ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 р.
Справа № 923/1166/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Ємленінової З.І. при
секретарі Бєловій О.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Херсонавтотранс" м.
Херсон

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м.
Херсон

про стягнення 8136грн.91коп.

за участю представників сторін:

від позивача - уповноважені особи
Желєзнова О.В., Проценко Л.С., Вальтер
О.М.

від відповідача - фізична
особа-підприємець ОСОБА_1, уповноважена
особа ОСОБА_5

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Херсонавтотранс"
(позивач) звернулося з позовом про
стягнення з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (відповідач) 7080грн. 80 коп.
основного боргу з компенсаційного
платежу, 464грн. 33 коп. втрат від
інфляції, 539грн. 28 коп. - 3% річних та
1737грн.15коп. пені, посилаючись на
невиконання відповідачем обов'язків по
розрахунках за договором компенсації
№181 від 26.05.2009року.

Заявою від 16.09.2014року позивач надав
новий розрахунок боргу, відповідно до
якого зменшив позовні вимоги в частині
стягнення пені, яку просить стягнути в
сумі 52грн.50коп. з урахуванням вимог ч.6
ст.232 ГК України. В засіданні суду
представники позивача підтримали
позовні вимоги з урахуванням зменшення
суми позову.

Заява позивача відповідає вимогам ст. 22
ГПК України, вона приймається судом,
тому має місце нова ціна позову - 8136грн.
91коп., в межах якої і вирішується спір
по суті.

Представники позивача в засіданні суду
посилаються на те, що відповідно до
умов договору №181 від 26.05.2009року, який
відповідно до ст.629 ЦК України є
обов'язковим до виконання, відповідач
зобов'язався сплачувати уже понесені
позивачем витрати, сума яких узгоджена
сторонами при підписанні договору
пунктом 1.4 договору з розстрочкою
компенсаційних платежів на 5 років та
щомісячною виплатою по 106грн.88коп. з
урахуванням індексу інфляції, як це
було узгоджено сторонами пунктами 1.5, 2.1
договору.

Відповідач позовні вимоги не визнає,
обґрунтовуючи свої заперечення тим,
що із змісту договору №181 від
26.05.2009року та системного тлумачення
його умов вбачається, що цей договір є
договором про надання послуг, тому між
сторонами існували правовідносини які
регулюються статтями 901-907 ЦК України,
однак позивачем не надано
документального підтвердження надання
послуг, зокрема передбачених пунктами
3.4.1 -3.4.4 договору, тому відсутні
підстави їх оплати.

Крім того, відповідач зазначає, що
будівлі та споруди бази відпочинку
«Дружба» з вересня 2009року до лютого
2014року знаходилися в користуванні
інших осіб і лише рішенням місцевого
суду Голопристанського району
Херсонської області від 24.02.2014року були
повернуті в користування позивача по
справі, тому позивач не надавав і не
міг надавати відповідачу будь-яких
послуг, які зазначені в договорі №181
від 26.05.2009року та не ніс витрат по
благоустрою території бази відпочинку
.

Справа розглядалася з перервою, яка
відповідно до ст. 77 ГПК України
оголошувалася в засіданні 16.09.2014року до
25.09.2014року.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши надані до справи докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд -

в с т а н о в и в:

Між товариством з обмеженою
відповідальністю "Херсонавтотранс"
(позивач по справі) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 25 травня 2009
року укладено договір компенсації №181,
предметом якого відповідно до пункту
1.1 договору є компенсація відповідачем
позивачу витрат, понесених останім на
благоустрій бази відпочинку «Дружба»,
на частині території якої розташоване
майно відповідача, яке
використовується ним для відпочинку
третіх осіб.

При укладенні договору №181 від
26.05.2009року сторонни пунктом 1.4 узгодили,
що загальна сума, яка підлягає
компенсації відповідачем становить
6412грн.77коп. та домовилися про
розстрочення зазначених витрат на 5
років з виплатою щомісячного
компенсаційного платежу в розмірі
106грн.88коп. (пункт 1.5) з урахуванням 15%
індексу інфляції від загальної суми
компенсації за розстрочення платежу
(пункт 2.1 договору).

Частиною 1 статті 193 ГК України
встановлено обов'язок суб'єктів
господарювання та інших учасників
господарських відносин виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні вимоги щодо виконання
зобов'язання закріплені і в статті 526 ЦК
України.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України,
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). При цьому відповідно
до ст.. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
лише належним чином.

Належним виконанням є виконання, що
відповідає умовам договору та вимогам
закону, тобто виконання його належними
суб'єктами, у належному місці, в
належний строк (термін), щодо належного
предмета і належним способом.

Відповідно до статті 629 ЦК України
укладений між сторонами договір №181
від 26.05.2009року з моменту його укладення
набирає силу закону. Він є
обов'язковим для виконання обома
сторонами і сторони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань за договором.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання, або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК
України є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтями 12, 627, 628 ЦК України, ст. 174 ГК
України закріплений принцип свободи
договору, яким гарантовано
відсутність зовнішнього впливу інших
осіб на учасників договору та їх право
вільно, на власний розсуд
розпоряджатися своїми цивільними
правами при укладенні правочинів,
врегулювати у договорі свої відносини,
які прямо не врегульовані
нормативними актами або мають
диспозитивний характер і віднесені на
розсуд сторін.

Із змісту договору №181 від 26.05.2009року
вбачається, що його предметом є саме
компенсація відповідачем уже
понесених позивачем витрат на
благоустрій бази відпочинку «Дружба»
у зв'язку з розташуванням
відповідачем на базі курортного
будиночку, який ним використовується
для організації відпочинку третіх
осіб.

Пунктами 1.4, 1.5 договору сторонами
узгоджено суму яка підлягає
компенсації та розміру щомісячного
компенсаційного платежу з урахуванням
домовленості сторін про розстрочення
загальної суми.

Таким чином, договором передбачено
щомісячні платежі з урахуванням
компенсації суми витрат (6420грн.77коп.)
які позивач уже поніс станом на день
укладення договору, а не відшкодування
поточних платежів за утримання
території бази.

Як пояснив присутній в засіданні суду
фізична особа-підприємець ОСОБА_1, при
підписанні договору сторони узгодили
суму договору та порядок здійснення
платежів, які визначені пунктами 1.4, 1.5
договору і будь-яких заперечень з його
боку щодо зазначеної суми не було.
Зазначені платежі ним сплачувалися
позивачу, але в подальшому бухгалтерія
відмовлялася надавати рахунки на їх
оплату, тому він припинив
перераховувати кошти позивачу.

Таким чином, з урахуванням змісту
договору №181 від 26.05.2009року його
предметом є саме компенсація уже
понесених позивачем витрат сума яких
була узгоджена сторонами на момент
його підписання, а не надання поточних
щомісячних послуг, як вважає
відповідач, тому зазначений договір не
є договором про надання послуг і
вимоги ст. ст. 901-907 ЦК України на
правовідносини сторін не
розповсюджуються.

Безпідставні і посилання відповідача
на те, що позивачем не надано
документального підтвердження надання
послуг, зокрема передбачених пунктами
3.4.1 - 3.4.4, оскільки за умовами договору,
який відповідно до ст. 204 ЦК України є
правомірним, сторони узгодили суму та
щомісячний розмір уже понесених
позивачем компенсаційних платежів і
ніякого додаткового підтвердження
надання цих послуг договір не
передбачає.

Крім того, відповідно до вимог п.3.4.6
договору №181 від 26.05.2009року сторони
26.05.2009 року уклали окремий договір №187,
предметом якого і є надання послуг з
утримання майна, розташованого на базі
відпочинку та яким визначили розмір
оплати за послуги перелічені пунктами
3.4.1 - 3.4.4 договору №181 і стягнення
зазначених цим договором коштів не є
предметом спору.

Відхиляються судом, як неналежні
докази, і посилань відповідача на те,
що з вересня 2009року по лютий 2014року
майно та територія бази відпочинку
«Дружба» не знаходилося у володінні
позивача, оскільки договором визначено
компенсацію понесених позивачем
витрат які уже існували станом на день
укладення договору - 26.05.2009року.

До того ж рішенням Голопристанського
районного суду Херсонської області від
23.08.2014року по справі №654/1294/13-ц,
залишеним в силі ухвалою апеляційної
інстанції, встановлено, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна бази
відпочинку «Дружба» укладений
03.09.2009року між ТОВ «Херсонавтотранс» та
ОСОБА_6, ОСОБА_7 в силу ст.ст. 210, 640 ЦК
України є неукладений, тому відповідно
до ст.ст.638, 640 ЦК України він не
породжує для сторін жодних юридичних
наслідків.

Щодо інших заперечень відповідача суд
зазначає, що вони не є належними та
допустимими доказами по справі в
розумінні ст.ст.32-34 ГПК України,
оскільки не стосуються суті позовних
вимог та не відносяться до предмету
доказування, яким є компенсація уже
понесених позивачем витрат з
розстрочкою щомісячних платежів на 5
років.

З урахуванням вищезазначених норм
права, оскільки матеріалами справи
доведено невиконання відповідачем
обов'язків по своєчасних розрахунках
згідно з договором №181 від 26.05.2009року у
строк, встановлений договором, позовні
вимоги про стягнення 7080грн.80коп., які
розраховані позивачем з урахуванням
передбаченого пунктом 2.1 договору
індексу інфляції в розмірі 15%,
обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Стаття 625 ЦК України встановлює
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання, Так, частиною
першою вказаної статті визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Частиною другою встановлено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Приписи статті 625 ЦК України про
розмір процентів, що підлягають
стягненню за порушення грошового
зобов'язання, є диспозитивними та
застосовуються, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Тобто, 3 % річних від простроченої суми
за весь час прострочення
застосовуються у випадках, якщо
сторони у договорі не передбачили
інший розмір процентів річних.

Оскільки матеріалами справи доведено
невиконання відповідачем грошового
зобов'язання, позовні вимоги про
стягнення втрат від інфляції в сумі
464грн.33коп. та 3% річних в сумі 539грн.28коп.
підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині
стягнення пені, суд виходить із
наступного

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором, або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки (в тому числі і пені);
відшкодування збитків.

Відповідно до статті 229 ГК України,
учасник господарських відносин у разі
порушення ним грошового зобов'язання
не звільняється від відповідальності
через неможливість виконання і
зобов'язаний відшкодувати збитки,
завдані невиконанням зобов'язання, а
також сплатити штрафні санкції
відповідно до вимог, встановлених цим
Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст.230 Господарського
Кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежне виконання
господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 ГК Украни
встановлено, що у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не
визначено санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлений договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної
частини зобов'язання, або у певній
визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

При укладенні договору №181 від
26.05.2009року сторони пунктом 4.1 узгодили,
що за прострочку строків внесення
компенсаційних платежів відповідач
сплачує позивачу пеню в розмірі 1% за
кожен день прострочення від розміру
несплаченого платежу.

Відповідно до статті 1 Закону України
№543/96-ВР від 22.11.1996року «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують
на користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 зазначеного Закону ( в
редакції Закону від 10.01.2002року)
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла
в період , за який сплачується пеня.

Позивачем нарахована пеня в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
відповідає вимогам Закону України
№543/96-ВР від 22.11.1996року «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».

Таким чином, враховуючи доведеність
факту порушення відповідачем умов
договору та приписів чинного
законодавства, суд вважає, що вимога
про стягнення з відповідача пені за
період з 26.03.2014року по 25.08.2014року з
урахуванням вимог ч.6 ст. 232ГК України в
сумі 52 грн.50коп. також підлягає
задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового
збору відповідно до ст.. 49 ГПК України
відносяться на відповідача.

В засіданні оголошувалася вступна та
резолютивна частина рішення.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 77, 82-85 ГПК України,
суд

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 АДРЕСА_1 реквізити суду не
відомі на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Херсонавтотранс" м. Херсон, вул.
Радянська, 39, р/рахунок 3253 у ХОУ АТ
«Ощадбанк», МФО 352457, ідентифікаційний
код 30 - 7080грн. 80 коп. основного
боргу з компенсаційного платежу,
464грн. 33 коп. втрат від інфляції, 539грн. 28
коп. - 3% річних, 52грн.50коп. пені та
1827грн. 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Повне рішення складено 30 вересня 2014р.

Суддя
З.І. Ємленінова