ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р.Справа № 922/306/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання
Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, м. Харків до Акціонерної
компанії "Харківобленерго" м. Харків
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача ОСОБА_2, м. Харків про
визнання дійсним договору за участю :

позивача - ОСОБА_1, (особисто);

представника позивача - ОСОБА_3, на
підставі угод про надання правової
допомоги від 18.11.2013 року;

представників відповідача - Бєлая І.М.,
за довіреністю № 01-62 юр/8060 від 07.10.2013
року; Шемаев В.В., за довіреністю № 01-42/951
від 06.02.2014 року;

представника третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_6, за довіреністю від 18.09.2013 року;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
до Акціонерної компанії
"Харківобленерго" про визнання дійним
договору. Судові витрати позивач
просить суд покласти на відповідача. В
своїй позовній заяві позивач просить
суд визнати дійсним договір № 036851 на
користування електричною енергією від
14.02.2003 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 та
АК "Харківобленерго".

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 05 лютого 2014
року було прийнято вказану позовну
заяву, порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 03 березня 2014
року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 28.02.2014 року від
представника відповідача надійшов
відзив на позов (вх. № 6932) разом із
документами. В своєму відзиві
відповідач зазначає про те, що договір
від 14.02.2003 року № 036851 припинено
відповідно до п. 7.2 зазначеного
договору, а саме: "У разі якщо споживач
згідно з п.п. 3.3 договору не повідомив
"Електропостачальну організацію" про
припинення дії договору, цей договір
припиняє свою дію та вважається
розірваним з моменту укладення з новим
власником об"єктів договору на
користування електричною енергією".
Також, відповідач зазначає про те, що
02.04.2004 року між відповідачем та
приватним підприємцем ОСОБА_2 укладено
договір про постачання електричної
енергії № 03-7060 для забезпечення потреб
електроустановки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, м. Харків, на підставі
виконаних технічних умов від 18.12.2003
року № 11/616. Відповідно до п. 6.18 ПКЕЕ
укладення договору з позивачем можливе
лише після припинення договору від
02.04.2004 року № 03-7060, укладеного між
відповідачем та приватним підприємцем
ОСОБА_2 Для укладення договору про
постачання електричної енергії
позивач має надати відповідачу серед
інших документів копію документа, яким
визначено право власності на об"єкт,
відповідно до п. 5.4 ПКЕЕ. Враховуючи
викладене, відповідач вважає, що
укладення договору на постачання
електричної енергії з позивачем
можливе після розірванні договору з
попереднім споживачем та надання їм
документів необхідних для укладення
договору, у зв"язку з чим просить суд
відмовити в задоволенні позову.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 03.03.2014 року
відповідач супровідним листом (вх. №
7095) надав докази направлення копії
позовної заяви та доданих до неї
документів на адресу відповідача.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 03.03.2014 року
відповідач супровідним листом (вх. №
7096) надав копію заяви позивача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 03.03.2014 року
розгляд справи було відкладено на
17.03.2014 року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 14.03.2014 року від
позивача надійшли додаткові пояснення
та заперечення на відзив відповідача
(вх. № 8611), в яких він вказує на те, що
позивач не сплачував за електричну
енергію на свій особистий рахунок та не
був попереджений та відключений за
несплату згідно з п. 4.6 договору
постачання № 036851 від 14.02.2013 року, то він
і не отримував в цей період електричну
енергію, що не може привести до
розірвання договору зі "Споживачем" за
умовами цього договору. Також позивач
зазначає про те, що такі дії
відповідача щодо незаконного
розірвання договору № 036851 та
бездіяльність в частині
неповідомлення взагалі "Споживача" про
розірвання цього договору призвели,
насамперед, до того, що позивач не був
обізнаний та не міг вчасно втрутитися і
захистити свої права, продовжуючи
передавати гроші на оплату електричної
енергії, як тепер з`ясувалось, вже за
іншим договором. Тепер з цих же підстав
позивач не має змоги користуватись
електричною енергією в своїх
приміщеннях. У зв`язку з викладеним,
позивач просить суд визнати дійсним
договір № 036851 про користування
електричною енергією від 14.02.2003 року
між позивачем та відповідачем та
стягнути з відповідача судові витрати.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 17.03.2014 року
представник позивача надав відзив на
позов (вх. № 8661), в якому зазначає про те,
що у відповідача відсутні докази
розірвання договору № 036851 від 14.02.2003
року. Крім того, відповідач вказує на
те, що враховуючи той факт, що визнання
договору дійсним не передбачено жодним
із способів захисту цивільних та
господарських прав та інтересів та не
встановлено законом або договором,
просить суд відмовити в задоволенні
позову.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 17.03.2014 року
залучено до участі у справі в якості
третьої особі, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - суб`єкта
підприємницької діяльності фізичну
особу ОСОБА_2; розгляд справи було
відкладено на 01.04.2014 року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 01.04.2014 року від
представника позивача супровідним
листом (вх. № 11012) надійшли документи
для долучення до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 01.04.2014 року від
представника третьої особи надійшов
відзив на позовну заяву про визнання
дійсним договору (вх. № 11046), в якому
останній вказує на те, що рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 17.04.2013 року суд зобов`язав ОСОБА_1
обладнати самостійними системами
водопостачання, каналізації, опалення,
електропостачання свої приміщення.
Згідно рішення апеляційного суду м.
Харкова від 17.04.2013 року вбачається, що
ОСОБА_1 звертався до АК
"Харківобленерго" , яке йому роз`яснило
порядок замовлення, виготовлення та
затвердження проектної документації
щодо самостійного електропостачання
нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 в м.
Харкові. Зазначений лист було
покладено в основу рішення суду,
внаслідок чого судом і було прийняте
рішення, яким ОСОБА_1 було зобов`язано
обладнати свої приміщення
самостійними системами
водопостачання, каналізації, опалення,
електропостачання. Таким чином, ОСОБА_2
самостійно, протягом 2004-2006 років було
встановлено та введено в експлуатацію
електромережі, що є предметом судового
розгляду, а рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 24.04.2012
року було встановлено право позивача
обладнати свої приміщення системами
електропостачання. При цьому, ОСОБА_2 за
свої власні кошти було сплачено та
отримано ТУ від 18.12.2003 року № 11/616. За
таких обставин, третя особа вважає, що
позовні вимоги щодо визнання договору
№ 036851 на користування електричною
енергією від 14.02.2003 року не підлягають
задоволенню, у зв`язку з їх
необґрунтованістю та недоведеністю.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні 01.04.2014 року позовні
вимоги підтримали повністю, просили
суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні 01.04.2014 року проти позову
заперечували, просили суд в
задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи в судовому
засіданні 01.04.2014 року проти позову
заперечував, просив суд в задоволенні
позову відмовити повністю.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
учасників судового процесу, суд
встановив наступне.

