ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2014 р. Справа № 909/755/14

Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Фрич М. М., при
секретарі судового засідання Ковалюк
С. Я., розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1,

АДРЕСА_1

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

АДРЕСА_2

про стягнення заборгованості за
договором оренди нежитлового
приміщення

за участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_3 - адвокат,
(посвідчення НОМЕР_3 від 22.12.96р.)

Від відповідача: ОСОБА_4 - адвокат,
(договір надання правової допомоги від
18.08.14)

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернулася до господарського суду
Івано-Франківської області з позовною
вимогою до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договором оренди нежитлового
приміщення.

Ухвалою господарського суду
Івано-Франківської області від 14.07.2014
року прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі і призначено розгляд справи в
судовому засіданні на 29.07.2014 року.
Ухвалою суду від 29.07.2014 року відкладено
розгляд справи на 18.08.2014 року. Ухвалою
суду від 18.08.2014 року продовжено строк
вирішення спору до 26.09.2014 року і
відкладено розгляд справи на 23.09.2014
року.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив суд позов
задоволити. Представник відповідача
проти позову заперечив.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши докази у
відповідності до ст. 43 ГПК України, суд
встановив таке. 17.01.2014 року між
позивачем фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 (надалі за текстом -
орендодавець) та відповідачем фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі за
текстом - орендар) було укладено
договір оренди нежитлового приміщення.

Відповідно до п.1.1 договору позивач
передав, а відповідач прийняв в
строкове платне користування
нежитлове приміщення підвалу
загальною площею 75 м.кв., яке
розташоване за адресою:АДРЕСА_3,
відповідно до технічного паспорту
будинку.

Згідно п.3.1.3. договору орендар
зобов'язався своєчасно та в повному
обсязі сплачувати орендодавцю орендну
плату за користування приміщенням. При
цьому згідно п.2.2. договору орендна
плата повинна бути сплачена шляхом
попередньої оплати не пізніше 1 числа
поточного місяця, в якому
використовується приміщення.

За словами позивача, всупереч
вказаним умовам договору відповідач не
виконав належним чином взяті на себе
зобов'язання та не здійснив виплату
орендної плати за квітень 2014 року, що
становить 8 340 гривень, а також не
оплатив комунальні послуги за березень
2014 року в розмірі 325, 82 грн., спожиту
електроенергію у розмірі 554, 28 грн.,
водопостачання та водовідведення у
розмірі 28,50 грн.

Як вбачається зі змісту позовної
заяви, враховуючи несплату орендної
плати позивачем 28 квітня 2014 року було
направлено відповідачу лист із вимогою
повернути приміщення за актом
прийому-передачі приміщення та
погасити заборгованість з орендної
плати, а також заборгованість по
комунальних платежах, за спожиту
електроенергію та водопостачання.
Проте, як стверджує позивач, відповідач
на даний лист не відреагував належним
чином, залишив орендоване приміщення
та не виходив на зв'язок, що, як
стверджує позивач, унеможливлювало
підписання акту прийому-передачі
приміщення. За словами позивача,
прибувши до приміщення, яке було
об'єктом оренди, позивач виявив, що на
стінах приміщення були змонтовані
полиці для зберігання товару, які
кріпились до стін дюбелями. Дана
обставина, як стверджує позивач,
змусила робити ремонт приміщення, що
завдало позивачу збитки у розмірі 12 434
грн. 16 коп.

Таким чином, позивач просив суд
стягнути з відповідача 9 248 гривень,
пеню в розмірі 359, 88 грн., 3 % річних в
розмірі 63,06 грн., інфляційні втрати в
сумі 602,60 грн., а також збитки, завдані
пошкодженням майна позивача в розмірі
12 434 грн. 16 коп.

Відповідач з вказаними вимогами
позивача не погодився, подав суду
відзив на позовну заяву (вх. №14542/14 від
22.09.2014 року). У своєму відзиві
відповідач вказує на те, що позовні
вимоги безпідставні та не підлягають
до задоволення. Відповідач заперечував
твердження позивача про те, що на
стінах приміщення були змонтовані
полиці для зберігання товару і
зазначив, що для зберігання товару,
яким торгує відповідач потрібні
спеціальні розбірні стелажі.
Відповідач також не погоджується з
доказом позивача, а саме з експертним
висновком і вказав на те, що експерт
висвітлював у своєму висновку вартість
ремонту, який необхідно провести в
приміщенні. Також відповідач зазначив,
що спірне приміщення не придатне для
користування через сирість. Разом з
тим, відповідач вказав, що позивачем не
підтверджено право власності на
приміщення і таким чином, на думку
відповідача, у позивача немає підстав
для заявлення вказаних вимог.

Виходячи з матеріалів справи та
керуючись вимогами діючого
законодавства, суд дійшов в спірному
випадку наступних висновків.

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача 9 248 грн. 60 коп.
заборгованості за договором оренди (8 340
грн. (ставка орендної плати згідно п.2.1.
договору) + 325 грн. 82 коп. (комунальні
послуги) + 554 грн. 28 коп. (спожита
електроенергія) + 28 грн. 50 коп.
(водопостачання та водовідведення), а
також пені в розмірі 359 грн. 88 коп., 3%
річних в сумі 63 грн. 06 коп. та 602 грн. 60
коп. інфляційних втрат, суд вважає за
потрібне вказати таке.

За змістом ст.11 Цивільного кодексу
України (надалі за текстом - ЦК України)
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договір.
Аналогічне правило випливає із ст. 509 ЦК
України. З матеріалів справи
вбачається, що між позивачем та
відповідачем було укладено договір
оренди нежитлового приміщення від
17.01.2014 року. Відповідно до п.1.1 вказаного
договору орендодавець передає, а
орендар приймає в строкове платне
користування (оренду) нежитлове
приміщення підвалу, загальною площею 75
м. кв., яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_3, відповідно до технічного
паспорту будинку. Згідно п.1 акту
прийому-передачі нежитлового
приміщення в оренду від 17.01.2014 року
орендодавець передав, а орендар
прийняв нежитлове комерційне
приміщення загальною площею 75 м. кв.,
яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3,
відповідно до технічного паспорту. На
момент підписання цього акту орендар
підтверджує, що прийняте ним
приміщення разом з майном знаходиться
в справному та належному технічному
стані. Договір оренди нежитлового
приміщення від 17.01.2012 року, а також акт
прийому-передачі нежитлового
приміщення в оренду від 17.01.2012 року
підписано обома сторонами без жодних
зауважень.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковий для виконання
сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Відповідно до п. 4.1.
договору орендодавець зобов'язаний
передати приміщення орендарю в строки,
визначені договором, орендар, у свою
чергу, зобов'язався прийняти та
використовувати приміщення за його
цільовим призначенням відповідно до
п.1.3. цього договору, а також своєчасно
та в повному обсязі сплачувати
орендодавцю орендну плату за
користування приміщенням (п.3.1.3.).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п.1.6. вказаного договору
передача приміщення орендодавцем
орендарю здійснюється в строк, що не
перевищує 3- х днів з моменту підписання
цього договору. Факт передачі
приміщення оформляється актом
прийому-передачі. Згідно п.2.2. орендна
плата сплачується шляхом попередньої
оплати не пізніше 1 числа поточного
місяця (включно), в якому
використовується приміщення. Орендар
зобов'язується протягом 2 днів з дня
підписання договору внести орендну
плату за перший місяць оренди, а
протягом 10 днів - за останній місяць
оренди приміщення (п.2.3. договору).

Таким чином, позивач свої
зобов'язання за договором виконав,
передав відповідачу за актом
здачі-приймання приміщення від 17.01.2014
року для використання за призначенням.
Позивач свої зобов'язання по оплаті
орендної плати за договором не виконав,
допустивши при цьому заборгованість в
розмірі 8 340 грн. Відсутність вказаної
заборгованості відповідач перед судом
не довів. Крім того, вказана
заборгованість підтверджується
наявним в матеріалах справи
розрахунком. Таким чином, вимога
позивача про стягнення з відповідача
суми заборгованості в сумі 8 340 грн.
підлягає до задоволення. При цьому,
судом взято до уваги положення п.5 ст.762
Цивільного кодексу України, де вказано,
що плата за користування майном
вноситься щомісячно, якщо інше не
встановлено договором. З вказаного
випливає висновок, що сума орендної
плати в розмірі 8 340 грн. є місячною
ставкою орендної плати за договором
оренди нежитлового приміщення від
17.01.2014 року.

Відносно вимоги позивача про
стягнення з відповідача 359 грн. 88 коп.
пені, 63 грн. 06 коп. 3 % річних та 602 грн. 60
коп. інфляційних втрат, суд вказує на
таке.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Частиною 3 ст. 549 ЦК
України встановлено, що пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Відповідно до
ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки -
грошової суми, яку боржник повинен
сплатити кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Згідно п.7.2.
договору у разі невчасного або не в
повному обсязі здійснення платежів,
орендар зобов'язаний сплатити
орендодавцеві пеню в розмірі 0,1 % від
суми простроченого зобов'язання за
кожен день прострочення, але не більше
подвійної облікової ставки
Національного банку України. Позивачем
така пеня нарахована згідно розрахунку
пені на заборгованість за договором
оренди нежитлового приміщення від
17.01.2014 року і становить 359 грн. 88 коп.
Копія розрахунку міститься в
матеріалах справи.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. В силу даної
норми позивачем нараховано 3 % річних у
сумі 63 грн. 97 коп. та 602 грн. 60 коп.
інфляційних втрат, розрахунок яких
міститься в матеріалах справи.

За таких обставин, вимога позивач про
стягнення з відповідача 359 грн. 88 коп.
пені, 63 грн. 06 коп. 3 % річних та 602 грн. 60
коп. інфляційних втрат - підлягає до
задоволення.

Варто також вказати і те, що як
вбачається зі змісту позовної заяви
(вх. №9844/14 від 11.07.2014) позивач в загальну
суму заборгованості за орендну плату (9
248 грн. 60 коп.) за договором включив
також суму комунальних платежів (325 грн.
82 коп.+554 грн. 28 коп. + 28 грн. 50 коп. = 908 грн.
60 коп.), які, на думку позивача мають
бути сплачені відповідачем. З цього
приводу слід вказати таке.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України (надалі
за текстом - ГПК України) кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. В спірному випадку,
позивач не довів перед судом факту
заборгованості відповідача по
комунальних платежах. Крім того, судом
взято до уваги докази, подані
відповідачем, а саме лист №198/Л від
11.09.2014 року комунального підприємства
"Івано-Франківськводоекотехпром" в
якому вказано, що договір на відпуск і
споживання питної води з комунального
водопроводу та на приймання стічних
вод до комунальної каналізації за
адресою АДРЕСА_3 з позивачем не
укладався. Також судом взято до уваги
лист № 024-1630 від 21.08.2014 року Філії ПАТ
"Прикарпаттяобленерго", в якому вказано
те, що між ПАТ "Прикарпаттяобленерго" та
позивачем відсутні договірні
відносини щодо постачання електричної
енергії до підвального приміщення по
АДРЕСА_3. Вказані докази ставлять під
сумнів вимогу позивача про стягнення з
відповідача комунальних платежів в
розмірі 908 грн. 60 коп., а тому така вимога
задоволенню не підлягає.

Відносно вимоги позивач про
стягнення з відповідача 12 434 грн. 16 коп.
збитків, завданих пошкодженням майна
позивача, то необхідно вказати
наступне.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України) особа, якій
завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Отже, позадоговірна (деліктна)
відповідальність, яка є видом
цивільно-правової відповідальності,
настає при існуванні складу
правопорушення, що включає такі
елементи, як: а) протиправність
поведінки; б) шкода; в) причинний зв'язок
між ними; г) вини заподіювача шкоди.
Зазначені підстави визначаються
загальними, оскільки для вирішення
деліктного зобов'язання їх існування
потрібне в усіх випадках, якщо інше не
обумовлено законом.

Відшкодування шкоди здійснює сама
особа, яка завдала шкоди, на загальних
підставах, що в даному випадку не
доведено позивачем.

Згідно ч.1 ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

В спірному випадку, судом не може
братися до уваги поданий позивачем
експертний висновок №В-170 від 24.06.2014
року. Така позиція суду пояснюється
тим, що на вирішення
експерта-будівельника поставлено
запитання вартості ремонту, який
потрібно провести в приміщенні
торгового залу в будинку АДРЕСА_3. У
своєму висновку експерт вказав те, що
вартість ремонту, який необхідно
провести в приміщенні становить 12 434
грн. 16 коп. До вказаного звіту додано
локальний кошторис з розрахунком
договірної ціни №42-0-1-1, в якому вказано
найменування робіт та їх загальна
вартість. При цьому варто зазначити, що
в суду відсутні докази про те, що
вказана у звіті вартість ремонтних
робіт відповідає фактичній вартості
шкоди, яка, за твердженнями позивача
була завдана діями відповідача. Крім
того, в спірному випаду, позивачем не
доведено, що вказані ремонтні роботи
проведено саме через пошкодження,
спричинені відповідачем. Тому, суд
дійшов висновку, що вимога позивача про
стягнення збитків в розмірі 12 434 грн. 16
коп. не підлягає до задоволення.

За наведених обставин, суд вважає
позов таким, який підлягає частковому
задоволенню.

Суд, дослідивши подані позивачем
докази, визнав їх належними доказами в
розумінні статей Господарського
процесуального кодексу України (надалі
за текстом - ГПК України).

Згідно зі ст. 32 названого Кодексу
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу ст. 49 ГПК України судовий збір
слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, ч.1 ст.549, ч.2
ст.625, 629, ст. 1166 Цивільного кодексу
України, ст. 32, ч.1 ст.33, ч.1 ст.34, ст. ст. 43,
44, 49, 82 Господарського процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Стягнути з відповідача фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 / АДРЕСА_2, ІПН
НОМЕР_2 / на користь позивача фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 / АДРЕСА_1, ІПН
НОМЕР_1 / заборгованість за договором
оренди нежитлового приміщення від
17.12.2014 року в розмірі 8 340 грн. (вісім
тисяч триста сорок гривень), пеню в
розмірі 359 грн. 88 коп. (триста п'ятдесят
дев'ять гривень вісімдесят вісім
копійок), 3 % річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання в
сумі 63 грн. 06 коп. (шістдесят три гривні
шість копійок), інфляційні втрати в
розмірі 602 грн. 60 коп. (шістсот дві
гривні шістдесят копійок) та судовий
збір в сумі 1827 грн. (одна тисяча
вісімсот двадцять сім гривень).

В частині стягнення з відповідача
комунальних платежів в розмірі 908 грн. 60
коп. (дев'ятсот вісім гривень шістдесят
копійок) та збитків в сумі 12 434 грн. 16
коп. (дванадцять тисяч чотириста
тридцять чотири гривні шістнадцять
копійок) - відмовити.

Видати наказ після вступу рішення в
законну силу.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 26.09.14

Суддя
Фрич М. М.

Виготовлено в КП "Діловодство
спеціалізованого суду"

________________ Гавінська Л.Д. 26.09.14