КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р. Справа№ 910/11260/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - Петрунька
І.В.

від відповідача - ОСОБА_3,
ОСОБА_4

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 на рішення Господарського суду
міста Києва від 23.06.2014 року (суддя
Лиськов М.О. )

за позовом Комунального підприємства
по утриманню житлового господарства
Святошинського району м. Києва

до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення грошових
коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач КП по УЖГ Святошинського
району м. Києва звернулося до
Господарського суду м. Києва з позовом
до ФОП ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 23.06.2014 року позовні вимоги
задоволені повністю. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 77 32, 41
грн. основного боргу, 6 598,41 грн. -
інфляційних втрат, 6009,51 грн. - 3 % річних.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій вказує, що
рішення прийнято з порушення норм
матеріального права та при неповному
з`ясуванні обставин, що мають значення
для справи, а тому просить скасувати
рішення Господарського суду м. Києва
від 23.06.2014 року та прийняти нове
рішення, яким в задоволені позовних
вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 18.07.2014 року прийнято
апеляційну скаргу до провадження та
призначено до розгляду у складі суддів:
головуючий Шапран В.В., судді: Андрієнко
В.В., Буравльов С.І.

В судове засідання з`явилися
представники сторін та надали усні
пояснення по справі.

До суду через відділ документального
забезпечення надійшло заперечення на
апеляційну скаргу, в якому зазначено,
що рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим, а тому
просили апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні матеріали
справи, встановив наступне:

01.10.2007 між позивачем (надалі - абонент)
та відповідачем (далі по тексту -
субабонент), був укладений договір № 19/7
про надання комунальних послуг.

Відповідно до п.1.1 договору абонент
зобов'язаний забезпечувати
субабонента комунальними послугами,
необхідними для задоволення
господарсько-побутових потреб
субабонента та інших потреб,
передбачених даним договором, з
урахуванням специфіки діяльності
субабонента.

Пунктом 5.5 договору визначено, що
реорганізація балансоутримувача чи
орендаря не визнається підставою для
зміни або припинення дії договору.

Як вбачається з пояснень представника
позивача та доказів, наданих останнім в
суді першої інстанції, відповідач є
власником нежитлового приміщення за
адресою, АДРЕСА_2 та споживає
житлово-комунальні послуги, які надає
Комунальне підприємство по утриманню
житлового господарства Святошинського
району міста Києва.

Відповідно до пункту 1.2 договору
передбачено, що комунальні послуги
постачаються в приміщення площею 431,9
кв.м., за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з п. 2.1.2 договору позивач
зобов'язується надавати відповідачу
комунальні послуги за діючими
розцінками та тарифами.

В свою чергу відповідач зобов'язується
відповідно до п. 2.2.1 договору не пізніше
10 числа місяця, наступного за звітним,
вносити оплату за надані йому послуги
на розрахунковий рахунок позивача.

Позивач, звертаючись із даним позовом
до суду, зазначає, що відповідач, в
супереч умовам укладеного між
сторонами договору, свої зобов`язання
по оплаті наданих комунальних послуг
не виконує і за весь час дії вказаного
договору кошти на рахунок позивача
перераховані не були, в результаті чого
утворилась заборгованість в розмірі
77327,41 грн. за період з 10.10.2008 року по
01.03.2104 року.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання, які мають ознаки
договору про надання послуг, згідно
якого, в силу ст. 901 Цивільного кодексу
України виконавець зобов'язується за
завданням другої сторони замовника
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором (ст. 903 Цивільного кодексу
України).

Згідно з положеннями статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач, заперечуючи проти
заявленого позову, обґрунтовую це тим.
що по-перше зазначений позивачем
договір бук укладений не з ФОП ОСОБА_3, а
з ПП «Старостін», про що саме зазначено
в преамбулі договору від 01.10.2007 року,
сторінки договору підпису не містять, а
отже виникають сумніви щодо
справжності даного договору.

По-друге, договір, що був укладений між
сторонами не відповідає умовам
типового договору про надання
житлово-комунальних послуг, а отже він
вважається неукладеним, що виключає
обов`язок відповідача сплачувати кошти
за цим договором.

Крім того, представником відповідача в
судовому засіданні апеляційної
інстанції були надані пояснення
стосовно того, що ФОП ОСОБА_3 не
отримував послуг, що є предметом
договору від 01.10.2007 року, оскільки
опалення приміщення та гаряче
водопостачання приміщення відповідача
здійснювалось через встановлений
бойлер.

Колегія суддів, вивчивши докази, надані
представником апелянта на
підтвердження своїх заперечень, вважає
доводи безпідставними,
необґрунтованими та не доведеними у
встановленому законом порядку,
виходячи з наступного.