14.02.2003 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (позивач) та
Акціонерною компанією
«Харківобленерго» (відповідач) було
укладено договір № 036851 на користування
електричною енергією за адресою:
АДРЕСА_1, м. Харків, на підставі
технічних умов від 05.04.2002 року за № 11/616.

Відповідно до п. 2.1 договору відповідач
зобов`язується постачати позивачу
електричну енергію як різновид
товарної продукції в межах 35 кВт
потужності, дозволеної для
використання технічними умовами,
згідно з визначеними позивачем цим
договором умовами та обсягами
постачання електроенергії за тарифами,
що розраховуються в порядку,
установленому Національно. Комісією
регулювання електроенергетики.

Відповідно до п. 7.2 договору, у
разі якщо позивач згідно з п. 3.3
договору не повідомив відповідача про
припинення дії договору, цей договір
припиняє свою дію та вважається
розірваним з моменту укладання з новим
власником об`єктів договору на
користування електричною енергією.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем 02.08.2013 року було
направлено на адресу позивача лист за
вих. № 26Е-03/15-37320 (а.с. 13), в якому
відповідач зазначає про те, що
постачання електричної енергії
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, м. Харків, здійснювалось
відповідно до умов договору про
постачання електричної енергії, що був
укладений 14.02.2003 року. Договірні
відносини припинені 03/2004.

Крім того, 02.04.2004 року між Акціонерною
компанією «Харківобленерго»
(відповідач) та суб`єктом
підприємницької діяльності фізичною
особою ОСОБА_2 (третя особа, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача) було
укладено договір про постачання
електричної енергії № 03-7060, у
відповідності до умов якого відповідач
постачає електричну енергію третій
особі, а третя особа оплачує
відповідачу її вартість та здійснює
інші платежі згідно з умовами цього
договору та додатками до договору, що є
його невід`ємними частинами.

Відповідно до додатку № 3.1 до договору
встановлено перелік місць
встановлення розрахункових приладів
та тарифів, що застосовуються при
проведенні розрахунків за спожиту
електричну енергію, а саме: АДРЕСА_1, м.
Харків (а.с. 49).

Листом від 23.01.2014 року за вих. №
06-46Е/42юр-2641 було повідомлено позивача
про те, що відповідно до п. 6.18 ПКЕЕ
укладення договору з позивачем можливе
тільки після припинення договору від
02.04.2004 року № 03-7060, укладеного між
Акціонерною компанією
«Харківобленерго» (відповідач) та
суб`єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_2 (третя особа, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача).

З твердженням позивача, внаслідок
незаконного розірвання у 2004 році
відповідачем договору № 036851 на
користування електричною енергією від
14.02.2003 року та відсутності чинного між
позивачем та відповідачем договору на
поставку електричної енергії, позивач
на має можливості повноцінно
користуватися своїм нежитловим
приміщенням за адресою м. Харків,
АДРЕСА_1, використовувати його за
призначенням, підключити сигналізацію
через те, що позивач не може отримувати
безпосередньо від відповідача
електричну енергію. Внаслідок чого,
позивач вважає, що він позбавлений у
відповідності до ст. 319 ЦК України,
права володіти, користуватися,
розпоряджатися своїм майном на власний
розсуд.

Такі обставини, на думку позивача,
свідчать про порушення його прав та
охоронюваних законом інтересів і є
підставою для їх захисту у судовому
порядку.

В своїх запереченнях відповідач
зазначає, що у нього відсутні докази
розірвання договору № 036851 від 14.02.2003
року. Крім того, відповідач вказує на
те, що враховуючи той факт, що визнання
договору дійсним не передбачено жодним
із способів захисту цивільних та
господарських прав та інтересів та не
встановлено законом або договором,
просить суд відмовити в задоволенні
позову.

Надаючи правову кваліфікацію доказам
які надані сторонами та викладеним
обставинам з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог і
заперечень проти них суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Згідно абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України ч.2 ст.20 ГК
України суд може захистити цивільне
право або інтерес способами, що
встановлені договором або законом.

В даному разі предмет позову в частині
вимог позивача про визнання договору
дійсним не відповідає способам захисту
права, передбаченим законом. Такий
спосіб захисту не міститься в
переліках способів захисту права, що
визначені в ст.16 ЦК України та ст.20 ГК
України, не передбачений він й іншими
нормами права.

Також, в матеріалах справи відсутні
докази того, що такий спосіб захисту
був передбачений договором сторін. Це
свідчить про відсутність у суду
правових підстав для застосування
обраного позивачем способу захисту
права і унеможливлює задоволення
позову в частині такого предмету.

Визнання договору дійсним не є спором
про наявність чи відсутність
цивільного права, а заявлена позовна
вимога не є позовом про визнання.
Зазначена вимога не може бути
предметом спору та розглядатися
самостійно. Це юридичний факт, який
може бути лише проміжним предметом
доказування у спорі про право цивільне
і застосовуватись лише разом із
способами захисту права, які є дійсно
передбаченими законом чи договором
(припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі тощо).

