м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 908/1188/14 08.09.14

Суддя Отрош І.М., розглянувши матеріали
справи

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю
"Транском"доЗапорізької митниці
Міндоходів Державної казначейської
служби України провідшкодування
збитків у розмірі 53218 грн. 23
коп.Представники сторін:від
позивача:не з'явився;від відповідача
1:Корчинська М.В. - представник за
довіреністю № 3066/18/08-70-10-03 від 20.06.2014;від
відповідача 2:не з'явились.ОБСТАВИНИ
СПРАВИ:

10.04.2014 на розгляд Господарського суду
Запорізької області надійшла позовна
заява Товариства з обмеженою
відповідальністю "Транском" з вимогами
до Запорізької митниці Міндоходів та
Головного управління Державної
казначейської служби України про
відшкодування збитків у розмірі 53218
грн. 23 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
зв'язку з прийняттям Запорізькою
митницею Міндоходів неправомірного
рішення про визначення коду товару від
16.02.2012 р. № КТ-112-0044-2012, яке було
скасовано Постановою Запорізького
окружного адміністративного суду від
07.09.2012 р. у справі № 0870/4012/12, яка залишена
без змін ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21.05.2013 р., які в свою чергу залишені
без змін ухвалою Вищого
адміністративного суду України №
К/800/35516/13 від 17.07.2014 р., позивачу було
видано картку відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформлені
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України №
112050000/2/00111 з посиланням на невірну
класифікацію товару згідно з УКТЗЕД, у
зв'язку з чим Товариство з обмеженою
відповідальністю "Транском" не мало
змоги розмитнити у вільний обіг
транспортний засіб марки RENAULT, модель
KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, який у
період з 16.02.2012 р. по 01.07.2013 р. вимушено
знаходився під митним контролем на
складі тимчасового зберігання ПАТ
«ЗАЗ» та на складі Запорізької митниці
Міндоходів, внаслідок чого позивачем
були понесені збитки у розмірі 53128 грн.
23 коп. за зберігання автомобіля під
митним контролем.

Ухвалою Господарського суду
Запорізької області від 14.04.2014 порушено
провадження у справі № 908/1188/14 та справу
призначено до розгляду на 22.05.2014.

Ухвалою Господарського суду
Запорізької області від 22.05.2014 замінено
неналежного відповідача 2 - Головне
управління Держказначейства у
Запорізькій області належним -
Державною казначейською службою
України, а також матеріали справи №
908/1188/14 направлено за підсудністю до
Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.05.2014 справу 908/1188/14 прийнято
до провадження та призначено до
розгляду на 23.06.2014.

17.06.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача 1 надійшло заперечення на
позовну заяву.

23.06.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду та
уточнююча позовна заява.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 23.06.2014 розгляд справи № 908/1188/14
відкладено на 07.07.2014, у зв'язку із
неявкою представника відповідача 2 у
судове засідання та невиконання ним
вимог ухвали суду.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
07.07.2014 справу № 908/1188/14 передано на
розгляд судді Головіній К.І., у зв'язку з
перебуванням судді Отрош І.М. на
лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 (суддя Головіна К.І.)
справу № 908/1188/14 прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 21.07.2014.

Розпорядженням заступника голови
Господарського суду міста Києва від
10.07.2014 справу № 908/118/14 передано на
розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 10.07.2014 (суддя Отрош І.М.) справу
№ 908/1188/14 прийнято до провадження.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 розгляд справи
відкладено на 30.07.2014, у зв'язку із
необхідністю подання сторонами
додаткових доказів по справі.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 розгляд справи
відкладено на 08.08.2014 у зв'язку із
неявкою представника відповідача 2 у
судове засідання та необхідністю
подання сторонами додаткових доказів
по справі.

07.08.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача 1 надійшли доповнення до
заперечень з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.08.2014 розгляд справи
відкладено на 08.09.2014 у зв'язку із
неявкою представника відповідача 2 у
судове засідання та необхідністю
подання сторонами додаткових доказів
по справі.

18.08.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача 1 надійшли додаткові
пояснення по справі.

У судове засідання 08.09.2014 представник
позивача не з'явився, вимоги суду не
виконав, проте 08.09.2014 до відділу
діловодства Господарського суду міста
Києва від позивача надійшло клопотання
(телеграма) про відкладення розгляду
справи. Розглянувши зазначене
клопотання суд прийшов до висновку про
відмову у його задоволенні, у зв'язку з
необґрунтованістю.