Стосовно підписання сторонами
договору варто зазначити, що в
преамбулі договору зазначено, що він
підписаний між: КП по УЖГ
Святошинського району м. Києва та
приватним підприємством «Старостін» в
особі директора ОСОБА_3, в кінці договір
підписаний зі сторони субабонента -
ОСОБА_3 та скріплено печаткою СПД
ОСОБА_3, в додатку № 1 до договору № 19/7,
що є невід`ємною частиною основного
договору, в графі «найменування»
зазначено субабонентом: ПП ОСОБА_3,
даний додаток також підписаний та
скріплений печаткою СПД ОСОБА_3

Все вище зазначене вказує на те, що
договір про надання
житлово-комунальниїх послуг укладався
та був підписаний саме з відповідачем
по даній справі, а саме ФОП ОСОБА_3,
а отже підлягає виконанню.

Колегія суддів не приймає до уваги
зауваження представника, що зазначений
договір вважається неукладеним,
оскільки він не відповідає умовам
типового договору про надання
житлово-комунальних послуг, оскільки
дане не підтверджено достатніми та
допустимими доказами по справі.
Сторона по справі не зверталася з
позовом до суду про визнання такого
договору недійсним чи неукладеним, не
висловлювала заперечень щодо того, що
підпис на договорі та печатка не
належать відповідачу ОСОБА_3

Крім того, посилання сторони на ч.1 ст.
638 ЦК України як на підставу визнання
договору № 19/7 неукладеним є не
доречним, оскільки зміст вказаної
статті зазначає, що договір вважається
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Зважаючи на те, що відповідачем даний
договір був підписаний та скріплений
печаткою без зауважень, підстави для
зазначення того, що сторони не досягли
згоди з усіх істотних умов договору -
відсутні.

На підтвердження того, що відповідач не
отримував послуг з опалення та
гарячого водопостачання,
представником в суді апеляційної
інстанції були наданій акти огляду
приміщення та фотозйомка даного
приміщення за адресою: АДРЕСА_2.

Проте дані докази не приймаються
колегією суддів, оскільки вони не є
належними та допустимими в розумінні
норм господарського процесуального
кодексу України, дані акти складені в
присутності осіб лише зі сторони
відповідача, представники позивача при
цьому не були присутні, крім того
стороною не надано доказів того, що
вказані фото були здійсненні саме в
приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, а не в
будь-якому іншому місці.

Також, відповідач заперечуючи проти
заявленого позову, зазначає, що ОСОБА_3
не є власником приміщення з вересня 2011
року, відповідно до договору дарування,
укладеного між ним та третьою особою, а
отже не отримував безпосередньої
вказані послуги, а тому не має й
зобов`язання щодо їх сплати.

Колегія суддів не погоджується з таким
запереченням представника апелянта,
оскільки відповідно до п. 5.4 договору
від 01.10.2007 року у разі відсутності заяви
однієї із сторін про припинення чи
зміну умов цього договору після
закінчення строку його чинності
протягом одного місяця, він вважається
продовженим на той саме термін і на тих
самих умовах. Які були передбачені цим
договором.

Пунктом 5.3 договору визначено, що даний
договір може бути розірваним за
ініціативою однієї із сторін за
рішенням Господарського суду міста
Києва у випадках, передбачених чинним
законодавством.

Як вбачається з пояснень, наданих
представником позивача в суді
апеляційної інстанції, та не
заперечувалось відповідачем та його
представником, останній не звертався
до КП по УЖГ Святошинського району м.
Києва із заявою про припинення дії
договору, відповідних документів про
зміну власника приміщення також
позивачу не надавав, із позовом до
Господарського суду міста Києва про
розірвання договору про надання
житлово-комунальних послуг не
звертався, а отже договір, зважаючи на
зазначені п. договору, «автоматично»
продовжував свою дію на наступний
строк, а тому зазначений договір
дарування не звільняє відповідача від
виконання своїх зобов`язань зі сплати
наданих позивачем послуг.

Апелянтом в апеляційній скарзі подана
заява про застосування позовної
давності до вимог позивача про
стягнення основного боргу та штрафних
санкцій, мотивована ст. 257 ЦК України.

Представник позивача заперечував
проти заявленого та таких доказів, що
були надані відповідачем вище,
зазначаючи, що відповідно до п.21.1
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» у суді
апеляційної інстанції заявити про
сплив позовної давності може сторона у
спорі, яка доведе неможливість подання
відповідної заяви у суді першої
інстанції, зокрема якщо відповідну
сторону не було належним чином
повідомлено про час і місце розгляду
справи місцевим господарським судом.