Такий проміжний статус цієї вимоги
означає, що вона не спроможна привести
спірні відносини до мети, за для якої
покликані способи захисту права - про
відновлення порушеного права.
Застосування судом заходів, які не
приводять до захисту права
неприпустимо, оскільки це суперечить
завданням суду визначеним Законом
України "Про судоустрій та статус
суддів" (Суд, здійснюючи правосуддя, на
засадах верховенства права забезпечує
захист гарантованих Конституцією
України та законами прав і свобод
людини і громадянина, прав і законних
інтересів юридичних осіб, інтересів
суспільства і держави).

Висновок суду про неможливість
застосування способу захисту права,
який не відповідає Закону, договору і
не приводить до відновлення порушеного
права узгоджується з позицією ВГСУ,
викладеною в п.3 Інформаційного листа
від 25.11.2005 р. N 01-8/2229, а також із правовою
позицією ВСУ викладеною в його
постановах від 13.07.2004 у справі №10/732 та
від 14.12.2004 у справі №6/11.

Крім того, господарський суд зауважує,
що нормами ч.3 ст.215 ЦК України, статей 218
- 224 ЦК України передбачена можливість
для визнання правочинів дійсними .

Позивачем у позовній заяві не
зазначені підстави передбачені
статтями 218 -224 ЦК України, для звернення
до суду з відповідною вимогою про
визнання договорів дійсними.

Відповідно до вимог абз. 4 п.13 Постанови
Верховного суд №9 від 06.11.2009 року "Про
судову практику в справах про
визнання угод недійсними", у зв'язку з
недодержанням вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним
лише з підстав, встановлених статтями
218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо
визнання договорів дійсними, в тому
числі заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Крім того, судом встановлено, що
відповідно до п. 7.9 договору № 036851 від
14.02.2003 року договір набирає чинності з
моменту його укладення та вважається
продовженим на наступний рік, якщо за
місяць до закінчення строку його ді не
буде заявлено однією зі сторін про
відмову від цього договору або його
перегляд.

Відповідно до п. 3.3 договору при
припиненні господарчої діяльності
(ліквідації підрозділу, ланки,
припинення ді оренди та ін., що в свою
чергу потребує припинення ді договору
або внесення змін в договір щодо обліку
та розрахунків за спожиту
електроенергію) позивач зобов`язується
повідомити про це відповідача за 7 днів
до наступу означених змін.

Пунктом 7.2 договору у разі, якщо
позивач згідно п. 3.3 договору не
повідомив відповідача про припинення
дії договору, цей договір припиняє свою
дію та вважається розірваним з моменту
укладення з новим власником об`єктів
договору на користування електричною
енергією.

Також судом встановлено, що в
матеріалах справи не міститься
доказів, які б свідчили про припинення
дії договору № 036851 від 14.02.2003 року у
відповідності до вищезазначених
пунктів договору.

Інших підстав для розірвання
вищезазанченого договору, сторонами
передбачено не було.

Крім того, у судовому засіданні
відповідачем було зазначено про те, що
в нього відсутні документи, що
підтверджували б розірвання договору
№ 036851 на користування електричною
енергією № 036851 від 14.02.2003 року, тому суд
приходить до висновку що спірний
договір № 036851 на користування
електричною енергією № 036851 від 14.02.2003
року не припинив свою дію та є діючим.

Водночас, враховуючи вищевикладене та
приймаючи до уваги те, що в даному разі
предмет позову в частині вимог
позивача про визнання договору дійсним
не відповідає способам захисту права,
передбаченим законом, такий спосіб
захисту не міститься в переліках
способів захисту права, що визначені в
ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, тому
суд відмовляє в задоволенні позовних
вимог позивачу, щодо визнання договору
№ 036851 на користування електричною
енергією № 036851 від 14.02.2003 року дійсним.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст.6, 202, 203, 215, 234, 626, 629, Цивільного
кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49,
65, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 04.04.2014 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/306/14