КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Справа№ 911/1658/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:не з'явився;

відповідача:не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гарантжитло"

на рішення господарського суду
Київської області від 03.06.2014

у справі № 911/1658/14 (суддя: Ярема В.А.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Івбудсервіс"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гарантжитло"

про стягнення 61685,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 03.06.2014 у справі №
911/1658/14 позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гарантжитло" на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Івбудсервіс" 56968 грн.
95 коп. заборгованості, 2422 грн. 56 коп.
пені, 1735 грн. 03 коп. інфляційних втрат, 559
грн. 05 коп. 3% річних та 1827 грн. 00 коп.
судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Гарантжитло"
звернулось з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду Київської
області від 03.06.2014 у справі № 911/1658/14
скасувати і прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволені позовних вимог
повністю.

Скарга мотивована тим, що
господарським судом Київської області
не в повному обсязі були з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, а також були порушені,
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гарантжитло"
передано на розгляд колегії судді у
складі головуючого судді - Зеленіна
В.О., суддів: Синиці О.Ф., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.06.2014 колегію
суддів у зазначеному складі прийнято
до провадження справу № 911/1658/14. Розгляд
апеляційної скарги призначений на
11.08.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 11.08.2014р. для
розгляду справи № 911/1658/14 сформовано
судову колегію у складі: головуючий
суддя - Зеленін В.О, судді - Верховець
А.А, Шевченко Є.О.

11.08.2014 позивач та відповідач в судове
засідання не з'явились, повноважних
представників в судове засідання не
направили, про причини неявки суд не
повідомили, не зважаючи на те, що були
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги належним чином
відповідно до вимог ст. 64, 86
Господарського процесуального кодексу
України.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.08.2014 розгляд
справи відкладено на 15.09.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 15.09.2014р. для
розгляду справи № 911/1658/14 сформовано
судову колегію у складі: головуючий
суддя - Зеленін В.О, судді - Синиця О.Ф.,
Шевченко Є.О.

15.09.2014 позивач та відповідач в судове
засідання повторно не з'явились,
повноважних представників в судове
засідання не направили, про причини
неявки суд не повідомили, не зважаючи
на те, що були повідомлені про час та
місце розгляду апеляційної скарги
належним чином відповідно до вимог ст.
64, 86 Господарського процесуального
кодексу України.

Статтею 99 ГПК України передбачено, що в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Спір має бути вирішено господарським
судом у строк не більше двох місяців
від дня одержання позовної заяви (ч. 1
ст. 69 ГПК України).

Суд вважає, що зазначені обставини не є
перешкодою для розгляду справи,
оскільки про дату, час і місце судового
розгляду справи позивач та відповідач
повідомлені належним чином.

Керуючись ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів вважає за необхідне
здійснити перевірку рішення суду
першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними в
справі документами та за відсутності
представників позивача та
відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, колегія
суддів встановила наступне.

01.03.2013 між ТОВ "Івбудсервіс"
(постачальник) та ТОВ "Гарантжитло"
(покупець) було укладено договір
поставки №0103-п (надалі-договір),
відповідно до якого постачальник
зобов'язався передати (поставити) у
зумовлені строки другій стороні -
покупцеві товар, а покупець
зобов'язався прийняти вказаний товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
31.12.2013. у будь-якому випадку договір діє
до повного виконання сторонами своїх
зобов'язань (п. 11.1 договору).

У відповідності до ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Суд зазнає, що договір підписаний в
двосторонньому порядку повноваженими
представниками сторін, без будь яких
зауважень і застережень та скріплений
їх печатками, а також не визнаний в
судовому порядку недійсним, що є
підставою для виникнення цивільних
прав і обов'язків у сторін.

З матеріалів справи вбачається та
підтверджується видатковою №ИВ-0000322
від 04.12.2013 на суму 52990,43 грн., №ИВ-0000324 від
05.12.2013 на суму 1105,50 грн., №ИВ-0000330 від
12.12.2013 на суму 40033,07 грн., №ИВ-0000347 від
23.12.2013 на суму 12874,20 грн., що позивач свої
обов'язки за договором виконав
належним чином, здійснивши протягом
грудня 2013 року поставку товару
загальною вартістю 107002,20 грн.

Таким чином, на виконання умов договору
позивач продав відповідачу товар на
загальну суму 107002,20 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач сплатив лише 50033,25 грн. за
отриманий товар, внаслідок чого за ним
утворилось 56968,95 грн. заборгованості.

24.03.2014 позивачем було надіслано
відповідачу претензію №25 з вимогою
погасити заборгованість за отриманий
товар.

Однак, зазначена претензія залишилась
без відповіді та виконання, що і стало
підставою для звернення позивача з
даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги є такими, що
спростовуються матеріалами справи, а
тому не дають підстав для скасування
прийнятого у справі судового рішення з
огляду на наступне.