Колегія суддів, дослідивши наявні
матеріали справи, встановила, що в
справі відсутні будь-які належні
докази того, що відповідач
повідомлявся про день та час розгляду
позовної заяви КП по УЖГ
Святошинського району м. Києва про
стягнення боргу за договором про
надання послуг в суді першої інстанції.

Згідно ухвали суду про порушення
провадження по справі від 11.06.2014 року,
розгляд позовної заяви був призначений
на 23.06.2014 року і в даному судовому
засіданні суддею було постановлено
оскаржуване рішення.

Вище зазначене дає підстави погодитися
із твердженням відповідача, що він був
позбавлений можливості надати всі
необхідні докази та подати заяву про
застосування позовної давності в суді
першої інстанції, а тому колегія суддів
приймає заяву апелянта.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об`єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи і їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу
України, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу
України визначено, що позовна давність
- це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня
коли особа довідалась або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу,яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної
давності, про застосування якої
стороною заявлено у спорі є підставою
для відмови у позовію

Зважаючи на зазначені норми та
наявність відповідної заяви апелянта,
колегія суддів застосовує позовну
давність до вимог КП по УЖГ
Святошинського району м. Києва за
період з 01.10.2008 року по 06.06.2011 року,
оскільки позивач звернувся із позовом
до суду лише 06.06.2014 року.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Оскільки відповідачем не було належним
чином спростовано докази надані
позивачем на існування заборгованості
за договором № 19/7 про надання
житлово-комунальних послуг, вимога
останнього про стягнення основного
боргу підлягає задоволенню частково, з
урахуванням заяви про застосування
позовної давності, а саме за період з
11.06.2011 року по 01.03.2014 року в розмірі. 43390,47
грн.

Крім того, позивач просив стягнути
інфляційні втрати та 3% річних за
прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

Дана вимога також підлягає частковому
задоволенню, з урахуванням позовної
давності, а саме: інфляційні втрати в
розмірі 416,98 грн. та 3% річних в сумі 1669,19
грн.

Колегією суддів не досліджуються
матеріали справи на сторінках 95-124,
оскільки документи на вказаних
сторінках жодним чином не стосуються
спору між КП по УЖГ Святошинського
району м. Києва та ОСОБА_3 у справі №
910/11260/14.

Відповідно до п.3 ч.1. ст. 103 ГПК України,
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має права
скасувати рішення повністю або
частково і прийняте нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню, а рішення
Господарського суду міста Києва від
23.06.2014 року по справі № 910/11260/14 - зміні.

В процесі розгляду апеляційної скарги,
представником відповідача до суду була
подана заява про компенсацію витрат на
послуги адвоката.

Згідно ст. 44 ГПК України судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов`язаних
з оглядом, дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інші
витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до ч.5 ст. 49 ГПК України, суми,
які підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов`язані з розглядом справи при
частковому задоволенні позову на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог

Згідно із п.6.3 Постановою Пленуму
Вищого господарського суду України № 7
від 21.02.2013 року « Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України» витрати позивачів та
відповідачів, пов`язані з оплатою ними
послуг адвокатів з надання правової
допомоги щодо ведення справи в
господарському суді, розподіляються
між сторонами на загальних підставах,
визначених ст. 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригінала ордеру адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

Як вбачається з доданих до заяви
документів, відповідачем належним
чином підтверджені понесені ним
витрати на послуги адвоката.

Таким чином, заява ФОП ОСОБА_3 про
компенсацію витрат на послуги адвоката
підлягає частковому задоволенню,
пропорційно задоволеним вимогам.

Відповідно до викладеного, керуючись
ст. 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 23.06.2014 року по справі № 910/11260/14
- змінити. Викласти резолютивну частину
рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи підприємця
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер: НОМЕР_1) з будь-якого рахунку
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення на користь
Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Святошинського району м. Києва (03179, м.
Київ, вул. Прилужна, будинок 6;
ідентифікаційний код 03366552) основний
борг в розмірі 43390,47 грн., інфляційні
втрати в сумі 416,98 грн. та 3% річних в сумі
1669,19 грн., та судовий збір за подання
позовної заяви в розмірі 923,84 грн.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.»

Стягнути з Комунального підприємства
по утриманню житлового господарства
Святошинського району м. Києва (03179, м.
Київ, вул. Прилужна, будинок 6;
ідентифікаційний код 03366552) на користь
Фізичної особи підприємця ОСОБА_3
(АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер:
НОМЕР_1) судовий збір за подання
апеляційної скарги в розмірі 451,58 грн.
та витрати на послуги адвоката в
розмірі 13447,05 грн.

Видати судові накази. Видачу наказів
доручити Господарському суду міста
Києва

Матеріали справи № 910/11260/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко