м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/5020/14 08.09.14Колегія суддів у
складі головуючого судді Отрош І.М.,
суддів Літвінової М.Є., Сташківа Р.Б.,
розглянувши матеріали справи

за позовом Колективного підприємства
"Завод залізобетонних виробів № 1"

до Публічного акціонерного
товариства "Дельта Банк"

Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк"

про стягнення 560000 грн. 00 коп.

Представники сторін:

від позивача: Приходько Я.Б. -
представник за довіреністю б/н від
22.03.2013;

від відповідача 1: Мединський М.М. -
представник за довіреністю б/н від
07.06.2013;

від відповідача 2: Передереєв В.Г. -
представник за довіреністю № 6125-О від
23.12.2013.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

25.03.2014 до Господарського суду м. Києва
надійшла позовна заява Колективного
підприємства "Завод залізобетонних
виробів № 1" з вимогами до Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
та Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" про
стягнення 560000 грн. 00 коп.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що в порушення норм
чинного законодавства України та
укладеного між Колективним
підприємством "Завод залізобетонних
виробів № 1" та Публічним акціонерним
товариством комерційним банком
"Приватбанк" Договором № 001502 про
розрахунково-касове обслуговування
поточних рахунків в національній та
іноземній валюті від 02.04.1999,
відповідачем 2 було безпідставно
списано з розрахункового рахунку
позивача 560000 грн. 00 коп. на користь
ОСОБА_4, чий банківський рахунок був
відкритий в Публічному акціонерному
товаристві "Дельта Банк".

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 27.03.2014 порушено провадження у
справі № 910/5020/14 та справу призначено до
розгляду на 11.04.2014.

11.04.2014 до відділу діловодства
Господарського суду м. Києва від
позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 11.04.2014 представник
відповідача 1 подав відзив на позовну
заяву, в якому просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог
Колективного підприємства "Завод
залізобетонних виробів № 1", виходячи з
того, що Публічним акціонерним
товариством "Дельта Банк" не
порушувалися права та інтереси
позивача, оскільки відповідач 1,
зараховуючи грошові кошти в розмірі
560000 грн. 00 коп. на рахунок ОСОБА_4,
виконував свої обов'язки, які покладені
на нього законодавством України, та не
мав правових підстав не здійснювати
вказану фінансову операцію.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 11.04.2014 розгляд справи відкладено на
12.05.2014, у зв'язку із неявкою в судове
засідання представника відповідача 2
та неподанням ним витребуваних
доказів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 12.05.2014 розгляд справи продовжено на
п'ятнадцять днів та відкладено на
02.06.2014, у зв'язку із необхідністю
подання додаткових доказів по справі.

02.06.2014 до відділу діловодства
Господарського суду м. Києва від
відповідача 2 надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду.

У відповідності до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, для дослідження та оцінки
доказів по справі у судовому засіданні
02.06.2014 оголошено перерву до 06.06.2014.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 06.06.2014 призначено колегіальний
розгляд справи № 910/5020/14.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду м. Києва від 06.06.2014
розгляд справи № 910/5020/14 доручено
здійснювати колегіально у складі:
головуючий суддя Отрош І.М., суддя
Паламар П.І., суддя Сташків Р.Б.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.06.2014 колегією суддів справу
прийнято до провадження та призначено
до розгляд на 21.07.2014.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
21.07.2014 розгляд справи № 910/5020/14 доручено
здійснювати колегіально у складі:
головуючий суддя Отрош І.М., суддя
Літвінова М.Є., суддя Сташків Р.Б.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 колегією суддів справу
прийнято до провадження.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 21.07.2014 розгляд справи відкладено на
11.08.2014, у зв'язку із неявкою в судове
засідання представника відповідача 2
та неподанням ним витребуваних доказів

11.08.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача 1 надійшов відзив на
позовну заяву, в якому Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк "Приватбанк" просило суд відмовити
у задоволенні позову Колективного
підприємства "Завод залізобетонних
виробів № 1" посилаючись на те, що
питання стягнення грошових коштів у
розмірі 560000 грн. 00 коп. має вирішуватись
в рамках кримінального провадження,
оскільки майнова шкода, завдана
кримінальним правопорушенням або
іншим суспільно небезпечним діянням
відшкодовується в порядку
кримінального провадження.

У відповідності до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України, для дослідження та оцінки
доказів по справі у судовому засіданні
11.08.2014 оголошено перерву до 08.09.2014.

08.09.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача 1 надійшли додаткові
документи у справі.

У судовому засіданні 08.09.2014 представник
позивача надав письмові пояснення по
справі, які долучено до матеріалів
справи; позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, надав усні пояснення.

Представники відповідача 1 та
відповідача 2 у судовому засіданні
08.09.2014 проти позову заперечили, надали
усні пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 08.09.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані суду докази
та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

02.04.1999 між Комерційним банком
«Приватбанк», який змінив своє
найменування на Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
"Приватбанк", (банк) та Колективним
підприємством "Завод залізобетонних
виробів № 1" (клієнт) укладено Договір №
001502 про розрахунково-касове
обслуговування поточних рахунків в
національній та іноземній валюті
(Договір), предметом якого є відкриття
поточного рахунку (рахунків) в банку на
підставі інструкції Національного
банку України «Про відкриття банками
рахунків в національній та іноземній
валюті» і діючого законодавства;
виконання всіх видів розрахункових та
касових операцій, передбачених режимом
поточного рахунку в національній або
іноземній валюті.

Відповідно до п. 2.1.2 Договору, банк
зобов'язується здійснювати
розрахункове і касове обслуговування
клієнта і проводити за його дорученням
розрахункові і касові операції,
передбачені режимом відкритого йому
рахунку (рахунків).

Відносини з клієнтом, який експлуатує
програмний комплекс «Банк-Клієнт»,
регламентуються окремим договором (п.
2.1.7 Договору).

Згідно з п.п. 6.1 та 6.4 Договору, строк дії
Договору становить 1 рік з моменту його
підписання; договір вважається
продовженим на той же строк, якщо жодна
з сторін не заявляє про його розірвання
за 20 днів до його закінчення.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного
кодексу України, за договором
банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

Частиною 3 ст. 1066 Цивільного кодексу
України встановлено, що банк не має
права визначати та контролювати
напрями використання грошових коштів
клієнта та встановлювати інші, не
передбачені договором або законом,
обмеження його права розпоряджатися
грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1068 Цивільного кодексу
України, банк зобов'язаний вчиняти для
клієнта операції, які передбачені для
рахунків даного виду законом,
банківськими правилами та звичаями
ділового обороту, якщо інше не
встановлено договором банківського
рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати
грошові кошти, що надійшли на рахунок
клієнта, в день надходження до банку
відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
встановлений договором банківського
рахунка або законом. Банк зобов'язаний
за розпорядженням клієнта видати або
перерахувати з його рахунка грошові
кошти в день надходження до банку
відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом.

Банк може списати грошові кошти з
рахунка клієнта на підставі його
розпорядження (ст. 1071 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ст. 1073 Цивільного кодексу
України, у разі несвоєчасного
зарахування на рахунок грошових
коштів, що надійшли клієнтові, їх
безпідставного списання банком з
рахунка клієнта або порушення банком
розпорядження клієнта про
перерахування грошових коштів з його
рахунка банк повинен негайно після
виявлення порушення зарахувати
відповідну суму на рахунок клієнта або
належного отримувача, сплатити
проценти та відшкодувати завдані
збитки, якщо інше не встановлено
законом.

Як встановлено судом, з розрахункового
рахунку позивача № 050, відкритого
у Кременчуцькому відділені
Полтавського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк»,
були перераховані грошові кошти згідно
платіжних доручень № № 725 та 726,
сформованих з використанням системи
«Клієнт-Банк», на рахунок НОМЕР_2,
відкритий на ім'я ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в АТ
«ДельтаБанк» в сумі 460000 грн. 00 коп., з
призначенням платежу: за земельну
ділянку згідно з договором
купівлі-продажу земельної ділянки №
б/н від 12.10.2011, та 100000 грн. 00 коп.,
призначення платежу: повна оплата за
земельну ділянку згідно договору
купівлі-продажу б/н від 12.10.2011, які були
проведені відповідачем 2 того ж дня.

Листом від 20.10.2011 вих. № 599 КП «Завод
залізобетонних виробів № І»
звернулось до відповідача 2 з проханням
повернути кошти на рахунок позивача.
Проте у поверненні коштів відповідач 2
відмовив, повідомивши про це листом №
30.1.0/2-2011020/1880 від 10.11.2011 року.

За заявою директора Колективного
підприємства "Завод залізобетонних
виробів № 1" щодо незаконного
переведення грошових коштів в сумі 560000
грн. 00 коп. 27.10.2011 порушена кримінальна
справа № 113325051 та прийнята до
провадження старшим слідчим в ОВС СВ
Кременчуцького МУ УМВС України в
Полтавській області старшим
лейтенантом Скляренком А.В., досудове
слідство по якій було зупинено 15.12.2011 на
підставі п. 3 ст. 206 КПУ України.