Документами які регулює відпуск
товарно-матеріальних цінностей є
Інструкція «Про порядок реєстрації
виданих, провернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей»
від 16.05.1999 року № 99 та Закон України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», дотримуючись
положень яких позивач відпускав свій
товар відповідачу. Так згідно ч. 3 п. 13
Інструкції, відпуск цінностей без
довіреності можливий за умови поставки
централізовано кільцевими
перевезеннями та повідомлення
постачальника (позивача) за підписом
керівника та головного бухгалтера
(відповідача) про зразок печатки
(штампу), якою матеріально
відповідальна особа, що буде приймати
цінності, завіряє на супровідних
документах (накладній, акті, ордері
тощо) свій підпис про одержання
цінностей.

Таке повідомлення було оформлене і
надане відповідачем, у вигляді
довіреностей. Прізвище такої
матеріально відповідальної особи, як і
її особистий підпис вказувалось у
кожній видатковій накладній.

До того ж, підпис такої
матеріально-відповідальної особи
посвідчувався печаткою відповідача,
про зразок якого скаржник попередньо
повідомив позивача все тими ж
вищевказаними довіреностями.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Суд відмічає, що накладні які наявні в
матеріалах справи відповідають
вимогам, які ставляться до первинних та
зведених облікових документів згідно з
ст. 1, 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», а тому підтверджують
отримання скаржником товару на
підставі договору.

До того ж, накладні підписані
уповноваженими представниками сторін
без будь-яких зауважень та застережень.

Оскільки наявні в матеріалах справи
первинні документи містять всі
обов'язкові реквізити, що фіксують факт
здійснення господарської операції та
факт встановлення договірних відносин,
а тому є всі підстави для покладення на
відповідача обов'язку по проведенню
розрахунків за отриманий товар, а
часткова оплата скаржником, за
поставлений товар свідчить, про його
схвалення договору та визнання
заборгованості.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Оскільки між сторонами по справі
склались господарські правовідносини,
то за змістом ст.ст. 173, 193
Господарського кодексу України, ст.ст.
11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу
України, угода (договір) є підставою для
виникнення цивільних прав та
обов'язків (зобов'язань), зобов'язання
повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу
України, продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним,
відтак одним із основних обов'язків
покупця є оплата ціни товару. Ціна -
грошове відображення вартості товару
за його кількісну одиницю. Ціна товару,
як правило, визначається у договорі за
згодою сторін.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692
Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що
остаточна оплата здійснюється не
пізніше 7 банківських днів з моменту
отримання товару.

Отже, факт наявності заборгованості у
відповідача перед позивачем належним
чином доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, тому позовні вимоги щодо
стягнення боргу визнаються судом
обґрунтованими.

Крім того, позивачем було заявлено
вимогу про стягнення з відповідача
пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу
України визначено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Пунктом 9.2 договору передбачено, що за
порушення строків оплати товару,
покупець несе відповідальність у
вигляді пені у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від несплаченої
суми за кожний день прострочення
платежу.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовані Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», положеннями якого
встановлено, що за прострочку платежу,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Таким чином в силу наведених положень
законодавства, пеня може бути стягнута
саме в разі, якщо таке передбачено
договором (встановлено за згодою
сторін).

З оскаржуваного рішення вбачається, що
місцевим господарським судом було
зроблено власні розрахунки пені та
встановлено, що сума яка підлягає
стягненню становить 2506,85 грн., але суд,
приймаючи рішення, не може виходити за
межі позовних вимог, тому вимога
позивача про стягнення з відповідача
2422,56 грн. пені обґрунтовано була
задоволена саме в такому розмірі.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та процентів річних не є штрафними
санкціями, а є способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(виплати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Зазначену позицію також підтримує і
Верховний Суд України (постанова
Верховного суду України від 23.01.2012р. у
справі №37/64).

Отже, місцевим господарським судом
обґрунтовано задоволено вимогу
позивача про стягнення 559,05 грн. 3%
річних.

З оскаржуваного рішення вбачається, що
місцевим господарським судом було
зроблено власні розрахунки
інфляційних втрат та встановлено, що
сума яка підлягає стягненню становить
3660,80 грн., але суд, приймаючи рішення, не
може виходити за межі позовних вимог,
тому вимога позивача про стягнення з
відповідача 1735,03 грн. інфляційних втрат
обґрунтовано була задоволена саме в
такому розмірі.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто, підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, а тому рішення
господарського суду Київської області
від 03.06.2014 у справі № 911/1658/14 відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи і
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гарантжитло" залишити без задоволення,
а рішення господарського суду
Київської області від 03.06.2014 у справі №
911/1658/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/1658/14 повернути
до господарського суду Київської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.О. Зеленін

Судді
О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко