ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2014 р.
Справа № 911/3106/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Саванчук С.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного публічного
акціонерного товариства "Будівельна
компанія "Укрбуд",

02002, м. Київ, Дніпровський р-н, вул.
Раскової, буд. 23

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТИАРА",

08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул.
Ушакова, буд. 23

01023, м. Київ, бул. Л.Українки, 28, кв. 303

про стягнення 18 267,65 грн.

за участю представників:

позивача - Коваленко М.М. (довіреність
від 13.01.2014 № 07/01-10);

відповідача - не з'явився, про час та
місце судового засідання повідомлений
належним чином.

Обставини справи:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Державного публічного акціонерного
товариства "Будівельна компанія
"Укрбуд" (далі - позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю "ТИАРА"
(далі - відповідач) про стягнення 14 470,16
грн., з яких: 11 516,24 грн. основного боргу,
561,42 грн., 2 159,30 грн. штрафу та 233,20 грн.
інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
грошових зобов'язань за договором
оренди нерухомого майна від 01.04.2014 №
КР/14-0191.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 25.07.2014 порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
12.08.2014.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 16293/14 від
11.08.2014) позивачем подано документи на
виконання вимог ухвали суду від 25.07.2014.

У судове засідання представник
відповідача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, розгляд справи
відкладено на 26.08.2014.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 17412/14 від
26.08.2014) позивачем подано заяву про
уточнення розміру позовних вимог.

Судом враховано, що Господарським
процесуальним кодексом України не
передбачено права позивача на подання
заяв (клопотань) про уточнення позовних
вимог, тому, з урахуванням правової
позиції пленуму Вищого господарського
кодексу України, що викладена у
підпункті 3.11. пункту 3. постанови «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» від
26.12.2011 № 18, судом, виходячи зі змісту
заяви позивача, а також змісту позовної
заяви та обставин справи, розцінено її
як збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до статті 22 Господарського
процесуального кодексу України.

Відповідно до частин 4, 6 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України, з урахуванням того, що заяву
підписано уповноваженою на це особою,
збільшення розміру позовних вимог не
суперечить чинному законодавству та не
порушує нічиїх прав і охоронюваних
законом інтересів, збільшення розміру
позовних вимог прийнято господарським
судом.

У зв'язку з прийняттям збільшення
розміру позовних вимог господарським
судом, у справі має місце нова ціна
позову, відповідно до розміру якої буде
вирішуватися спір - 18 267,65 грн., з яких: 14
395,30 грн. основного боргу, 748,56 грн. пені,
2 879,07 грн. штрафу та 244,72 грн.
інфляційних втрат.

У судовому засіданні 26.08.2014 судом
оголошено перерву до 09.09.2014, відповідно
до частини 3 статті 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 18073/14 від
02.09.2014) позивачем подано додаткові
докази до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 18785/14 від
09.09.2014) позивачем подано додаткові
докази до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 18803/14 від
09.09.2014) відповідачем подано відзив на
позовну заяву, відповідно до якого
позов заперечено повністю з підстав, що
викладені у відзиві.

У судовому засіданні 09.09.2014 судом
оголошено перерву до 11.09.2014, відповідно
до частини 3 статті 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 18962/14 від
10.09.2014) позивачем подано додаткові
докази до матеріалів справи.

У судовому засіданні 11.09.2014 представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі, представник
відповідача у судове засідання не
з'явився, про причини неявки суд не
повідомив, хоча про час і місце
судового засідання повідомлений
належним чином.

Відповідно до статті 85
Господарського процесуального кодексу
України в судовому засіданні 11.09.2014
оголошено вступну і резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутнього в
судовому засіданні представника
позивача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Державним публічним акціонерним
товариством "Будівельна компанія
"Укрбуд" (далі - орендодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ТИАРА" (далі -
орендар) укладено договір оренди
нерухомого майна від 01.04.2014 № КР/14-0191
(далі - Договір), за умовами якого
орендодавець передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
нерухоме майно (далі - майно), площею в
розмірі та за цільовим призначенням,
згідно з актом приймання-передачі
майна, яке розташоване в
адміністративному будинку за адресою:
02002, м. Київ, вул. М.
Раскової, 23, що належить орендодавцю
на підставі постанови Кабінету
Міністрів України від 13.07.2004 № 897 (пункт
1.1. Договору).

Плата за користування майном
здійснюється орендарем щомісячно
(пункт 1.3. Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору,
орендар вступає в у строкове платне
користування майном не раніше дати
підписання сторонами акту
приймання-передачі майна в оренду і
користується ним протягом узгодженого
цим договором строку оренди.

Згідно з пунктами 3.2., 3.3. Договору,
орендар протягом п'яти календарних
днів, після отримання цього договору,
сплачує орендний платіж, згідно з
наданим орендодавцем рахунком-фактури,
який включає плату за відповідну
кількість днів першого місяця оренди
із розрахунку щомісячного платежу за
оренду майна. У подальшому орендар
зобов'язаний сплачувати орендні
платежі за поточний місяць не пізніше
десятого числа поточного місяця,
відповідно до узгодженого розміру
щомісячного платежу та
рахунку-фактури, який орендар не
пізніше п'ятого числа поточного місяця
повинен отримати у орендодавця.
Несвоєчасне отримання орендарем
рахунку-фактури у орендодавця не
звільняє орендаря від зобов'язання
вчасно сплачувати орендні платежі.

Відповідно до пунктів 3.5., 3.6. Договору,
фактом, що документально для
бухгалтерського та податкового обліку
підтверджує надання оренди майна є акт
наданих послуг, що щомісячно
підписується уповноваженими
представниками сторін. Відсутність
підписаного уповноваженими
представниками акту наданих послуг не
позбавляє орендодавця права стягувати
з орендаря орендні платежі в повному
обсязі.

Договір діє з 01 квітня 2014 року до 30
листопада 2014 року включно (пункт 10.1.
Договору).

На виконання умов Договору, позивачем
передано, а відповідачем отримано
приміщення в оренду, що
підтверджується актом
приймання-передачі в оренду нерухомого
майна від 01.04.2014, який підписано
уповноваженими представниками обох
сторін та скріплено печатками
підприємств. Копію акту долучено до
матеріалів справи.

За період дії Договору позивачем
виставлено відповідачу
рахунки-фактури: від 01.04.2014 № КР-14-0191/04
на суму 2 879,06 грн., від 01.05.2014
№ КР/14-0191/05 на суму 2 879,06 грн., від 01.06.2014
№ КР/14-0191/06 на суму 2 879,06 грн., від
01.07.2014 № КР/14-0191/07 на суму 2 879,06 грн.,
від 01.08.2014 № КР/14-0191/08 на суму 2 879,06 грн.

Відповідно до умов Договору, обов'язок
отримувати щомісячно рахунки
покладено на орендаря. Неотримання
рахунку не звільняє орендаря від
зобов'язання вчасно сплачувати орендну
плату.

На підтвердження наявності
заборгованості, до матеріалів справи
надано довідку від 26.08.2014 № 23-51/228-1 з
банківської установи, в якій відкрито
поточний рахунок позивача, що
засвідчена підписом уповноваженої
особи банку та скріплена відбитками
його печатки, за період з 01.04.2014 до
26.08.2014, відповідно до якої, судом
встановлено відсутність надходжень
грошових коштів від відповідача за
Договором, стягнення заборгованості за
яким є предметом позову.

Відтак, за період з квітня до серпня 2014
року у відповідача наявна
заборгованість з орендної плати у
розмірі 14 395,30 грн.

Договір за правовою природою є
договором найму (оренди). Згідно з
частиною 1 статті 759, частиною 1 статті
761, частиною 1 статті 762 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк. Право передання майна у найм має
власник речі, або особа, якій належать
майнові права. За користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться; до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до частин 1, 5 статті 762
Цивільного кодексу України за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Всупереч вказаних приписів закону,
положень укладеного між сторонами
Договору, відповідач не виконав
зобов'язань зі сплати орендної плати.

Відповідачем позов заперечено
повністю у зв'язку з тим, що, за
твердженнями відповідача, Договір
оренди є неукладеним у зв'язку з тим, що
між сторонами не підписано договору
про завдаток, укладення якого
визначено Договором.

Пунктом 8.1. Договору оренди
встановлено, що обов'язковою умовою для
укладання Договору є здійснення
орендарем оплати грошової суми -
завдатку, згідно з укладеним окремим
договором про завдаток.

Проте, вказані твердження відповідача
суперечать матеріалам справи.
Позивачем додано до матеріалів справи
копію договору про завдаток від 31.03.2014
№ КРА/14-0191, який підписаний
уповноваженими представниками обох
сторін та скріплений відбитками їх
печаток.

Представником відповідача у судовому
засіданні Договір про завдаток не
заперечено.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку, що позовна вимога про
стягнення з відповідача
заборгованості в розмірі 14 395,30 грн. є
доведеною, обґрунтованою, відповідачем
не спростованою, а, відтак, підлягає
задоволенню.

Також, позивачем, на підставі пункту 9.2.
Договору, заявлено до стягнення з
відповідача 2 879,07 грн. штрафу та 748,56 грн.
пені.

