Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/12399/14 16.09.14 р.

За позовом Публічного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Країна"

до Публічного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "Гарант-Авто"

про стягнення 6 257,53 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання
Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Волчек Н.М. за
довіреністю № 111-4/38-ю від 20.12.2013 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство
"Страхова компанія "Країна" звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Публічного
акціонерного товариства "Українська
страхова компанія "ГАРАНТ-АВТО" про
стягнення 6 257,53 грн.

Ухвалою суду від 26.06.2014 р. порушено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 17.07.2014 р.

У судових засіданнях 17.07.2014 р. та 29.07.2014
р. оголошувались перерви.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва від
04.08.2014 р. у зв'язку з перебуванням судді
Зеленіної Н.І. на лікарняному справу
передано для розгляду судді Прокопенко
Л.В

Ухвалою від 04.08.2014 р. суддею Прокопенко
Л.В. справу прийнято до провадження,
розгляд справи призначено на 19.08.2014 р.

Розпорядженням Заступника голови
господарського суду міста Києва від
11.08.2014 р. у зв'язку з виходом з
лікарняного справу передано для
розгляду судді Зеленіній Н.І.

Ухвалою від 11.08.2014 р. справу прийнято до
провадження суддею Зеленіною Н.І.

Ухвалою від 19.08.2014 р. розгляд справи
відкладено на 16.09.2014 р.

У судове засідання 16.09.2014 р. представник
позивача не з'явися, про причини неявки
суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечив.

У судовому засіданні 16.09.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
заслухавши пояснення представника
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

03.10.2012 р. між Публічним акціонерним
товариством "Страхова компанія "Країна"
(надалі - позивач, Страховик) та ТОВ
«Лізингфінанс» (Страхувальник)
укладено Договір добровільного
страхування наземного транспорту №
49/ТЗ/0000359/2.1.5.1, за яким застраховано
транспортний засіб марки «Форд»,
державний реєстраційний № НОМЕР_1.

26.07.2013 р. в м. Львові трапилась ДТП за
участю транспортних засобів «Форд»,
державний реєстраційний № НОМЕР_1, під
керуванням водія ОСОБА_2, та автомобіля
«Деу», державний реєстраційний №
НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3

Зазначена дорожньо-транспортна
пригода сталася внаслідок порушення
водієм ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього
руху України.

Внаслідок вказаного ДТП було
пошкоджено «Форд», державний
реєстраційний № НОМЕР_1, власнику
вказаного транспортного засобу була
завдана матеріальна шкода, розмір якої
відповідно до Висновку № 128/13
експертного автотоварознавчого
дослідження від 06.08.2013 р., становить 6
174,87 грн.

За страховим випадком - ДТП, що сталась
за участю застрахованого автомобіля,
позивачем було здійснено виплату
страхового відшкодування в розмірі 6
257,53 грн., що підтверджується платіжним
дорученням № 2113 від 17.09.2013 р.

Статтею 27 Закону України «Про
страхування» та статтею 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Таким чином, до позивача перейшло право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Матеріалами справи підтверджується, що
автомобіль «Деу», державний
реєстраційний № НОМЕР_2, яким
спричинено ДТП, що потягнуло нанесення
шкоди, застрахований відповідачем за
Полісом обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АВ/9398387.

Зазначеним Полісом передбачено, що
ліміт відповідальності за шкоду,
заподіяну майну, становить 50 000,00 грн.,
франшиза - 0,00 грн.

Частиною другою статті 1187 Цивільного
кодексу України передбачено, що шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», виплата страхового
відшкодування (регламентна виплата)
здійснюється безпосередньо
потерпілому (іншій особі, яка має право
на отримання відшкодування) або
погодженим з ним особам, які надають
послуги з ремонту пошкодженого майна,
сплатили страхове відшкодування за
договором майнового страхування (крім
регламентної виплати, передбаченої
підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього
Закону), лікування потерпілих та інші
послуги, пов'язані з відшкодуванням
збитків.

Таким чином, відповідач є особою, яка,
відповідно до положень Закону України
«Про обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників
транспортних засобів» зобов'язана
відшкодувати завдану ДТП шкоду у
розмірі та порядку, передбачених
договором обов'язкового страхування
цивільної відповідальності, а до
позивача, як страховика, який виплатив
страхове відшкодування за Договором
добровільного страхування наземного
транспорту № 49/ТЗ/0000359/2.1.5.1, перейшло
право вимоги, яке потерпіла особа мала
до відповідача як особи,
відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні висновки по застосуванню
положень закону містяться у постанові
судової палати у господарських справах
Верховного Суду України від 25.11.08 р.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у разі настання страхового
випадку страховик у межах страхових
сум, зазначених у страховому полісі,
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
включаючи витрати на усунення
пошкоджень, зроблених навмисно з метою
порятунку потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, з
евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди, чи до місця здійснення ремонту
на території України. Якщо
транспортний засіб необхідно, з
поважних причин, помістити на стоянку,
до розміру шкоди додаються також
витрати на евакуацію транспортного
засобу до стоянки та плата за послуги
стоянки.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем заявлено до стягнення з
відповідача суму фактично виплаченого
страхового відшкодування у розмірі 6
257,53 грн., яке здійснено на підставі
рахунку-фактури № СФ-003278 від 12.08.2013 р.

