м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/11136/14 11.09.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Солід" до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПСК "Атлант Груп" 2)
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СМАКО СМУР
УКРАЇНА"про визнання недійсним
договору поруки

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивачане з'явивсявід
відповідача-1Мазур І.О. (дов. № 6-28/07/2014
від 28.07.2014 року)від відповідача-2не
з'явився

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 11 вересня 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Солід" (надалі по тексту - позивач)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "ПСК
"Атлант Груп" (надалі по тексту -
відповідач-1) та Товариства з обмеженою
відповідальністю "СМАКО СМУР УКРАЇНА"
(надалі по тексту - відповідач-2) про
визнання недійсним договору поруки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
стверджує, що укладений 22.11.2013 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПСК "Атлант Груп" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "СМАКО СМУР УКРАЇНА"
Договір поруки № 22/11/2013-П/2/2 є фіктивним
правочином, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювались цим правочином, а також
спрямований на визначення підсудності
спору щодо договірних відносин, у
зв'язку із чим даний договір підлягає
визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.06.2014 року порушено
провадження у справі № 910/11136/14,
слухання справи призначено на 15.07.2014
року.

15.07.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача-1 надійшов відзив на
позовну заяву та клопотання про
відкладення розгляду справи.
Відповідно до поданого відзиву
представник відповідача-1 заперечував
проти заявлених позовних вимог,
зазначив, що договір поруки відповідає
чинному законодавству та є дійсним.

У судовому засіданні 15.07.2014 року
представник позивача не заперечував
проти поданого клопотання про
відкладення розгляду справи та надав
документи на часткове виконання вимог
ухвали суду.

Суд, розглянувши подане відповідачем -1
клопотання про відкладення розгляду
справи, дійшов висновку про його
задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 15.07.2014 року розгляд справи
було відкладено на 05.08.2014 року, у зв'язку
з неявкою відповідачів та необхідністю
подання додаткових доказів у справі.

04.08.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача-2 надійшов відзив на позов.
У поданому відзиві представник
відповідача-2 зазначив, що всі доводи
позивача щодо недійсності договору
поруки є безпідставними, а тому у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

05.08.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача-2 надійшло клопотання про
направлення справи за підсудністю до
господарського суду Дніпропетровської
області.

Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
05.08.2014 року справу № 910/11136/14 передано
для розгляду судді Гулевець О.В., у
зв'язку з перебуванням судді Стасюка
С.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 05.08.2014 року суддя Гулевець О.В.
прийняла справу № 910/11136/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
на 11.09.2014 року.

Розпорядженням заступника Голови
Господарського суду міста Києва від
11.08.2014 року справу № 910/11136/14 передано
для розгляду судді Стасюку С.В., у
зв'язку з його поверненням з
лікарняного.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.08.2014 року суддя Стасюк С.В.
прийняв справу № 910/11136/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
відповідно до ухвали Господарського
суду міста Києва від 05.08.2014 року.

Розглянувши клопотання відповідача-2
про направлення матеріалів справи за
територіальною підсудністю до
Господарського суду Дніпропетровської
області, суд відмовляє у його
задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до приписів частини 1
статті 15 Господарського
процесуального кодексу України справи
у спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні господарських
договорів, справи у спорах про визнання
договорів недійсними розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням сторони,
зобов'язаної за договором здійснити на
користь другої сторони певні дії, такі
як: передати майно, виконати роботу,
надати послуги, сплатити гроші тощо.

Частиною 3 зазначеної статті визначено,
що справи у спорах за участю кількох
відповідачів розглядаються
господарським судом за
місцезнаходженням одного з
відповідачів за вибором позивача.

З огляду на викладене, вимога
відповідача-2 про передачу справи за
підсудністю до іншого суду є
необґрунтованою.

Представники позивача та відповідача-2
в судове засідання 11.09.2014 року не
з'явилися, про причини неявки суду
невідомо, про час та дату судового
засідання повідомлені належним чином.

В судове засідання 11.09.2014 року з'явився
представник відповідача-1 та надав
додаткові пояснення по суті спору,
відповідно до яких заперечував проти
заявлених позовних вимог.

Згідно з пунктом 3.9.2 постанови № 18 від
26.12.2011 Пленуму Вищого господарського
суду України "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що
позивач та відповідач-2 не з'явився на
виклик суду, за висновками суду, наявні
у матеріалах справи документи достатні
для прийняття повного та
обґрунтованого судового рішення, а
неявка вказаних учасників судового
спору не перешкоджає вирішенню справи
по суті.

Розглянувши подані сторонами
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги,
Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПСК "Атлант Груп"
(кредитор) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "СМАКО СМУР УКРАЇНА"
укладено Договір поруки № 22/11/2013-П/2/2
(далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.2. Договору
сторони договору встановлюють, що
поручитель на добровільних засадах
бере на себе зобов'язання перед
кредитором відповідати по
зобов'язанням боржника, які виникають
за Договором підряду № 1 та Договором
підряду № 2, включаючи, але не
обмежуючись наступним: сплатити
платежі за виконані роботи та всі інші
платежі на умовах Договорів підряду,
неустойку (пеню, штрафи) в розмірі,
строки та у випадках, передбачених
Договорами підряду, а також виконати
інші умови Договорів підряду в повному
обсязі.

В пункті 2.1. Договору, сторони
визначають, що у випадку невиконання
боржником взятих на себе зобов'язань за
Договорами підряду № 366-03646-15559 від
09.08.2013 року та № СД-370-03646-16067 від 22.11.2013
року, поручитель несе солідарну
відповідальність перед кредитором, у
тому ж обсязі, що і боржник, включаючи
сплату основного боргу за Договорами
підряду, нарахованих платежів за
виконані роботи та неустойки.

Так, рішенням Господарського суду
Дніпропетровської області від 10.06.2014
року у справі № 904/2742/14, яке залишено без
змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду №
904/2742/14 від 03.09.2014 року, встановлено
розмір заборгованості за договорами
основного зобов'язання та стягнуто
солідарно з боржника та поручителя 168
930 (сто шістдесят вісім тисяч дев'ятсот
тридцять гривень) 33 коп. основного
боргу, 2 134 (дві тисячі сто тридцять
чотири гривні) 14 коп. пені, 984 (дев'ятсот
вісімдесят чотири гривні) 99 коп. річних,
1 066 (одна тисяча шістдесят шість
гривень) 88 коп. інфляції, 3 462 (три
тисячі чотириста шістдесят дві гривні)
32 коп. судового збору.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Солід" звертаючись із даним позовом до
суду, посилається на положення статті
203 Цивільного кодексу України та
просить визнати Договір поруки №
22/11/2013-П/2/2 недійсним, оскільки даний
правочин не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Відповідачі проти позову заперечують,
зазначають, що всі доводи позивача щодо
недійсності договору поруки є
безпідставними, а тому у задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

Оцінивши наявні в справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, суд
приходить до висновку, що заявлені
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори та інші
правочини.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачає, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 509
Цивільного України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

З метою захисту законних прав та
інтересів фізичних та юридичних осіб
при укладанні різноманітних
правочинів та договорів законодавство
передбачає ряд способів, які сприяють
виконанню зобов'язань - способи або
види забезпечення виконання
зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу
України, визначено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником, як то передбачено
положеннями статті 553 Цивільного
кодексу України.

Положеннями частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України визначено,
що одним із способів захисту
цивільного права може бути зокрема,
визнання правочину недійсним.

Нормами статті 234 Цивільного кодексу
України встановлено, що фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Судом встановлено, що Товариство з
обмеженою відповідальністю "ПСК
"Атлант Груп", звернувшись до суду із
позовом про стягнення заборгованості
за договорами основного зобов'язання
до поручителя та боржника, реалізував
своє право як кредитора у зобов'язанні.

З огляду на встановлене вище, суд
вважає хибними твердження позивача
щодо фіктивності Договору поруки,
оскільки реальним правовим наслідком
укладення суб'єктами господарювання
договору поруки є отримання кредитором
додаткового солідарного боржника за
господарським зобов'язанням. Факт
заявлення позову до обох солідарних
боржників є одним з доказів того, що
укладення відповідачами за позовом
договору поруки мало метою отримання
саме тих правових наслідків, які
встановлені для цього зобов'язання.

Суд погоджується з доводами позивача
про те, що укладений відповідачами
правочин розширює підсудність при
вирішенні спорів, проте ця обставина не
може мати наслідком визнання
відповідного договору недійсним.

За статтею 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України, тобто,
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним та
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За статтями 627 та 628 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін та погоджені ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Суперечність договору положенням
чинного законодавства означає
врегулювання правовідносин сторін
всупереч імперативним нормам
законодавства.

Відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Позивач також посилається на те, що при
підписанні Договору поруки у
відповідача-2 був відсутній необхідний
обсяг цивільної дієздатності, оскільки
постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду №
2а/0470/12438/11 від 28.11.2011 року припинено
Товариство з обмеженою
відповідальністю "СМАКО СМУР УКРАЇНА".

З Договору поруки вбачається, що
останній з боку відповідача-2 підписано
головою комісії з припинення ОСОБА_2.

Відповідно до статті 104 Цивільного
кодексу України юридична особа
припиняється в результаті
реорганізації (злиття, приєднання,
поділу, перетворення) або ліквідації.
Юридична особа є такою, що припинилася,
з дня внесення до єдиного державного
реєстру запису про її припинення.

Статтею 105 Цивільного кодексу
України встановлено, що учасники
юридичної особи, суд або орган, що
прийняв рішення про припинення
юридичної особи, зобов'язані протягом
трьох робочих днів з дати прийняття
рішення письмово повідомити орган, що
здійснює державну реєстрацію.

Після внесення запису про прийняття
рішення засновників (учасників)
юридичної особи, суду або
уповноваженого ними органу про
припинення юридичної особи до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців
повідомлення про внесення запису до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців
щодо прийняття рішення засновників
(учасників) юридичної особи, суду або
уповноваженого ними органу про
припинення юридичної особи
публікується у спеціалізованому
друкованому засобі масової інформації.

Учасники юридичної особи, суд або
орган, що прийняв рішення про
припинення юридичної особи, відповідно
до цього Кодексу призначають комісію з
припинення юридичної особи (комісію з
реорганізації, ліквідаційну комісію),
голову комісії або ліквідатора та
встановлюють порядок і строк заявлення
кредиторами своїх вимог до юридичної
особи, що припиняється.

До комісії з припинення юридичної
особи (комісії з реорганізації,
ліквідаційної комісії) або ліквідатора
з моменту призначення переходять
повноваження щодо управління справами
юридичної особи. Голова комісії, її
члени або ліквідатор юридичної особи
представляють її у відносинах з
третіми особами та виступають у суді
від імені юридичної особи, яка
припиняється.

Як вбачається зі спеціального витягу з
ЄДРПОУ запису про припинення
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СМАКО СМУР УКРАЇНА"
до ЄДРПОУ не внесено. Головою комісії з
припинення є ОСОБА_2.

Таким чином, доводи позивача щодо
відсутності у відповідача-2 на момент
підписання договору поруки обсягу
цивільної дієздатності судом до уваги
не беруться.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу
України, зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203
Цивільного кодексу України, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, дотримані сторонами під час
укладання Договору поруки № 22/11/2013-П/2/2
від 22.11.2013 року.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Оскільки, спірний Договір поруки №
22/11/2013-П/2/2 від 22.11.2013 року спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, та не містить
положень, які б суперечили вимогам
чинного законодавства або інтересам
сторін, а волевиявлення сторін
правочину було вільним і відповідало
їх внутрішній волі, що відповідає
загальним вимогам, встановленим
статтею 203 Цивільного кодексу України,
тому сторонами при укладанні спірного
договору поруки додержано всіх
необхідних вимог щодо чинності
правочину.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального України передбачено,
що господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на вищевикладене, позивачем не
надано будь-яких допустимих доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, таким чином, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для визнання недійсним
Договору поруки № 22/11/2013-П/2/2 від 22.11.2013
року, а тому позовні вимоги позивача є
необґрунтованими, документально
недоведеними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відшкодування судових витрат
відповідно до статей 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються судом на
позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
статтями 4, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельна компанія
"Солід" відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 12.09.2014 року

Суддя
С.В. Стасюк