РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
Справа № 918/1095/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Мамченко Ю.А.

судді
Саврій В.А. ,

судді Дужич
С.П.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: Пронюк В.Я. (довіреність №14-182
від 15.07.2014 року)

відповідача: Кухта О.Я. (довіреність
№01-10/1 від 02.01.2014 року)

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Рівненської
області від 11.08.2014 року у справі №
918/1095/14 (суддя Андрійчук О.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства
"Рівнерайкомуненергія" Рівненської
районної ради

про стягнення пені, штрафу, 3% річних та
інфляційних втрат за поставлений
природний газ в сумі 96409 грн. 59 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 11 серпня 2014
року у справі №918/1095/14 позов Публічного
акціонерного товариства «Національна
акціонерна компанія «Нафтогаз
України» (надалі - позивач) до
Комунального підприємства
«Рівнерайкомуненергія» Рівненської
районної ради (надалі - відповідач) про
стягнення пені, штрафу, 3% річних та
інфляційних втрат за поставлений
природний газ в сумі 96409,59 грн.
задоволено частково. Стягнуто з
Комунального підприємства
"Рівнерайкомуненергія" Рівненської
міської ради (вул.Молодіжна, 14,
смт.Квасилів, Рівненський район,
Рівненська область, 35350, ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(вул. Б.Хмельницького, 6, м.Київ, 01001, ) 10138,27 грн. 3% річних, 2427,38 грн.
інфляційних, 18000,00 грн. пені, 20300,00 грн.
штрафу, 1825,23 грн. судового збору. У
задоволенні позову в частині стягнення
20919,25 грн. пені, 782,68 грн. 3% річних, 20451,81
грн. штрафу та 3390,20 грн. інфляційних
відмовлено /а.с. 107-111/.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що
відповідач свої зобов'язання з оплати
природного газу, поставленого протягом
жовтня-грудня 2012 року, виконував
несвоєчасно. Протягом строку дії
Договорів про організацію
взаєморозрахунків з погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію №559/517 від 05.12.2012 року,
№1228/517з від 18.12.2012 року, №1227/517з від
18.12.2012 року, №32/30 від 10.02.2014 року з 05.12.2012
року по 07.12.2012 року, з 18.12.2012 року по
27.12.2012 року та з 10.02.2014 року по 01.04.2014 року
сторони взяли на себе зобов'язання не
здійснювати погашення заборгованості
за основним зобов'язанням. Отже,
застосування до відповідача
відповідальності за несвоєчасне
проведення розрахунків за поставлений
природний газ у вказані періоди не може
вважатися обґрунтованим. Також суд,
проаналізувавши причини неналежного
виконання зобов'язання, встановив, що
відповідач за 2013 рік поніс збитки в
розмірі 467000,00 грн., що стверджується
звітом про фінансові результати (рядок
2355), що вплинуло на можливість
виконання ним своїх зобов'язань перед
позивачем. За таких обставин, керуючись
статтею 83 ГПК України, суд зменшив
розмір пені з 37941,07 грн. до 18000,00 грн., а
штрафу з 40751,81 грн. до 20300,00 грн..

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, позивач -
Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» звернувся до
Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Рівненської
області скасувати в частині, якою
відмовлено у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення пені у розмірі
19941,07 грн., штрафу у розмірі 20441,81 грн. та
прийняти в цій частині нове рішення, за
яким стягнути з КП
«Рівнерайкомуненергія» Рівненської
районної ради на користь ПАТ
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» 19941,07 грн. пені та
20441,81 грн. штрафу /а.с. 117-125/.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт
посилається на порушення
господарським судом Рівненської
області норм матеріального та
процесуального права, а також на
прийняття рішення без дослідження усіх
істотних обставина справи. Зокрема,
апелянт зазначає, що оскільки судом не
було належним чином досліджено питання
наявності чи відсутності збитків
(даний факт підтверджується
відсутністю відповідних посилань у
тексті рішення), то відповідно суд не
мав права застосовувати до спірних
правовідносин статтю 551 ЦК України;
місцевий господарський суд при
обґрунтуванні зменшення неустойки
посилається на наступні обставини -
збитки відповідача за 2013 рік,
несвоєчасність сплати державою
компенсації різниці в тарифах, однак
відповідно до матеріалів справи,
постачання природного газу за спірний
період відбувалося у 2012 році, питання
фінансового стану відповідача саме у
2012 році не досліджувалось, як не
досліджувалось і питання фінансового
стану НАК «Нафтогаз України»; невчасно
отримуючи субвенції для погашення
заборгованості з різниці в тарифах,
відповідач не надав жодних доказів
звернення до суду для захисту своїх
порушених прав та інтересів, тим самим,
не вчинив усіх можливих заходів для
запобіганню виникненню заборгованості
перед позивачем; відповідачем не було
надано жодних доказів винятковості
обставин, місцевим господарським судом
не враховано фінансове становище та
особливості господарської діяльності
позивача.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 05 вересня 2014
року апеляційну скаргу позивача
прийнято до провадження та призначено
дату судового засідання на 17 вересня 2014
року /а.с. 116/.

Від відповідача - Комунального
підприємства «Рівнерайкомуненергія»
Рівненської районної ради надійшов
відзив на апеляційну скаргу,
відповідно до якого останній вважає
оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, прийнятим у повній
відповідності до норм матеріального та
процесуального права, відтак в
задоволенні апеляційної скарги
просить відмовити, а судове рішення у
справі залишити без змін /а.с. 137-138/.

Безпосередньо в судовому засіданні 17
вересня 2014 року представники позивача
та відповідача повністю підтримали
вимоги і доводи, викладені відповідно в
апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
розглянувши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та відзиву на неї, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, вважає, що у
задоволенні вимог апеляційної скарги
слід відмовити, рішення місцевого
господарського суду - залишити без
змін.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
28.08.2012 року між позивачем (продавець) та
відповідачем (покупець) укладено
договір № 12/792-ТЕ-28 купівлі-продажу
природного газу (надалі-договір), за
умовами якого продавець зобов'язався
передати у власність покупця у 2012 році
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а
покупець зобов'язався прийняти та
оплатити природний газ на умовах цього
договору (пункт 1.1. договору).

За пунктом 11.1. договору цей договір
набуває чинності з дати його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками, поширює свою дію на
відносини, що фактично склалися між
сторонами з 01.08.2012 року і діє в частині
поставки газу до 31.12.2012 року, а в частині
розрахунків - до їх повного виконання.

Згідно з пунктом 2.1. договору продавець
передає покупцеві з 01.08.2012 року по 31.12.2012
року газ обсягом до 680 тис.куб.м.. Обсяги
газу, що планується передати за цим
договором, можуть змінюватися
сторонами протягом місяця продажу в
установленому порядку.

Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 договору
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця. Не
пізніше 5-го числі місяця, наступного за
місцем продажу газу, покупець
зобов'язується надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газотранспортного
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числі зобов'язується повернути
покупцеві та газотранспортному
підприємству по одному примірнику
оригіналу акту, підписаного
уповноваженими представником та
скріплений печаткою, або надати в
письмовій формі мотивовану відмову від
підписання акта. Акти є підставою для
остаточних розрахунків між сторонами.

Колегією суддів з матеріалів справи
встановлено, що позивачем протягом
жовтня-грудня 2012 року на виконання умов
договору поставлено відповідачу 678,368
тис. куб.м. газу на загальну суму 888119,40
грн., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу від
27.11.2012 року на суму 120274,89 грн., від 30.11.2012
року на суму 277215,25 грн., від 31.12.2012 року
на суму 490629,26 грн.

Ціна (граничний рівень ціни) на газ для
теплопостачальних підприємств та
послуги з його транспортування
установлюються НКРЕ України. Ціна за 1000
куб.м. природного газу становить 1091,00
грн. з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 1091,00 грн., крім того
ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1309,20 грн.
У разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або
тарифів на його транспортування,
розподіл і постачання вони є
обов'язковими для сторін за цим
договором з моменту введення їх в дію.
Загальна сума вартості газу за цим
договором складається із сум вартості
місячних поставок газу (пункти 5.1.-5.3., 5.5.
договору).

За пунктом 6.1 договору оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовим коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки.