Представник відповідача 1 у судовому
засіданні 08.09.2014 проти позову заперечив
в повному обсязі з підстав, викладених
у письмових запереченнях.

Представник відповідача 2 у судове
засідання 08.09.2014 не з'явився, клопотання
про відкладення розгляду справи не
подав, вимоги суду не виконав, про
причини неявки суд не повідомив, про
призначене судове засідання був
повідомлений належним чином за
адресою, яка вказана у Витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців № 18762406 від
30.05.2014.

У судовому засіданні 08.09.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення представника та
відповідача 1, дослідивши надані суду
докази, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі контракту № 4 від 27.01.2012,
укладеного між ТОВ «Транском» (Україна)
та CAMEX (Франція), позивачем було
придбано автомобіль марки RENAULT, 22.09.2008
року випуску, тип KANGOO, номер кузова
VF1FW1AB540432488, вартістю 4100 Євро 00 центів.

Придбаний автомобіль на умовах
Контракту доставлявся на територію
України силами позивача та своїм ходом.
У Франції автомобіль був
задекларований за кодом , що
підтверджується ВМД № 24337332 від 27.01.2012 р.
За цим же кодом транспортний засіб
перетнув кордон України в зоні
Львівської митниці, що підтверджується
попередньою митною декларацією.

Для здійснення митного оформлення
придбаного автомобіля 16.02.2012 року в
Запорізьку митницю позивач подав
митному органу вантажну митну
декларацію № 112050000.2012.002286, в якій
заявлено вантажний автомобіль,
виготовлений на базі кузова легкового
автомобіля марки RENAULT, модель KANGOO, номер
кузова VF1FW1AB540432488, загальна кількість
місць - 2, призначений для перевезення
вантажів по дорогах загального
користування, рік виготовлення 2008, тип
кузова - фургон (у якому відсутні місця,
отвори для можливого встановлення
сидінь та пристрої безпеки),
реєстраційний номер 56BGD69, виробник RENAULT,
країна виробництва - Франція, за кодом
згідно з УКТЗЕД - «Вантажний
автомобіль».

На дану ВМД відповідачем 1 17.02.2012 року
було видано картку відмови в прийнятті
митної декларації, митному оформлені
чи пропуску товарів і транспортних
засобів через митний кордон України №
112050000/2/00111 з посиланням на невірну
класифікацію товару згідно з УКТЗЕД, з
врахуванням Рішення про визначення
коду товару від 16.02.2012 р. № КТ-112-0044-2012.

Під час митного оформлення Запорізькою
митницею код товару було змінено з
- «Вантажний автомобіль» на
- «Вантажо-пасажирський автомобіль».

Відмовивши в митному оформленні
автомобіля як вантажного, не маючи
право із-за зон діяльності розмитнити
його як легковий, відповідач 1 створив
такі умови, відповідно до яких позивач
змушений був залишити транспортний
засіб марки RENAULT, модель KANGOO, номер
кузова VF1FW1AB540432488 під митним контролем
та звернутися до суду за захистом своїх
прав.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 07.09.2012 р. у
справі № 0870/4012/12, яка залишена без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21.05.2013 р., які в свою чергу залишені
без змін ухвалою Вищого
адміністративного суду України №
К/800/35516/13 від 17.07.2014 р., скасовано рішення
про визначення коду товару від 16.02.2012
року № КТ-112-0044-2012 та картку відмови в
митному оформленні товарів і
транспортних засобів від 17.02.2012 року №
112050000/2/00111, винесені Запорізькою
митницею відносно Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Транском»; зобов'язано Запорізьку
митницю вчинити певні дії стосовно
митного оформлення автомобіля марки
RENAULT, модель KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
виходили з того, що Рішенням
відповідача 1 про визначення коду
товару від 16.02.2012 р. № КТ-112-0044-2012
ввезений позивачем транспортний засіб
марки RENAULT, модель KANGOO, номер кузова
VF1FW1AB540432488, неправомірно віднесено до
вантажно-пасажирського (категорія 8703
за УКТЗЕД), оскільки це не узгоджується
із зазначеними у технічній
документації характеристиками
автомобіля.

Вказаний транспортний засіб
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Транском" змогло
розмитнити у вільний обіг за заявленим
кодом 8704-вантажний лише 01.07.2013 р., що
підтверджується МД № 112050000/2013/016355 та
накладною (вимогою) № 126 від 01.07.2013 р. про
видачу транспортного засобу.

Звертаючись з даним позовом до суду,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Транском"
повідомило, що такі неправомірні дії
посадових осіб Запорізької митниці
Міндоходів призвели до того, що
придбаний автомобіль марки RENAULT, модель
KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, в період з
16.02.2012 р. по 01.07.2013 р. вимушено знаходився
під митним контролем, спочатку на
складі тимчасового зберігання ПАТ
«ЗАЗ» відповідно до договору про
надання послуг з митного супроводження
товарів № 41/613/11 від 06.02.2012 р., потім з
вересня 2012 р. на складі Запорізької
митниці Міндоходів.

Оскільки послуги зі зберігання
транспортних засобів є платними як в
ПАТ «ЗАЗ» так і в Запорізької митниці
Міндоходів, то позивач поніс витрати
(збитки) за зберігання автомобіля марки
RENAULT, модель KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488,
на загальну суму 53 218,23 грн., у зв'язку з
чим, на підставі ст. ст. 22, 1166, 1173, 1174
Цивільного кодексу України, Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Транском" просить суд стягнути з
Запорізької митниці Міндоходів та
Державної казначейської служби
України збитки у розмірі 53 218,23 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача підлягають
задоволенню частково у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Митного кодексу
України в редакції від 23.07.2014 р., при
здійсненні митного контролю та митного
оформлення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення, що
переміщуються через митний кордон
України, застосовуються виключно норми
законів України та інших
нормативно-правових актів з питань
державної митної справи, чинні на день
прийняття митної декларації органом
доходів і зборів України.

Відповідно до ст. 99 Митного кодексу
України від 11.07.2002 р. (в редакції від
15.11.2011 р.), товари і транспортні засоби з
моменту пред'явлення митному органу і
до їх випуску відповідно до обраного
митного режиму можуть перебувати на
тимчасовому зберіганні під митним
контролем. Такі товари і транспортні
засоби до завершення митного
оформлення з дозволу відповідного
митного органу розміщуються на складах
тимчасового зберігання. Товари та
транспортні засоби гуманітарної
допомоги до завершення їх митного
оформлення з дозволу відповідного
митного органу розміщуються на складах
організацій - отримувачів гуманітарної
допомоги. Митний режим щодо зазначених
товарів і транспортних засобів
обирається під час передачі цих
товарів і транспортних засобів на
тимчасове зберігання і не може
змінюватися їх власником або
уповноваженою ним особою без
погодження з відповідним митним
органом до закінчення строку
тимчасового зберігання; з метою
створення сприятливих умов та
скорочення часу проведення митного
контролю та митного оформлення митним
органом може прийматися рішення про
організацію складів тимчасового
зберігання, що належать
транспортно-експедиційним
організаціям, які переміщують товари і
транспортні засоби через митний кордон
України, чи іншим підприємствам, зі
створенням зони митного контролю в
межах таких складів; як склади
тимчасового зберігання можуть
використовуватися відповідним чином
облаштовані складські приміщення,
резервуари, криті чи відкриті
майданчики, призначені для зберігання
товарів і транспортних засобів. Дозвіл
на їх використання як складів
тимчасового зберігання надається
митними органами, в зоні діяльності
яких розташовані такі приміщення,
резервуари, майданчики, у порядку,
встановленому спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади в галузі митної
справи; допускається розміщення
товарів і транспортних засобів, що
перебувають на тимчасовому зберіганні
під митним контролем, на складах митних
органів.

Згідно з ст. 100 Митного кодексу України
від 11.07.2002 р. (в редакції від 15.11.2011 р.),
приміщення, резервуар або майданчик
можуть бути використані як склад
тимчасового зберігання за наявності
належним чином оформленого дозволу
відповідного митного органу.

Статтею 102 Митного кодексу України від
11.07.2002 р. (в редакції від 15.11.2011 р.)
визначено, що взаємовідносини власника
складу тимчасового зберігання з
особами, які розміщують товари і
транспортні засоби на складі,
визначаються договором зберігання;
взаємовідносини митних органів, що є
власниками складів, у яких товари і
транспортні засоби знаходяться на
тимчасовому зберіганні під митним
контролем, з особами, які розміщують
такі товари і транспортні засоби на
складі, здійснюються відповідно до
цього Кодексу та цивільного
законодавства України.