Крім того, рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 22.03.2013 у
справі № 1326/799/2012 (2/465/257/13), залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 04.06.2013, у
задоволенні позовних вимог
Колективного підприємства "Завод
залізобетонних виробів № 1" до ОСОБА_4
про стягнення 100000 грн. 00 коп.
відмовлено. При цьому, в рішенні суд
зазначив, що відповідачу ОСОБА_4 не
перераховувались кошти у сумі 100000 грн.
00 коп. на розрахунковий рахунок у
Публічному акціонерному товаристві
"Дельта Банк", і взагалі у відповідача
нема відкритих рахунків у Публічному
акціонерному товаристві "Дельта Банк".
Відповідно до проведеної перевірки
працівниками ВДСБЕЗ Кременчуцького МУ
коштами списаними з рахунку
Колективного підприємства "Завод
залізобетонних виробів № 1" заволоділа
невідома особа.

Звертаючись до Господарського суду
міста Києва з даним позовом, Колективне
підприємство "Завод залізобетонних
виробів № 1" повідомило, що воно жодного
договору, в тому числі і договору
купівлі-продажу земельної ділянки б/н
від 12.10.2011, з ОСОБА_4 не укладало, не
оформляло доручень № № 725, 726 від 12.10.2011
року та не надавало доручення
відповідачу2 на списання коштів на
користь ОСОБА_4

Крім того, позивач наголосив, що
доручення на перерахування коштів з
власного розрахункового рахунку на
рахунок ОСОБА_4 у сумі 560000 грн. 00 коп.
ніколи не надавались. Платіжні
доручення № № 725, 726 від 12.10.2011,
сформовані у системі «Банк-Клієнт»,
позивачем не складались та не
направлялись відповідачу 2 і не могли
бути прийняті банком в якості
доручення на списання.

Також позивач зазначив, що жодного
договору між позивачем та відповідачем
2 про використання системи
дистанційного обслуговування або
експлуатацію комплексу «Банк-Клієнт»,
як це передбачено п. 2.1.7 Договору, не
укладалось, а за таких обставин
відповідач 2 не мав правових підстав
для списання коштів з розрахункового
рахунку позивача на підставі
розрахункових документів (платіжних
доручень № № 725, 726 від 12.10.2011), отриманих
через систему дистанційного
обслуговування.

Позовні вимоги до відповідача 1
вмотивовані тим, що Франківським
районним судом встановлено, що у ОСОБА_4
у 2004 році було викрадено паспорт серії
НОМЕР_3, виданий Франківським РВ ЛМУ ГУ
УМВС України у Львівській області 18
березня 1996 року, що підтверджується
довідкою СГІРФО Франківським РВ ЛМУ ГУ
УМВС України у Львівській області вих.
№ 71/Т-25.

Публічне акціонерне товариство "Дельта
Банк" зазначений паспорт зарахувало до
списку паспортів, за якими клієнти не
зможуть у подальшому скористуватись
послугами споживчого кредитування.

Позивач зазначив, що відповідачем 1
було зараховано кошти у сумі 560000 грн. 00
коп. не на рахунок отримувача платежу,
оскільки у ОСОБА_4 рахунку у
відповідача 1 не було, а на якийсь інший
рахунок, попри розбіжності в особі
отримувача платежу. З зазначених
коштів 460000 грн. 00 коп. в той же день було
знято готівкою невідомою особою, а 100000
грн. 00 коп. знаходяться у відповідача 1 і
станом на день розгляду справи у суді.

Таким чином, в порушення вимог ст. 64
Закону України «Про банки та
банківську діяльність» відповідач 1 не
ідентифікував належним чином свого
клієнта, чим зробив неможливим
стягнення коштів з особи, яка фактично
заволоділа грошовими коштами позивача,
оскільки відкрив банківський рахунок
не ідентифікованій особі, яка
внаслідок таких дій відповідача 1
легалізувала отримані злочинним
шляхом 460000 грн. 00 коп.

До того ж, у відповідності до ст. ст. 15, 16
Закону України «Про запобігання та
протидію легалізації ( відмивання)
доходів, отриманих злочинним шляхом»
операція з отримання коштів на рахунок
та зняття цих коштів готівкою на суму
460000 грн. 00 коп. підпадає під ознаки п.п.
10, 11 ст. 15 зазначеного Закону як
операція, що підлягає обов'язковому
фінансовому моніторингу.

Тобто, як стверджує позивач, відповідач
1, у відповідності до ст. 17 вказаного
закону мав зупинити зазначену операцію
та повідомити про неї Державну службу
фінансового моніторингу України яка, в
свою чергу, мала право призупинити
операцію з отримання коштів готівкою
та, відповідно, запобігти легалізації
зазначених коштів шляхом повідомлення
про операцію правоохоронним органам,
які, у відповідності до
кримінально-процесуального
законодавства, мали запобігти вчиненню
зазначеного злочину.

Проте, на думку позивача, відповідач 1,
належним чином не ідентифікувавши
клієнта, надав можливість в цей же день
зняти невідомій особі кошти у сумі 460000
грн. 00 коп., а 100000 грн. 00 коп. знаходяться
у відповідача 1 і до сьогоднішнього
часу без правових підстав.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу
України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Аналіз вказаної норми права дає
підстави для висновку, що цей вид
позадоговірних зобов'язань породжують
такі юридичні факти: 1) набуття особою
майна або його збереження за рахунок
іншої особи; 2) відсутність для цього
правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до постанови судових палат
у цивільних та господарських справах
Верховного Суду України від 2 жовтня 2013
року № 6-88цс13, предметом регулювання
інституту безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином вiдповiдно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
aктiв цивільного законодавства, а за
вiдсутноcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших aктiв цивільного
законодавства - вiдповiдно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Згідно статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи на позовні вимоги,
Публічне акціонерне товариство "Дельта
Банк" звернуло увагу суду на те, що воно
не мало правових підстав не зарахувати
грошові кошти у розмірі 560000 грн. 00 коп.,
які надійшли від Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" та отримувач яких
був ОСОБА_4, оскільки такий обов'язок
прямо покладений на банк
законодавством України.

Господарський суд міста Києва
погоджується з таким твердженням
відповідача 1, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1067 Цивільного кодексу
України, договір банківського рахунка
укладається для відкриття клієнтові
або визначеній ним особі рахунка у
банку на умовах, погоджених сторонами.

Згідно з ст. 32.1 Закону України «Про
платіжні системи та перекази коштів в
Україні», банк, що обслуговує платника,
та банк, що обслуговує отримувача,
несуть перед платником та отримувачем
відповідальність, пов'язану з
проведенням переказу, відповідно до
цього Закону та умов укладених між ними
договорів.

Статтею 32.3.1 Закону України «Про
платіжні системи та перекази коштів в
Україні» передбачено, що у разі
помилкового переказу суми переказу на
рахунок неналежного отримувача, що
стався з вини банку, цей банк-порушник
зобов'язаний негайно після виявлення
помилки переказати за рахунок власних
коштів суму переказу отримувачу. У
противному разі отримувач має право у
встановленому законом порядку
вимагати від банку-порушника
ініціювання переказу йому суми
переказу за рахунок власних коштів,
сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення починаючи від дати
завершення помилкового переказу, яка
не може перевищувати 10 відсотків суми
переказу.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу
України, обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що чинним законодавством України не
передбачено, що банк має право
визначати та контролювати напрями
використання грошових коштів клієнта.

Тому, Публічне акціонерне товариство
"Дельта Банк", як банківська установа,
не мало відношення до операції, яка
пов'язана зі списанням грошових коштів
з рахунків клієнтів ПАТ КБ
«Приватбанк», оскільки відповідач 1,
виключно, на вимогах чинного на той
період законодавства, був зобов'язаний
здійснити тільки одну операцію -
зарахувати кошти на рахунок
відповідного клієнта, не здійснення
відповідної операції було б грубим
порушенням та тягло передбачену
законом відповідальність.

Крім того, суд приходить до висновку, що
грошова сума в розмірі 100000 грн. 00 коп.,
яка знаходиться на рахунку № /0409,
відкритому в Публічному акціонерному
товаристві "Дельта Банк", не може бути
стягнута з відповідача 1, оскільки
відповідач 1 не є власником вказаної
грошової суми та власником рахунку, на
якому ця грошова сума знаходиться.

До того ж, суд не приймає до уваги
твердження позивача, що відповідач 1 не
ідентифікував належним чином свого
клієнта, ОСОБА_4

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»,
рахунок клієнту відкривається та
зазначені операції здійснюються лише
після проведення ідентифікації особи
клієнтів та вжиття заходів відповідно
до законодавства, яке регулює
відносини у сфері запобігання
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Як встановлено судом, 12.05.2011 Публічним
акціонерним товариством "Дельта Банк"
було відкрито картковий рахунок НОМЕР_2
на підставі Договору № 001-22508-120511 на
відкриття карткового рахунку та
обслуговування дебетної платіжної
картки на ім'я ОСОБА_4.

У відповідності до ст. 64 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
відповідачем 1 було здійснено
ідентифікацію вказаної фізичної особи,
зокрема, клієнтом були надані паспорт
та ідентифікаційний код ОСОБА_4,
належним чином завірені копії яких
знаходяться в матеріалах справи.

Таким чином, твердження позивача, що
відповідач 1 не здійснив ідентифікацію
клієнта є безпідставним.

Також недоречним є посиланням позивача
на ст. 17 Закону України «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмивання) доходів, отриманих
злочинним шляхом», відповідно до якої
відповідач 1 зобов'язаний був
призупинити операцію з отримання
коштів.

Відповідно до вказаної статті, суб'єкт
первинного фінансового моніторингу
має право зупинити проведення
фінансової операції у разі, якщо така
операція містить ознаки, передбачені
статтями 15 і 16 цього Закону, та
зобов'язаний зупинити проведення
фінансової операції, якщо її учасником
або вигодоодержувачем за нею є особа,
яку включено до переліку осіб,
пов'язаних із здійсненням
терористичної діяльності або щодо яких
застосовано міжнародні санкції, і в той
самий день повідомити про це
Спеціально уповноважений орган. Таке
зупинення фінансових операцій
здійснюється на строк до двох робочих
днів.

Згідно з ст. 15 Закону України «Про
запобігання та протидію легалізації
(відмивання) доходів, отриманих
злочинним шляхом», фінансова операція
підлягає обов'язковому фінансовому
моніторингу у разі, якщо сума, на яку
вона проводиться, дорівнює чи
перевищує 150 000 гривень (для суб'єктів
господарювання, які проводять азартні
ігри, - 13 000 гривень) або дорівнює чи
перевищує суму в іноземній валюті,
еквівалентній 150 000 гривень (для
суб'єктів господарювання, які
проводять азартні ігри, - 13 000 гривень),
та має одну або більше таких ознак: 1)
переказ грошових коштів на анонімний
(номерний) рахунок за кордон і
надходження грошових коштів з
анонімного (номерного) рахунку з-за
кордону, а також переказ коштів на
рахунок, відкритий у фінансовій
установі в країні, що віднесена
Кабінетом Міністрів України до
переліку офшорних зон; 2) купівля-продаж
чеків, дорожніх чеків або інших
подібних платіжних засобів за готівку;
3) зарахування або переказ коштів,
надання або отримання кредиту
(позики), проведення інших фінансових
операцій у разі, якщо хоча б одна із
сторін - учасників фінансової операції
є фізичною або юридичною особою, що має
відповідну реєстрацію, місце
проживання чи місцезнаходження в
країні (на території), що не виконують
чи неналежним чином виконують
рекомендації міжнародних, міжурядових
організацій, що здійснюють діяльність
у сфері боротьби з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, або однією із сторін є особа,
яка має рахунок у банку,
зареєстрованому у вищезазначеній
країні (території). Перелік таких країн
(територій) визначається відповідно до
порядку, встановленого Кабінетом
Міністрів України, на основі висновків
міжнародних, міжурядових організацій,
діяльність яких спрямована на протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму, і підлягає
опублікуванню; 4) зарахування на
рахунок коштів у готівковій формі з їх
подальшим переказом того самого або
наступного операційного дня іншій
особі; 5) зарахування коштів на поточний
рахунок юридичної або фізичної особи -
підприємця чи списання коштів з
поточного рахунка юридичної або
фізичної особи - підприємця, період
діяльності якої не перевищує трьох
місяців з дня реєстрації, або
зарахування коштів на поточний рахунок
чи списання готівки з поточного
рахунка юридичної або фізичної особи -
підприємця у разі, якщо операції на
зазначеному рахунку не здійснювалися з
дня його відкриття; 6) переказ особою
коштів за кордон за відсутності
зовнішньоекономічного договору
(контракту); 7) обмін банкнот, особливо
іноземної валюти, на банкноти іншого
номіналу; 8) проведення фінансових
операцій з цінними паперами на
пред'явника, не депонованими в
депозитарних установах; 9) проведення
фінансових операцій з векселями з
бланковим індосаментом або
індосаментом на пред'явника; 10)
здійснення розрахунку за фінансовою
операцією у готівковій формі; 11)
проведення фінансових операцій за
правочинами, форма розрахунків за
якими не визначена; 12) одержання
(сплата, переказ) страхового
(перестрахового) платежу (страхового
внеску, страхової премії); 13) проведення
страхової виплати або страхового
відшкодування; 14) виплата (передача)
особі виграшу в лотерею, придбання
фішок, жетонів, внесення в інший спосіб
плати за право участі в азартній грі,
виплата (передача) виграшу суб'єктом
господарювання, який проводить азартні
ігри; 15) здійснення розрахунків за
зовнішньоекономічним контрактом, що не
передбачає фактичного постачання на
митну територію України товарів, робіт
і послуг; 16) надання кредитних коштів
особі, яка є членом небанківської
кредитної установи, в один і той самий
день декілька разів, за умови, що
загальна сума фінансових операцій
дорівнює чи перевищує суму, визначену
частиною першою цієї статті.