Відповідач у своєму відзиві на позовну
заяву проти такого розміру позовних
вимог заперечує, посилаючись на те, що
відшкодуванню за рахунок відповідача
підлягає сума витрат, пов'язаних з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством, у сумі 6
174,87 грн.

Дослідивши наявні у справі матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спору по сіті, суд
відзначає наступне.

Позивачем здійснено виплату суми
страхового відшкодування у порядку та
розмірі, встановленому Договором
добровільного страхування наземного
транспорту № 49/ТЗ/0000359/2.1.5.1, у
загальному розмірі 6 257,53 грн.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509
Цивільного кодексу України, є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтею 510 Кодексу встановлено, що
сторонами у зобов'язанні є боржник і
кредитор. У зобов'язанні на стороні
боржника або кредитора можуть бути
одна або одночасно кілька осіб. Якщо
кожна із сторін у зобов'язанні має
одночасно і права, і обов'язки, вона
вважається боржником у тому, що вона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони, і одночасно кредитором у тому,
що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного
кодексу України договір є однією із
підстав виникнення зобов'язань та
являється обов'язковим для виконання
сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України
та ст. 193 Господарського кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями і громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.

Приписами ст. 627 ЦК України, відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. У договорах за участю
фізичної особи - споживача
враховуються вимоги законодавства про
захист прав споживачів.

Статтею 628 Кодексу законодавець
визначив, що зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Таким чином, цивільно-правові
відносини між позивачем, як
страховиком, та ТОВ «Лізингфінанс», як
страхувальником, виникли на підставі
укладеного ними Договору
добровільного страхування наземного
транспорту № 49/ТЗ/0000359/2.1.5.1 від 03.10.2012 р.

У той же час, відносини між
відповідачем, як страховиком, та гр.
ОСОБА_3, як страхувальником, виникли на
підставі Полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів № АВ/9398387, який за
умовами чинного законодавства України
являється одним із видів договорів.

Згідно зі ст. 630 ЦК України, договором
може бути встановлено, що його окремі
умови визначаються відповідно до
типових умов договорів певного виду,
оприлюднених у встановленому порядку.
Якщо у договорі не міститься посилання
на типові умови, такі типові умови
можуть застосовуватись як звичай
ділового обороту, якщо вони
відповідають вимогам статті 7 цього
Кодексу.

Отже, порядок, розмір, строк виплати
страхового відшкодування відповідачем
здійснюється у відповідності до умов
Полісу № АВ/9398387, а у разі відсутності
таких умов у Полісі - у відповідності до
вимог Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів».

Як вбачається з приписів ст. 511
Цивільного кодексу України,
зобов'язання не створює обов'язку для
третьої особи. У випадках, встановлених
договором, зобов'язання може
породжувати для третьої особи права
щодо боржника та (або) кредитора.

У той же час, суд, здійснивши аналіз
умов Договору добровільного
страхування наземного транспорту №
49/ТЗ/0000359/2.1.5.1 від 03.10.2012 р., не вбачає
підстав для застосування його положень
до відносин між позивачем та
відповідачем з приводу здійснення
виплати страхового відшкодування.

Так, статтею 14 ЦК України передбачено,
що цивільні обов'язки виконуються у
межах, встановлених договором або
актом цивільного законодавства. Особа
не може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку про те, що на відповідача, як
особу, яка не являється стороною
Договору добровільного страхування
наземного транспорту 49/ТЗ/0000359/2.1.5.1 від
03.10.2012 р., не погоджувала його умов та не
брала на себе жодних зобов'язань за
вказаним Договором, не може бути
покладено зобов'язання Страховика за
Договором, умови якого були погоджені
між позивачем та ТОВ «Лізингфінанс».

При цьому, оскільки зобов'язання
відповідача щодо здійснення
страхового відшкодування виникли
безпосередньо з умов Полісу № АВ/9398387
та вимог чинного законодавства
України, межі виконання таких
зобов'язань регулюються виключно
положеннями Полісу та закону.

Таким чином, враховуючи положення ст. 22
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», яка встановлює
обов'язок страховика відшкодувати у
встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи; та
приписи ст. 29 цього ж Закону, якими
прямо передбачено відшкодування
витрат, пов'язаних з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
суд дійшов висновку про законність та
обґрунтованість стягнення з
відповідача вартості відновлювального
ремонту транспортного засобу з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу, розмір якої становить 6 491,21 грн.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Твердження відповідача про
необхідність вирахування суми
франшизи із вартості матеріального
збитку судом до уваги не приймаються з
підстав їх необґрунтованості та
невідповідності вимогам закону.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вимоги позивача про стягнення з
відповідача 6 174,87 грн. обґрунтованими,
підтвердженими наявними в матеріалах
справи доказами та не спростованими
належним чином та у встановленому
порядку відповідачем, а відтак такими,
що підлягають задоволенню. В решті
позовних вимог належить відмовити.

У відповідності до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "Гарант-Авто" (01042, м. Київ,
провул. Новопечерський, 19/3; ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Країна" (04176, м. Київ, вул.
Електриків, 29-А; ) 6 174
(шість тисяч сто сімдесят чотири) грн. 87
коп. страхового відшкодування та 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 23.09.2014 р.

Суддя
Н.І.
Зеленіна