У платіжних дорученнях покупець
повинен обов'язково вказувати номер та
дату договору, призначення платежу без
зазначення періоду, за який
здійснюється оплата. За наявності
заборгованості у покупця за даним
договором продавець має право
зарахувати кошти, що надійшли від
покупця, як погашення заборгованості
за газ, поставлений в минулі періоди по
даному договору, в порядку календарної
черговості виникнення заборгованості
(пункт 6.3. договору).

Відповідач свої зобов'язання з оплати
природного газу, поставленого протягом
жовтня-грудня 2012 року, виконував
несвоєчасно.

З метою врегулювання питань щодо
погашення заборгованості між
позивачем, відповідачем, Головним
управлінням Державної казначейської
служби в Рівненській області, Головним
фінансовим управлінням Рівненської
облдержадміністрації (Департаментом
фінансів Рівненської
облдержадміністрації), Головним
управлінням промисловості та розвитку
інфраструктури Рівненської
облдержадміністрації (Департаментом
житлово-комунального господарства,
енергетики та енергоефективності
Рівненської обласної державної
адміністрації), Фінансовим управлінням
Рівненської районної держаної
адміністрації, Рівненською районною
державною адміністрацією укладено
договори про організацію
взаєморозрахунків з погашення
заборгованості з різниці в тарифах на
теплову енергію, що вироблялася,
транспортувалася та постачалася
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування:

№ 559/517з від 05.12.2012 року, сума договору
70274,89 грн., фактична сплата - 07.12.2012 року;

№ 1228/517з від 18.12.2012 року, сума договору
59445,78 грн., фактична сплата - 27.12.2012 року;

№ 1227/517з від 18.12.2012 року, сума договору
26230,00 грн., фактична сплата - 27.12.2012 року;

№ 32/30 від 10.02.2014 року, сума договору
130879,14 грн., фактична сплата - 01.04.2014 року.

Пунктом 15 вказаних договорів
передбачено, що договір набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань за
договором. Договір є дійсним лише у
разі проведення відповідного
фінансування (пункт 16 договорів).

Згідно з частиною 1 статті 631 Цивільного
кодексу України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

Отже, строк дії вказаних договір
розпочинався від дати їх підписання та
закінчився фактичним перерахуванням
грошових коштів, що визначені як суми
даних договорів, тобто проведенням
взаєморозрахунків.

Зі змісту вказаних договорів судом не
встановлено, що сторони змінили строки
проведення розрахунків, визначені
основним зобов'язанням.

Однак, з метою виконання зазначених
договорів сторони зобов'язалися,
зокрема не вчиняти до проведення
взаєморозрахунків дій з погашення
заборгованості відповідно до договору
(абзац 2 пункту 12 договорів).

У свою чергу, під "взаєморозрахунками"
за вказаними договорами розуміється
порядок перерахування суми, визначеної
в них, та її зарахування в погашення
заборгованості.

За частиною 1 статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

У силу вимог частини 1 статті 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

З наведеного вбачається, що протягом
строку дії вказаних договорів, а саме: з
05.12.2012 року по 07.12.2012 року, з 18.12.2012 року
по 27.12.2012 року та з 10.02.2014 року по 01.04.2014
року сторони взяли на себе зобов'язання
не здійснювати погашення
заборгованості за основним
зобов'язанням.

Отже, як вірно зазначено місцевим
господарським судом, застосування до
відповідача відповідальності за
несвоєчасне проведення розрахунків за
поставлений природний газ у вказані
періоди не може вважатися
обґрунтованим.

Крім того, між позивачем, відповідачем,
Головним управлінням Державної
казначейської служби в Рівненській
області, Головним фінансовим
управлінням Рівненської
облдержадміністрації (Департаментом
фінансів Рівненської
облдержадміністрації) підписані
спільні протокольні рішення про
організацію взаєморозрахунків за
природний газ та теплопостачання за
рахунок коштів загального фонду
державного бюджету №3221 від 18.12.2012 року
на суму 100000,00 грн., №310 від 13.02.2013 року на
суму 104400,02 грн., №1016 від 24.04.2013 року на
суму 174289,57 грн..