Крім того, згідно з ст. 16 вказаного
Закону, фінансова операція підлягає
внутрішньому фінансовому моніторингу,
якщо вона має одну або більше ознак,
визначених цією статтею, або містить
інші ризики: 1) заплутаний або
незвичний характер фінансової
операції чи сукупності пов'язаних між
собою фінансових операцій, що не мають
очевидного економічного сенсу або
очевидної законної мети; 2)
невідповідність фінансової операції
характеру та змісту діяльності
клієнта; 3) виявлення фактів
неодноразового проведення фінансових
операцій, характер яких дає підстави
вважати, що метою їх здійснення є
уникнення процедур обов'язкового
фінансового моніторингу або
ідентифікації, передбачених цим
Законом (зокрема дві чи більше
фінансові операції, що проводяться
клієнтом протягом одного робочого дня
з однією особою та можуть бути
пов'язані між собою, за умови, що їх
загальна сума дорівнює чи перевищує
суму, визначену частиною першою статті
15 цього Закону).

Таким чином, з урахуванням
вищенаведених норм законодавства, суд
приходить до висновку, що зняття
готівкою в банкоматі 460000 грн. 00 коп. є
фінансовою операцією, яка не підлягає
обов'язковому фінансовому моніторингу,
у зв'язку з чим твердження позивача, що
відповідач 1 порушив законодавство у
сфері запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
отриманих злочинним шляхом, є
необґрунтованим та безпідставним.

Крім того, відповідно до ст. 1
Господарського процесуального кодексу
України, підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги
викладені вище норми чинного
законодавства, необхідною умовою
застосування судом певного способу
захисту є наявність, доведена
належними у розумінні ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України доказами, певного
суб'єктивного права (інтересу) у
позивача та порушення (невизнання або
оспорювання) цього права (інтересу) з
боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України
№18-рп/2004 від 01.12.2004р. (справа про
охоронюваний законом інтерес)
визначено поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
«права», яке треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному
рішенні зазначає, що види і зміст
охоронюваних законом інтересів, що
перебувають у логічно-смисловому
зв'язку з поняттям "права" як правило не
визначаються у статтях закону, а тому
фактично є правоохоронюваними.
Охоронюваний законом інтерес
перебуває під захистом не тільки
закону, а й об'єктивного права в цілому,
що панує у суспільстві, зокрема,
справедливості, оскільки інтерес у
вузькому розумінні зумовлюється
загальним змістом такого права та є
його складовою.

Як встановлено судом, відповідач 1 не
порушував права та інтереси позивача,
оскільки діяв виключно в межах
повноважень, наданих йому
законодавством України, та виконував
обов'язки, покладені на нього нормами
законодавства.

Що ж до позовних вимог до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк", то суд також не
знаходить підстав для їх задоволення,
виходячи з наступного.

Згідно з п. 1.19 Інструкції про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків у національній та іноземних
валютах, затвердженої постановою
правління НБУ від 12.11.2003 № 492, тексти
заяви про відкриття поточного рахунку
та картки із зразками підписів (за
потреби) можуть бути зазначені в
договорі банківського рахунку між
банком і клієнтом - фізичною особою за
довільною формою, але із збереженням
реквізитів, передбачених у відповідних
додатках до цієї Інструкції.

Враховуючи вищезазначене, позивач
звернувся до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" із
заявою, якою надавав зразки підписів та
відтиск печатки підприємства та просив
відкрити поточний рахунок та картку з
подальшим підключенням КП "Завод
залізобетонних виробів № 1" до послуги
дистанційного управління рахунками
(система Клієнт - Банк).

Крім того, підписавши вищевказану
заяву, позивач погоджується із Умовами
та правилами надання банківських
послуг, у тому числі з умовами та
правилами обслуговування за
Розрахунковими картами, Тарифами
банку, які разом із цією заявою та
карткою зі зразками підписів і
відбитка печатки складають Договір
банківського обслуговування.

Таким чином, на підставі
вищезазначеної заяви (договору)
позивача відповідач 2 відкрив позивачу
поточний рахунок та підключив його до
системи дистанційного управління
рахунками - системи "Клієнт - Банк".

Слід зазначити,що система "Клієнт-Банк"
- форма банківського обслуговування
клієнтів, яка побудована на
використанні інформаційних
технологій, що забезпечують клієнтам
можливість дистанційного отримання
фінансової інформації та управління
банківськими рахунками.

Таким чином, клієнт самостійно формує
та відправляє в банк платіжні
доручення щодо подальшого здійснення
операцій.

Згідно п.33.2 ст. 33 "Про платіжні системи
та переказ грошей в Україні", платник
несе відповідальність за
відповідність інформації, зазначеної
ним в документі на переказ, суті
операції, щодо якої здійснюється цей
переказ.

При наданні заяви про підключення до
системи "Клієнт-Банк", та використання
підприємством вказаної системи,
свідчить про прийняття позивачем умов,
за якими клієнт самостійно формує та
відправляє в банк платіжні доручення, а
банк зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі.

Загальний порядок здійснення переказу
коштів в Україні, а також
відповідальність суб'єктів переказу
регулюються Законом України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні".

Відповідно до п.32.3 ст.32 зазначеного
Закону, банки зобов'язані виконувати
доручення клієнтів, що містяться в
документах на переказ, відповідно до
реквізитів цих документів та з
урахуванням положень, встановлених
пунктом 22.6 статті 22 Закону.

Відповідно до п. 22.5 ст. 22 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні", подання електронних
розрахункових документів може
здійснюватися клієнтом як особисто на
носіях інформації, так і за допомогою
наданих йому обслуговуючим банком
програмно-технічних засобів, які
забезпечують зв'язок з
програмно-технічними засобами цього
банку.

Згідно з п. 18.1 ст. 18 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні", електронний документ на
переказ має однакову юридичну силу з
паперовим документом. Електронний
підпис є обов'язковим реквізитом
електронного документа на переказ.

Відповідно з п.18.2 ст.18 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні", відповідальність за
достовірність інформації, що міститься
в реквізитах електронного документа,
несе особа, яка наклала на цей документ
електронний цифровий підпис. В іншому
разі відповідальність несе банк або
інша установа-учасник платіжної
системи.

Відповідно до п.1.4 глави 1 Інструкції
про безготівкові розрахунки в Україні
в національній валюті, затвердженої
постановою Правління НБУ від 21 січня 2004
р. № 22 (надалі - Інструкція №22)
дистанційне обслуговування - комплекс
інформаційних послуг за рахунком
клієнта та здійснення операцій за
рахунком на підставі дистанційних
розпоряджень клієнта.

Згідно з п.11.1 глави 11 зазначеної вище
Інструкції № 22, оперативне ведення
клієнтом своїх рахунків у банку та
обмін технологічною інформацією,
визначеною в договорі між банком та
клієнтом, клієнт може здійснювати за
допомогою систем дистанційного
обслуговування. Дистанційне
обслуговування рахунку клієнт може
здійснювати за допомогою систем
"клієнт - банк", "клієнт - Інтернет - банк",
"телефонний банкінг" тощо.

Відповідальні особи платника, які
вповноважені розпоряджатися рахунком
і на законних підставах володіють
особистим ключем, від свого імені або
за дорученням особи, яку представляють,
накладають підписи під час створення
електронного розрахункового документа
(п.11.5 глави 11 Інструкції №22).

Отже, система «КЛІЄНТ - БАНК», за
допомогою якої позивачем надано
доручення на перерахування коштів, є
програмно-технічним комплексом,
створеним з метою оперативного ведення
клієнтом своїх рахунків у банку та
обміну технологічною інформацією.

Відповідно до приписів Глави 11
Інструкції № 22 система «клієнт - банк»
є складовою програм автоматизації
банківської діяльності та джерелом
надходження розрахункових документів
до системи електронних платежів
Національного банку чи внутрішньої
платіжної системи. Система складається
з двох програмних комплексів:
клієнтського, що розміщений у клієнта,
та банківського, який розміщений у
банку, є складовою системи
автоматизації банку та повинен
забезпечувати безперервний захист
електронних розрахункових документів
клієнта під час їх обробки в цій
системі.

Аналізуючи зазначену вище необхідно
дійти висновку про те, що ініціювання
здійснення операції через систему
«Клієнт-Банк» є неможливим при
відсутності необхідного програмного
забезпечення у позивача та
волевиявлення відповідальних осіб
позивача (платника).

Слід зазначити, що доступ до вказаної
системи має досить обмежене коло осіб
«Клієнта», що унеможливлює доступ до
неї через зовнішні джерела, зокрема при
відправленні документа на переказ до
банківської установи потрібно
накласти електронний цифровий підпис,
який є своєрідним ідентифікатором саме
особи платника.

Крім того, дослідивши матеріали справи,
Господарський суд міста Києва прийшов
до висновку, що твердження позивача,
щодо відсутності у нього системи
дистанційного обслуговування
«Банк-Клієнт» на момент списання
грошових коштів в розмірі 560000 грн. 00
коп. є безпідставним, оскільки
матеріали справи свідчать про
протилежне.

Зокрема, в матеріалах справи
знаходяться письмові пояснення
головного бухгалтера позивача
Журавель Л.Г. від 14.10.2011 р., з яких
вбачається, що з метою полегшення
ведення грошових розрахунків між
позивачем та відповідачем 2 був
підписаний договір на встановлення в
комп'ютер головного бухгалтера
модемної програми «Клієнт-Банк».
Програма була встановлена на початку
2000 року. Крім того, головний бухгалтер
зазначає, що 11.10.2011 близько 14.30 год.
модем, за допомогою якого позивач
підключався до дистанційної системи
«Клієнт-Банк» запрацював з власної
волі.

Крім того, як встановлено судом та
підтверджується інформацією щодо
проходження електронного платіжного
документу в СЕП НБУ (ім'я файлу джерела -
$ACCIHAC.02H, час виготовлення - 12.10.2011 10:46,
час отримання файлу - 12.10.2011 10:49, ім'я
файлу одержувача - $BIFFAC.011, час
виготовлення файлу - 12.10.2011 10:49, час
зарахування на коррахунок - 12.10.2011 10:55,
сума платежу - 460000 грн. 00 коп.; ім'я файлу
джерела - $ACCIHAC.060, час виготовлення -
12.10.2011 17:33, час отримання файлу - 12.10.2011
17:35, ім'я файлу одержувача - $BIFFAC.038, час
виготовлення файлу - 12.10.2011 17:36, час
зарахування на коррахунок - 12.10.2011 17:42,
сума платежу - 100000 грн. 00 коп.), грошові
кошти в розмірі 560000 грн. 00 коп. в той же
день були зараховані на коррахунок
відповідача 1.

Також в матеріалах справи знаходиться
лист вих. № 586 від 14.10.2011, в якому позивач
просить відповідача 2 відключити його
від модемної системи «Клієнт-Банк»,
лист вих. № 590 від 14.10.2011, в якому позивач
просить заблокувати доступ до
«Приват-24», а заявкою від 14.10.2011, яка
прийнята банком 18.10.2011, просить
відповідача 2 підключити (авторизувати)
користувачів електронних
розрахунково-інформаційних програмних
продуктів («Клієнт-Банк» та «Приват-24»).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач користувався дистанційною
системою «Клієнт-Банк», а, отже, між ним
та Публічним акціонерним товариством
комерційного банку "Приватбанк" був
укладений договір про використання
дистанційного обслуговування або
експлуатації комплексу «Банк-Клієнт».

Крім того, матеріалами справи
підтверджується, що станом на 12.10.2011
дистанційна система «Клієнт-Банк» була
встановлена на комп'ютері позивача та
перебувала в активованому стані.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, платіжне
доручення оформляється платником за
формою, наведеною в додатку 2 до цієї
Інструкції, згідно з вимогами щодо
заповнення реквізитів розрахункових
документів, що викладені в додатку 8 до
цієї Інструкції, та подається до банку,
що обслуговує його, у кількості
примірників, потрібних для всіх
учасників безготівкових розрахунків.

Банк у договорі з платником - фізичною
особою має право передбачати
можливість подання цим платником
платіжного доручення в довільній
формі, яке має містити такі обов'язкові
реквізити: назву документа; дату
складання і номер; прізвище, ім'я, по
батькові (за наявності), код платника та
номер його рахунку; найменування та код
банку платника; найменування/прізвище,
ім'я, по батькові (за наявності), код
отримувача та номер його рахунку;
найменування та код банку отримувача;
суму цифрами та словами; призначення
платежу; підпис платника.

Як встановлено судом, платіжні
доручення № № 725, 726 від 12.10.2011 мають всі
необхідні реквізити, вимоги до яких
визначені законодавством України, а
тому відповідач 2 не мав правових
підстав не здійснювати фінансові
операції за ними.

Також, слід відмітити, що відповідачем 2
відповідно до вимог законодавства
забезпечена охорона системи "Клієнт -
Банк".

Електронні засоби, що необхідні для
користування вищезгаданою системою,
були надані позивачу. Позивачем не
доведені та документально не
підтверджені обставини, що ним вжитий
вичерпний перелік заходів, визначений
законодавством, для захисту
інформаційно-електронної системи
підприємства.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про
захист інформації в
інформаційно-комунікативних системах",
порядок доступу до інформації, перелік
користувачів та їх повноваження
стосовно цієї інформації визначаються
володільцем інформації (юридична
особа, якій належать права на
інформацію).

Отже, саме Колективне підприємство
"Завод залізобетонних виробів № 1"
повинно забезпечити захист доступу до
інформації про надходження та
використання коштів на рахунку, а також
щодо засобів користування системою
"Клієнт - Банк".

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши всі
надані сторонами докази, документи та
пояснення в їх сукупності, зважаючи на
встановлені факти та вимоги
вищезазначених правових норм,
Господарський суд міста Києві дійшов
висновку, що позовні вимоги
Колективного підприємства "Завод
залізобетонних виробів № 1" до
Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк" та Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" про стягнення 560000
грн. 00 коп. безпідставно набутих коштів
не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до вимог ст.
49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.09.2014

Головуючий суддя
І.М. Отрош

Судді
М.Є.
Літвінова

Р.Б. Сташків