Відповідно до ст. 108 Митного кодексу
України від 11.07.2002 р. (в редакції від
15.11.2011 р.), Строк тимчасового зберігання
товарів і транспортних засобів на
складі тимчасового зберігання або на
складі організації - отримувача
гуманітарної допомоги не може
перевищувати трьох місяців; Кабінет
Міністрів України може встановлювати
для товарів і транспортних засобів
окремих категорій менші строки
зберігання; строк тимчасового
зберігання товарів і транспортних
засобів, зазначений у частині першій
цієї статті, за заявою декларанта може
бути продовжений, але не більше ніж на
один місяць, митним органом за дозволом
якого товари і транспортні засоби були
розміщені на складі. Заява про
продовження строку тимчасового
зберігання товарів і транспортних
засобів попередньо погоджується з
власником складу.

До закінчення строків зберігання,
зазначених у частинах першій, другій та
третій цієї статті, товари і
транспортні засоби, що тимчасово
зберігаються під митним контролем,
повинні бути: 1) задекларовані
власником або уповноваженою ним особою
до обраного митного режиму; 2) або
передані власником або уповноваженою
ним особою для зберігання відповідному
митному органу.

Згідно з п. 3 ст. 166 Митного кодексу
України від 11.07.2002 р. (в редакції від
15.11.2011 р.), обов'язковій передачі митному
органу для зберігання підлягають
товари, які до закінчення строків
тимчасового зберігання
підприємствами, встановлених
частинами першою - третьою статті 108
цього Кодексу, не були задекларовані
власником або уповноваженою ним особою
до відповідного митного режиму.

Відповідно до п. 1 ст. 168 Митного кодексу
України від 11.07.2002 р. (в редакції від
15.11.2011 р.), крім товарів, зазначених у
статті 166 цього Кодексу, на складах
митних органів можуть зберігатися
товари, що знаходяться на тимчасовому
зберіганні під митним контролем
відповідно до статті 99 цього Кодексу.

Статтею 169 Митного кодексу України від
11.07.2002 р. (в редакції від 15.11.2011 р.)
визначено, що товари, зазначені у
пунктах 1 - 3 частини першої статті 166 та
у пунктах 1 - 3 частини першої статті 168
цього Кодексу, можуть зберігатися на
складах митних органів протягом трьох
місяців; товари, зазначені у пункті 4
частини першої статті 168, можуть
зберігатися на складах митних органів
протягом строків, установлених статтею
214 цього Кодексу; товари, зазначені у
пункті 4 частини першої статті 166,
товари та документація, зазначені у
пунктах 5 - 7 частини першої статті 168, а
також товари і транспортні засоби,
зазначені у пункті 8 частини першої
статті 168 цього Кодексу, зберігаються
на складах митних органів протягом
строків, що визначаються
законодавством.

Відповідно до норм статті 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитки у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті
22 Господарського кодексу України
збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Втім, для настання відповідальності
необхідна наявність складу
правопорушення, а саме: а) наявність
шкоди, б) протиправна поведінка
заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок
між шкодою та протиправною поведінкою
заподіювача, г) вина.

Протиправна поведінка особи може
виявлятися у прийнятті нею
неправомірного рішення або у
неправомірній поведінці (діях або
бездіяльності). Протиправною у
цивільному праві вважається поведінка,
яка порушує імперативні норми права
або санкціоновані законом умови
договору, внаслідок чого порушуються
права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна
шкода, що виражається у зменшенні майна
потерпілого в результаті порушення
належного йому майнового права, та (або)
применшенні немайнового блага (життя,
здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною
поведінкою особи та завданою шкодою є
обов'язковою умовою відповідальності,
яка передбачає, що шкода стала
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за
загальним правилом настає лише за вини
заподіювача шкоди. Відсутність у діях
особи умислу або необережності
звільняє її від відповідальності, крім
випадків, коли за нормами ЦК
відповідальність настає незалежно від
вини.

Особливістю деліктної
відповідальності за завдану шкоду є
презумпція вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України
особа, яка завдала шкоду, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини. Тобто
відсутність вини у завданні шкоди
повинен доводити сам завдавач шкоди.

