ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

12 вересня 2014 року Справа № 927/257/13-г

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіМележик
Н.І.,суддів:Вовка І.В., Запорощенка М.Д.,
Кочерової Н.О., Самусенко
С.С.,розглянувши заявуПриватного
автотранспортного підприємства
"Інтрансавтострой"про перегляд
Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 19.02.2014у
справі№ 927/257/13-гза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Інтрансавтострой"доПублічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль"за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача1.ОСОБА_1;
2.Приватного автотранспортного
підприємства
"Інтрансавтострой"проприпинення
зобов'язань та визнання відсутнім
права

В С Т А Н О В
И В:

Рішенням господарського суду
Чернігівської області від 08.08.2013 у
справі №927/257/13-г у задоволенні позовних
вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтрансавтострой"
відмовлено повністю; визнано недійсною
з моменту укладення додаткову угоду
від 28.04.2005 до генеральної кредитної
угоди №010/12/135 від 29.12.2004 між Акціонерним
поштово-пенсійним банком "Аваль" та
Приватним виробничо-комерційним
підприємством "Інтрансавтострой".

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 рішення
господарського суду Чернігівської
області від 08.08.2013 змінено в частині
розподілу судових витрат.

Постановою Вищого господарського суду
України від 19.02.2014 у даній справі
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 16.12.2013 та
рішення господарського суду
Чернігівської області від 08.08.2013
залишено без змін.

Приватне автотранспортне підприємство
"Інтрансавтострой" звернулося із
заявою про перегляд Верховним Судом
України постанови Вищого
господарського суду України від 19.02.2014
у справі № 927/257/13-г, в якій заявник
просить скасувати зазначену постанову,
постанову суду апеляційної та рішення
суду першої інстанції, прийняти нове
судове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 19.02.2014
у справі №5011-35/15336-2012, від 31.10.2012 у справі
№16/35, від 20.07.2010 у справі №2-24/6184-2009, від
09.10.2013 у справі у справі №5009/4401/12,
мотивовано неоднаковим застосуванням
Вищим господарським судом України
одних і тих самих норм матеріального
права, внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Разом з тим, заявником подано
клопотання про поновлення пропущеного
процесуального строку для звернення із
заявою, яке колегія суддів визнає
таким, що підлягає задоволенню.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
вважає необхідним допустити справу до
провадження Верховного Суду України з
таких підстав.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно з
підстав неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах, або встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Відповідно до статті 203 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається; у
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним; якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частиною третьою статті 92 ЦК України
встановлено, що орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. У відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Як вбачається зі змісту постанови від
19.02.2014 у справі №927/257/13-г, про перегляд
якої подано заяву, Вищий господарський
суд України дійшов висновку про
наявність підстав для задоволення
позову щодо визнання додаткової угоди
до генеральної кредитної угоди
недійсною з моменту укладення,
оскільки вона укладена представником
відповідача (президентом банку) з
перевищенням наданих йому повноважень.
Такого висновку суд касаційної
інстанції дійшов незважаючи на те, що
судами попередніх інстанцій не було
встановлено будь-яких обставин
стосовно того, що на момент вчинення
оспорюваного правочину товариство
(позивач) знало чи за всіма обставинами
не могло не знати про обмеження
повноважень президента банку для
вчинення правочинів від імені банку
(відповідача).

Водночас у постанові Вищого
господарського суду України від 09.10.2013
у справі у справі №5009/4401/12, на яку
посилається заявник, у подібних
правовідносинах, що і у постанові про
перегляд якої просить заявник, суд
касаційної інстанції, враховуючи те, що
оспорювані правочини теж були укладені
представником позивача (головою
правління) з перевищенням повноважень,
дійшов протилежного висновку щодо
відмови в задоволенні первісного
позову про визнання недійсними
кредитного договору, договору іпотеки
та додаткових угод до них, оскільки
банк (відповідач) на момент вчинення
оспорюваних правочинів не знав і не міг
знати про недостовірність відомостей
стосовно керівника товариства
(позивача) та про відсутність у нього
повноважень для вчинення правочинів
від імені товариства.

Таким чином, зі змісту наведених
постанов вбачаються ознаки
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення суду касаційної
інстанції у подібних правовідносинах,
що є підставою для допуску даної справи
до провадження Верховного Суду
України.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 86, 11116, 11121 ГПК України, Вищий
господарський суд України

У Х В А Л И
В:

1. Відновити строк для подання заяви про
перегляд Верховним судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 19.02.2014 у справі №927/257/13-г.

2. Допустити справу №927/257/13-г до
провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддяН. МележикСудді:І. Вовк
М. Запорощенко Н. Кочерова С.
Самусенко