Згідно з приписами статті 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають наслідки,
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У відзиві на позовну заяву
відповідачем заперечено стягнення
штрафних санкцій у зв'язку з тим, що
ухвалою господарського суду Київської
області від 21.03.2011 у справі № Б13/041-11
порушено провадження у справі про
банкрутство відповідача та введено
мораторій на задоволення вимог
кредиторів, відповідно до статті 12
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

За результати розгляду позовних вимог
про стягнення штрафу та пені, суд
дійшов таких висновків.

Відповідно до положень статті 1 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» (у редакції,
чинній на момент порушення справи про
банкрутство) мораторій на задоволення
вимог кредиторів - це зупинення
виконання боржником грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань щодо сплати
податків і зборів, застосованих до
прийняття рішення про введення
мораторію.

Частиною четвертою статті 12 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» встановлено,
що мораторій на задоволення вимог
кредиторів вводиться одночасно з
порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, з моменту введення
мораторію боржник не може виконувати
як грошові зобов'язання та зобов'язання
щодо сплати податків і зборів
(обов'язкових платежів), що виникли до
введення мораторію, так і заходи,
спрямовані на забезпечення їх
виконання.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 12
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів забороняється стягнення на
підставі виконавчих документів та
інших документів, за якими
здійснюється стягнення відповідно до
законодавства; не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування та інші види
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, наведена норма встановлює
загальну заборону на нарахування
штрафу і пені упродовж часу дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів. Зміст цієї заборони не
пов'язаний із визначенням поняття
мораторію і не обмежений ним. Заборона
чинна протягом дії мораторію, тому
неустойка за невиконання грошових
зобов'язань не нараховується в силу
прямої заборони законом, безвідносно
до часу їх виникнення. Крім того, не
може розглядатися питання про
поширення чи непоширення мораторію на
ненараховану неустойку, оскільки
законом виключена можливість
виникнення та існування відносин
нарахування неустойки боржникові,
стосовно якого діє мораторій, введений
при провадженні справи про його
банкрутство.

Виходячи зі змісту Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
боржник повинен виконувати
зобов'язання, що виникли після введення
мораторію, але пеня та штраф за їх
невиконання або неналежне виконання не
нараховуються, за винятком випадків,
які можуть бути встановлені
спеціальними нормами законодавства.

Аналогічні правові позиції викладено у
постановах Верховного Суду України від
12.03.2013 у справі № 29/5005/16170/2011 та від
01.10.2013 у справі № 28/5005/3240/2012.

Згідно з частиною 1 статті 11128
Господарського процесуального кодексу
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх судів України, суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Отже, у зв'язку з порушенням щодо
відповідача провадження у справі про
банкрутство та накладення мораторію на
задоволення вимог кредиторів, позовні
вимоги про стягнення з відповідача на
користь позивача 2 879,07 грн. штрафу та
748,56 грн. пені задоволенню не
підлягають.

Крім того, у зв'язку з простроченням
відповідачем виконання грошового
зобов'язання, позивач на підставі
статті 625 Цивільного кодексу України
заявляє до стягнення 244,72 грн.
інфляційних втрат.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті та
отриманні від боржника компенсації
(плати) за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

З метою всебічного, повного і
об'єктивного розгляду обставин справи,
суд здійснив перерахунок розміру
інфляційних втрат та з'ясував, що
наданий позивачем розрахунок є
арифметично вірним і відповідає
обставинам справи, а тому, позовна
вимога про стягнення 244,72 грн.
інфляційних втрат підлягає
задоволенню у повному обсязі.

З огляду на зазначене, за результатами
оцінки доказів, що наявні в матеріалах
справи та встановлення всіх обставин
справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги про стягнення з відповідача
основного боргу в розмірі 14 395,30 грн. та
інфляційних втрат у розмірі 244,72 грн.
підлягають задоволенню в повному
обсязі. Позовні вимоги про стягнення з
відповідача 748,56 грн. пені та 2 879,07 грн.
штрафу задоволенню не підлягають.

Відшкодування судового збору,
сплаченого позивачем у розмірі 3 884,93
грн., відповідно до частини 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТИАРА" (08300, Київська
обл., м. Бориспіль, вул. Ушакова, буд. 23,
) на користь Державного
публічного акціонерного товариства
"Будівельна компанія "Укрбуд" (02002, м.
Київ, Дніпровський р-н, вул. М. Раскової,
буд. 23, ) 14 395
(чотирнадцять тисяч триста дев'яносто
п'ять) грн. 30 коп. основної
заборгованості, 244 (двісті сорок
чотири) грн. 72 коп. інфляційних втрат та
1 464 (одна тисяча чотириста шістдесят
чотири) грн. 20 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення і підписання
та може бути оскаржено в апеляційному
порядку.

Повне рішення складено 12.09.2014.

Суддя
С.О. Саванчук