Статтею 56 Конституції України
закріплено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
свої повноважень.

Відповідачі у даній справі є органами
державної влади України із
спеціальними статусами, які у своїй
діяльності керуються Конституцією
України, законодавчими актами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними
і передбачають певні особливості,
характерні для розгляду справ про
деліктну відповідальність органів
державної влади та посадових осіб, які
відмінні від загальних правил
деліктної відповідальності. Так,
зокрема, цими правовими нормами
передбачено, що для застосування
відповідальності посадових осіб та
органів державної влади наявність вини
не є обов'язковою. Втім, цими нормами не
заперечується обов'язковість
наявності інших елементів складу
цивільного правопорушення, які є
обов'язковими для доказування у спорах
про стягнення збитків.

Таким чином, предметом доказування у
даній справі є факти неправомірних дій
(бездіяльності) органів державної
влади при прийнятті рішення про
визначення коду товару від 16.02.2012 року
№ КТ-112-0044-2012 та картки відмови в
митному оформленні товарів і
транспортних засобів від 17.02.2012 року №
112050000/2/00111, виникнення збитків (шкоди) та
причинний зв'язок між неправомірними
діями (бездіяльністю) органів
державної влади і збитками (шкодою).

При цьому, неправомірність дій
(бездіяльності) органу державної влади
має підтверджуватись належними
доказами, зокрема, відповідним
рішенням суду, яке може мати
преюдиційне значення для справи про
відшкодування збитків. (аналогічна
правова позиція наведена в постанові
Верховного Суду України від 25.10.2005 у
справі № 32/421).

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 07.09.2012 р. у
справі № 0870/4012/12, яка залишена без змін
ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21.05.2013 р., які в свою чергу залишені
без змін ухвалою Вищого
адміністративного суду України №
К/800/35516/13 від 17.07.2014 р., скасовано рішення
про визначення коду товару від 16.02.2012
року № КТ-112-0044-2012 та картку відмови в
митному оформленні товарів і
транспортних засобів від 17.02.2012 року №
112050000/2/00111, винесені Запорізькою
митницею відносно Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Транском»; зобов'язано Запорізьку
митницю вчинити певні дії стосовно
митного оформлення автомобіля марки
RENAULT, модель KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488.

Отже, факт протиправних дій зі сторони
відповідача 1, яке полягає у прийнятті
рішення про визначення коду товару від
16.02.2012 року № КТ-112-0044-2012 та картки
відмови в митному оформленні товарів і
транспортних засобів від 17.02.2012 року №
112050000/2/00111 підтверджується матеріалами
справи та не оспорюється відповідачем
1.

Що стосується понесених позивачем
грошових витрат у загальному розмірі 53
218,23 грн., які позивач кваліфікує як
збитки, то суд зазначає наступне.

06.02.2012 р. між Публічним акціонерним
товариством «Запорізький
автомобілебудівний завод» (виконавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Транском" (замовник)
укладено Договір № 41/613/11 про надання
послуг з митного супроводження товарів
(Договір), відповідно до умов якого
замовник доручає, а виконавець
зобов'язується надавати послуги по
декларуванню вантажів замовника, що
переміщуються через митний кордон
України, та їх оформленню у Запорізькій
митниці, а також надавати інші,
пов'язані із зовнішньоекономічною
діяльністю замовника, послуги;
здійснювати дії, пов'язані з
декларуванням і митним оформленням
товарів замовника, самостійно від
свого імені за рахунок і за дорученням
замовника в порядку, передбаченому цим
Договором та чинним законодавством
України.

Відповідно до прейскуранту послуг, що
надаються з митного супроводження
товарів ВМС ПАТ «ЗАЗ» (Додаток №1 до
Договору), виконавець надає замовнику
послуги, зокрема: зі зберігання товарів
на СТЗ та МЛС, а також послуги за
перебування транспортних засобів в
зоні митного контролю.

Згідно з п. 4.1 Договору, надані послуги
вважаються прийнятими після
підписання сторонами акту
передачі-приймання наданих робіт
(послуг).

Пунктом 9.3 сторони погодили, що Договір
діє з 06.02.2012 р. по 31.12.2012 р., але в
будь-якому випадку до повного
виконання сторонами своїх обов'язків
за цим Договором.