Вказаними протокольними рішення
будь-яких умов щодо зміни строків
здійснення платежів за основним
зобов'язанням чи домовленостей щодо
непроведення розрахунків не
передбачалося.

У зв'язку з тим, що відповідач не
здійснював виконання умов договору в
частині оплати вартості поставленого
газу у строк, визначений пунктом 6.1.
договору, позивач здійснив нарахування
3% річних в розмірі 10920,95 грн.,
інфляційних втрат в розмірі 5817,58 грн.,
пені в розмірі 38919,25 грн. та штрафу в
розмірі 40751,81 грн..

Як встановлено частиною 1 статті 12
Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу",
постачання природного газу
здійснюється відповідно до договору,
за яким постачальник зобов'язується
поставити споживачеві природний газ,
якісні характеристики якого визначено
стандартами, в обсязі та порядку,
передбачених договором, а споживач
зобов'язується сплачувати вартість
прийнятого природного газу в розмірі,
строки та порядку, передбачені
договором.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті
19 Закону України "Про засади
функціонування ринку природного газу"
відповідач зобов'язаний забезпечувати
своєчасну оплату в повному обсязі
послуг з постачання природного газу
згідно з умовами договорів.

Частиною 1, 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного
кодексу України, частини 6 статті 193
Господарського кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У силу вимог частини 1 статті 612
Цивільного кодексу України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

За статтею 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Сплата 3% від простроченої суми (якщо
інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові, та у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті (пункт 3.1.,
пункт 4.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Відповідно до пункту 5.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
кредитор вправі вимагати, в тому числі
в судовому порядку, сплати боржником
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних як разом зі сплатою
суми основного боргу, так і окремо від
неї.

Колегією суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
перевірено розрахунок інфляційних за
актом від 30.11.2012 року (нарахованих
позивачем за грудень 2012 року та за
січень 2013 року), за актом від 31.12.2012 року
(нарахованих позивачем за січень 2013
року, за березень по червень 2013 року та
за серпень 2013 року по березень 2014 року)
та 3% річних за 3 актами, який був
здійснений судом першої інстанції та
встановлено, що він є арифметично
вірним, відповідає обставинам справи
та чинному законодавству. Отже,
заявлені позовні вимоги про стягнення
інфляційних підлягають частковому
задоволенню за актом від 30.11.2012 року (за
січень 2013 року) та актом від 31.12.2012 року
(за січень 2013 року, за березень-червень
2013 року та з серпня 2013 року по лютий 2014
року) в сумі 2427,38 грн. (при заявлених 5817,58
грн.), а 3% річних в сумі 10138,27 грн. (при
заявлених 10920,95 грн.).

Стосовно нарахування позивачем пені та
штрафу, то колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно з статтею 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, зокрема
сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором (частина 1
статті 216 Господарського кодексу
України).

У силу вимог частин 1, 2 статті 217
Господарського кодексу України
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Згідно з частиною 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Отже, одним із видів господарських
санкцій згідно з частиною 2 статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини 4 статті 231 Господарського
кодексу України встановлюється
законом, а в разі якщо розмір штрафних
санкцій законом не визначено, санкції
застосовуються в передбаченому
договором розмірі. При цьому розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або в певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання
зобов'язання як пеня та її розмір
встановлено частиною 3 статті 549
Цивільного кодексу України, частиною 6
статті 231 Господарського кодексу
України, статтями 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" та
частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною 4 статті 231
Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені
та штрафу за порушення окремих видів
господарських зобов'язань передбачено
частиною 2 статті 231 Господарського
кодексу України.

В інших випадках порушення виконання
господарських зобов'язань чинне
законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 Цивільного
кодексу України, коли сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій
(Постанова Верховного Суд України від
27.04.2012 року № 3-24гс12).

У договорі сторонами передбачено
господарсько-правову відповідальність
за порушення умов договору у вигляді
сплати неустойки - пені та штрафу. Так,
за пунктом 7.2. договору у разі
невиконання покупцем пунктом 6.1.
договору він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф в розмірі 7% від суми
простроченого платежу.

Відтак, стягненню з відповідача
підлягає пеня та штраф.

Відповідно до частина 6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Колегією суддів перевірено розрахунок
розміру пені та штрафу, який здійснено
місцевим господарським судом та
встановлено, що він є арифметично
вірним, відповідає чинному
законодавству та обставинам справи.
Судом першої інстанції правомірно
задоволено позовні вимоги про
стягнення пені у розмірі 37941,07 грн. (при
заявленій - 38919,25 грн.) та штрафу у
розмірі 40751,81 грн.

Крім того, згідно з пунктом 3.17.4.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Вказана процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу
України і статті 233 Господарського
кодексу України.

Приписами пункту 3 частини 1 статті 83
ГПК України та статтею 233
Господарського кодексу України
встановлено, що господарський суд має
право зменшити розмір неустойки
(штрафу, пені), якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно зі збитками кредитора.

Можливість зменшення розміру
неустойки передбачена також частиною 3
статті 551 Цивільного кодексу України.

Суди обох інстанцій, дослідивши
ступінь виконання зобов'язання,
встановили, що останнє станом на дату
звернення до суду виконане у повному
обсязі. Несвоєчасність сплати
зумовлена заборгованістю з різниці в
тарифах на теплову енергію, що
вироблялася, транспортувалася та
постачалася населенню, яка виникла у
зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування.

Крім того, прострочення виконання
зобов'язання (за актом від 27.11.2012 року
воно становило менше місяця, за актом
від 30.11.2012 року - 2 місяці від залишку
боргу, а за актом від 31.12.2012 року - до 6
місяців на більшу частину
заборгованості та більше року на
залишок заборгованості), а відтак і
наслідки його порушення, є незначними.

Також судами проаналізовано причини
неналежного виконання зобов'язання та
встановлено, що відповідач за 2013 рік
поніс збитки в розмірі 467000,00 грн., що
стверджується звітом про фінансові
результати (рядок 2355), що вплинуло на
можливість виконання ним своїх
зобов'язань перед позивачем.

За таких обставин, керуючись ст. 83 ГПК
України, місцевим судом правомірно
зменшено розмір пені з 37941,07 грн. до
18000,00 грн., а штрафу з 40751,81 грн. до 20300,00
грн..

Доводи апелянта стосовно того, що судом
першої інстанції при обґрунтуванні
зменшення неустойки взято до уваги
збитки відповідача за 2013 рік в той час,
як постачання природного газу за
спірний період відбувалося у 2012 році, а
питання фінансового стану відповідача
саме у 2012 році не досліджувалось
спростовуються наступним: позивачем
здійснено нарахування пені, 3% річних,
інфляційні втрати за період з
прострочення з 14.12.2012 року по 09.02.2014 року
(а.с.101-104), відтак судом першої інстанції
правомірно взято до уваги збитки
відповідач за 2013 рік.

Крім того суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне зазначити
наступне:

Відповідно до п.3.17.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», вирішуючи питання
про зменшення розміру пені та штрафу,
яка підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру пені таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначених норм випливає, що
при вирішенні питання про можливість
зменшення неустойки, суд бере до уваги
майновий стан сторін і оцінює
співвідношення розміру заявлених
штрафних санкцій, зокрема, із розміром
збитків кредитора, враховує інтереси
обох сторін.

Відповідно до положень ст.33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивачем до суду першої інстанції не
подано доказів щодо його майнового
стану. Долучені позивачем документи до
апеляційної скарги на підтвердження
скрутного фінансового стану не
приймаються колегією суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду до уваги, оскільки
вони не були предметом дослідження у
суді першої інстанції.

Інші доводи скаржника не заслуговують
на увагу, оскільки їм була надана
вичерпна правова оцінка судом першої
інстанції на підставі наданих
сторонами доказів, які відповідно до
статей 33, 34 ГПК України засвідчують
певні обставини і на яких ґрунтується
висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи та зважаючи на наявні в
матеріалах справи докази, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
можуть бути підставою для скасування
рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Рівненської області від 11.08.14 року у
справі №918/1095/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
- без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу № 918/1095/14 повернути
господарському суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Саврій В.А.

Суддя
Дужич С.П.