведення
розрахунків - до їх повного виконання.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
стверджує, що умови спірного договору
щодо формування ціни, порядку обліку
природного газу, розрахунків та
відповідальності суперечать
примірному договору, а також цей
договір суперечить вимогам чинного
законодавства та має бути визнаний
судом недійсним, оскільки даний
договір був укладений проти волі
позивача та здійснювався під тиском
тяжких обставин, які змусили позивача
вчинити правочин, а саме підписати
договір на вкрай невигідних умовах.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174
Господарського кодексу України
господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України також передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Господарським кодексом України, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона,
у тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За змістом ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Розглянувши посилання Приватного
підприємства «Херсонтеплогенерація»
про те, що спірний договір укладений
проти волі позивача та здійснювався
під тиском тяжких обставин, які змусили
позивача вчинити правочин, а саме
підписати договір на вкрай невигідних
умовах, суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 233 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені статтею 216
Цивільного кодексу України. Сторона,
яка скористалася тяжкою обставиною,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки і моральну шкоду, що
завдані їй у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

При цьому суд відзначає, що відповідно
до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» ознаками правочину, що
підпадає під дію статті 233 Цивільного
кодексу України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах, під впливом тяжкої для неї
обставини і добровільно, тобто за
відсутності насильства, обману чи
помилки, можливо, навіть з ініціативи
самого позивача. Доведення того, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено або було б вчинено на
інших умовах, покладається на позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позивачем, не надано
жодних доказів на підтвердження
обставин, які в силу вимог ст. 233
Цивільного кодексу України, є такими,
що роблять договір купівлі-продажу від
13/3159-БО-33 від 28.12.2012 р. недійсним, а саме
не надано суду належних та допустимих
доказів, що даний договір був укладений
проти волі позивача та здійснювався
під тиском тяжких обставин, які змусили
позивача вчинити правочин, а саме
підписати договір на вкрай невигідних
умовах, тому посилання позивача на ці
обставини є необгрунтованими.

Щодо твердження позивача на порушення
ст. 232 Господарського кодексу України,
що проявляється у закріпленні в
оспорюваному правочині умови про
можливість стягнення основної
заборгованості, штрафів, пені,
відсотків річних, інфляційних
нарахувань, встановлено тривалістю 5
(п'ять) років, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 257 Цивільного
кодексу України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

За змістом ст.258 Цивільного кодексу
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність. Позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Однак згідно ст. 259 Цивільного кодексу
України позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

Ідентичні положення містяться у
Постанові Пленуму №10 від 29.05.2013 р. «Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів», а саме щодо
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Умова про збільшення позовної давності
може бути вміщена як в укладеному
сторонами договорі купівлі-продажу,
так і в окремому документі або в листах,
телеграмах, телефонограмах та інших
документах, якими обмінювались сторони
і які повинні однозначно свідчити про
досягнення згоди сторін. щодо
збільшення строку позовної давності.

Однією з загальних засад цивільного
законодавства згідно зі ст. 3
Цивільного кодексу України є свобода
договору.

Відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628
Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу
України, зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Беручи до уваги наведене, зважаючи на
те, що сторони є вільними у визначенні
умов договору з урахуванням вимог
чинного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості, та враховуючи, що норми
ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України стосовно припинення
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано,
застосовуються лише у випадку, якщо
інше не встановлено законом або
договором, суд визнає твердження
позивача про порушення пунктом 9.3.
оспорюваного правочину вимог ст. 232
Господарського кодексу України
неправомірними, а також враховуючи те,
що позивачем не наведено суду
передбачених нормами чинного
законодавства України обставин, з
якими закон пов'язує недійсність
правочину та не надано доказів, які б
свідчили про те, що укладений між
сторонами договір купівлі-продажу
суперечить положенням закону, іншим
актам цивільного законодавства тощо, у
зв'язку з чим у суду відсутні підстави
для визнання його недійсним.

На підставі вищевикладеного, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
вимог позивача та про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.

Судовий збір відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено:
19.09.2014 р.

Суддя
Пригунова А.Б.