На виконання умов Договору виконавцем
було виконано робіт (надано послуг) з
перебування легкового транспортного
засобу в зоні митного контролю та
зберігання товару на складі
тимчасового зберігання на загальну
суму 25 509,60 грн., що підтверджується
актом виконаних робіт № 44914 від 16.03.2012 р.
на суму 4 176,00 грн., актом виконаних робіт
(послуг) № 44489 від 15.03.2013 р. на суму 300,00
грн., актом виконаних робіт (послуг) №
45272 від 17.04.2012 р. на суму 4 608,00 грн., актом
виконаних робіт (послуг) № 45923 від 24.05.2012
р. на суму 5 280,00 грн., актом виконаних
робіт (послуг) № 47259 від 03.09.2012 р. на суму
9 331,20 грн., актом виконаних робіт
(послуг) № 47418 від 24.09.2012 р. на суму 1 814,40
грн., які були в повному обсязі оплачені
позивачем платіжним дорученням б/н від
19.03.2012 р. на суму 4 176,00 грн., платіжним
дорученням № 9998 від 01.04.2013 р. на суму 300,00
грн., платіжним дорученням б/н від 16.05.2012
р. на суму 4 608,00 грн., платіжним
дорученням б/н від 31.05.2012 р. на суму 5 280,00
грн., платіжне доручення б/н від 06.09.2012 р.
на суму 9 331,20 грн., платіжним дорученням
б/н від 24.09.2012 р. на суму 1 814,40 грн.

Отже, Товариством з обмеженою
відповідальністю "Транском" були
понесені витрати на зберігання
транспортного засобу на складі
тимчасового зберігання за Договором №
41/613/11 про надання послуг з митного
супроводження товарів від 06.02.2012 р. у
загальному розмірі 25 509,60 грн.

Заперечуючи на позовну заяву,
Запорізька митниця Міндоходів
повідомила суду, що, відповідно до
Митного кодексу України, у позивача був
вибір: оформити товар за кодом,
визначеним відповідачем 1; оформити
товар за кодом, визначеним
відповідачем 1, а потім оскаржити та у
передбачений чинним законодавством
спосіб повернути надмірно сплачені
митні платежі; передати на склад
митниці, яка відповідно до розділу ІІ
пункту 6 Порядку відшкодування витрат
за зберігання товарів та транспортних
засобів на складах митних органів,
затвердженого наказом Мінфіна від
15.06.2012 р. № 731, зареєстрованого в Мінюсті
від 09.07.2012 р. № 1140/21452, починає
нараховувати витрати за зберігання,
починаючи з одинадцятого дня після
оформлення відповідних документів про
фактичне прийняття товарів і
транспортних засобів на зберігання
митним органом і до дня їх видачі зі
складу митного органу власникам або
вповноваженим особам. На одинадцятий
день зберігання на складі позивач міг
оформити товар за кодом, визначеним
митницею, а потім після оскарження
рішення про визнання коду товару
повернути надмірно сплачені митні
платежі; передати товар на склад
тимчасового зберігання відповідно до
ст. 204 Митного кодексу України, потім
через три місяці передати на
зберігання на склад митниці або
розпорядитися товаром іншим чином,
оскаржити рішення про визначення коду
товару від 16.02.2012 та повернути в
подальшому надмірно сплачені митні
платежі у порядку, визначеним чинним
законодавством України. Проте, на думку
відповідача 1, позивач на свій розсуд
обрав четвертий варіант - самий довгий
та самий коштовний.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути, зокрема,
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на
захист особа здійснює на власний
розсуд.

Зважаючи на вказані правові норми,
Господарський суд міста Києва не
знаходить у твердженнях відповідача 1
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю "Транском", оскільки
такі твердження лише вказують на факт
існування варіантів захисту майнових
прав та інтересів, чим позивач і
скористався, прийнявши рішення про
зберігання транспортного засобу марки
RENAULT, модель KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488,
на складі тимчасового зберігання
Публічного акціонерного товариства
«Запорізький автомобілебудівний
завод», та оскаржуючи рішення про
визначення коду товару від 16.02.2012 р. №
КТ-112-0044-2012 та картку відмови в митному
оформленні товарів і транспортних
засобів від 17.02.2012 р. № 11205000/2/00111 в
Запорізькому окружному
адміністративному суді.

Крім того, посилання Запорізької
митниці Міндоходів на Порядок
відшкодування витрат за зберігання
товарів та транспортних засобів на
складах митних органів, затвердженого
наказом Мінфіна від 15.06.2012 р. № 731,
зареєстрованого в Мінюсті від 09.07.2012 р.
№ 1140/21452, є недоречним, оскільки на
момент звернення позивача з митною
декларацією № 112050000/2/00111 (а саме, 16.02.2012
р.) вказаний Порядок не набрав чинності.

Що ж до тверджень відповідача 1 про те,
що позивач з власної волі не бажав
здійснювати митне оформлення
транспортного засобу марки RENAULT, модель
KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, внаслідок
чого вказаний автомобіль перебував під
митним контролем та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Транском"
з власної вини були понесені витрати за
зберігання, то суд вважає їх
безпідставними, оскільки матеріалами
справи підтверджується, що позивач
звертався 16.02.2012 року в Запорізьку
митницю з вантажною митною декларацією
№ 112050000.2012.002286, в якій заявлено
вантажний автомобіль, виготовлений на
базі кузова легкового автомобіля марки
RENAULT, модель KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488,
загальна кількість місць - 2,
призначений для перевезення вантажів
по дорогах загального користування,
рік виготовлення 2008, тип кузова - фургон
(у якому відсутні місця, отвори для
можливого встановлення сидінь та
пристрої безпеки), реєстраційний номер
56BGD69, виробник RENAULT, країна виробництва -
Франція, за кодом згідно з УКТЗЕД
- «Вантажний автомобіль».

А зважаючи на те, що позивачу було
відмовлено в прийнятті митної
декларації на підставі неправомірного
рішення про визначення коду товару від
16.02.2012 року № КТ-112-0044-2012, то позивач,
правомірно не бажаючи здійснювати
митне оформлення автомобіля марки RENAULT,
модель KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, за
кодом 8703, змушений був залишити
транспортний засіб під митним
контролем та звернувся до суду для
захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, Постановою Запорізького
окружного адміністративного суду від
07.09.2012 р. у справі № 0870/4012/12, яка залишена
без змін ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 21.05.2013 р., які в свою чергу залишені
без змін ухвалою Вищого
адміністративного суду України №
К/800/35516/13 від 17.07.2014 р., визначено, що «не
здійснюючи митне оформлення ввезеного
автомобіля під кодом , правомірно
заявленого позивачем, Запорізька
митниця унеможливлює використання
ввезеного транспортного засобу в
господарській діяльності та цим
порушує майнові права позивача».

Таким чином, Господарський суд міста
Києва приходить до висновку, що
транспортний засіб марки RENAULT, модель
KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, перебував
під митним контролем з16.02.2012 р. по 01.07.2013
р. саме через неправомірні дії
відповідача 1, а тому його твердження
про перебування вказаного автомобіля
під митним контролем з вини позивача є
безпідставним та необґрунтованим.

Також відповідач 1 у своїх запереченнях
на позовну заяву наголосив на тому, що у
позивача був відсутній договір
зберігання товарів на складі
тимчасового зберігання як того вимагає
Митний кодекс України від 11.07.2002 р. (в
редакції від 15.11.2011 р.), а укладений між
Публічний акціонерним товариством
«Запорізький автомобілебудівний
завод» та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Транском" договір №
41/613/11 про надання послуг з митного
супроводження товарів від 06.02.2012 р. не є
договором зберігання і не регулює
відносини щодо зберігання товару
(автомобіля марки RENAULT, модель KANGOO,
номер кузова VF1FW1AB540432488) на складі
тимчасового зберігання.

Стосовно цього суд повідомляє
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Митного кодексу
України в редакції від 23.07.2014 р., при
здійсненні митного контролю та митного
оформлення товарів, транспортних
засобів комерційного призначення, що
переміщуються через митний кордон
України, застосовуються виключно норми
законів України та інших
нормативно-правових актів з питань
державної митної справи, чинні на день
прийняття митної декларації органом
доходів і зборів України.

Зважаючи на те, що митна декларація №
112050000/2/00111 була подана позивачем до
Запорізької митниці Міндоходів 16.02.2012
р., то застосуванню підлягають виключно
норми законів України та інших
нормативно-правових актів з питань
державної митної справи, чинні на 16.02.2012
р., зокрема, Митний кодекс України від
11.07.2002 р. (в редакції від 15.11.2011 р.).

Відповідно до ст. 99 Митного кодексу
України від 11.07.2002 р. (в редакції від
15.11.2011 р.), товари і транспортні засоби з
моменту пред'явлення митному органу і
до їх випуску відповідно до обраного
митного режиму можуть перебувати на
тимчасовому зберіганні під митним
контролем. Такі товари і транспортні
засоби до завершення митного
оформлення з дозволу відповідного
митного органу розміщуються на складах
тимчасового зберігання.

Взаємовідносини власника складу
тимчасового зберігання з особами, які
розміщують товари і транспортні засоби
на складі, визначаються договором
зберігання (ст. 102 Митного кодексу
України від 11.07.2002 р. (в редакції від
15.11.2011 р.).

Дослідивши матеріали справи суд
встановив, що 06.02.2012 р. між Публічним
акціонерним товариством «Запорізький
автомобілебудівний завод» (виконавець)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Транском" (замовник)
укладено Договір № 41/613/11 про надання
послуг з митного супроводження товарів
(Договір), відповідно до умов якого
замовник доручає, а виконавець
зобов'язується надавати послуги по
декларуванню вантажів замовника, що
переміщуються через митний кордон
України, та їх оформленню у Запорізькій
митниці, а також надавати інші,
пов'язані із зовнішньоекономічною
діяльністю замовника, послуги;
здійснювати дії, пов'язані з
декларуванням і митним оформленням
товарів замовника, самостійно від
свого імені за рахунок і за дорученням
замовника в порядку, передбаченому цим
Договором та чинним законодавством
України.

Відповідно до прейскуранту послуг, що
надаються з митного супроводження
товарів ВМС ПАТ «ЗАЗ» (Додаток №1 до
Договору), виконавець надає замовнику
послуги, зокрема: зі зберігання товарів
на СТЗ та МЛС, а також послуги за
перебування транспортних засобів в
зоні митного контролю.

Тобто, укладений між сторонами Договір
в тому числі також регулював відносини
у сфері зберігання.

Як вбачається, вказаний Договір було
укладено до моменту звернення позивача
з митною декларацією до Запорізької
митниці (16.02.2012 р.), а, отже, у позивача не
було необхідності укладати новий
договір, який би регулював ті ж самі
відносини зберігання товарів чи
транспортних засобів, оскільки на
момент відмови в митному оформленні
транспортного засобу марки RENAULT, модель
KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, та передачі
його під митний контроль, договір, який
би регулював відносини щодо
зберігання, вже існував - Договір №
41/613/11 про надання послуг з митного
супроводження товарів від 06.02.2012 р.

Сама ж назва договору може не завжди
відображати всі сфери взаємовідносин,
що ним регулюються.

З урахуванням вищенаведеного, суд
приходить до висновку, що укладений між
Публічним акціонерним товариством
«Запорізький автомобілебудівний
завод» та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Транском" Договір №
41/613/11 про надання послуг з митного
супроводження товарів від 06.02.2012 р.
також регулював відносини у сфері
зберігання товарів та транспортних
засобів, а тому посилання відповідача 1
на те, що Товариство з обмеженою
відповідальністю "Транском" сплачувало
не за зберігання товару, а за послуги з
перебування легкового транспортного
засобу в зоні митного контролю, є
необґрунтованими та недоведеними.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд
встановив, що 15.03.2013 р. між позивачем та
ПАТ «ЗАЗ» підписано акт виконаних
робіт № 44489 за Договором № 41/613/11 від
06.02.2012 р., в якому вказано: найменування
робіт - диспетчеризація ТЗ в ЗМК 15.03.2013
р.; загальна сума - 300,00 грн., які 01.04.2013 р.
позивач сплатив, що підтверджується
платіжним дорученням № 9998 від 01.04.2013 р.

Проте слід зауважити, що автомобіль
марки RENAULT, модель KANGOO, номер кузова
VF1FW1AB540432488, зберігався Публічним
акціонерним товариством «Запорізький
автомобілебудівний завод» в період з
16.02.2012 р. по 28.09.2012 р., після чого був
переданий за актом приймання-передачі
майна на зберігання на склад
відповідач 1, і станом на 15.03.2013 р. там і
знаходився.

Таким чином, суд приходить до висновку
про недоведеність позивачем того, що
акт виконаних робіт № 44489 від 15.03.2013 р.
та витрати з його оплати у розмірі 300,00
грн. є збитками саме за зберігання
автомобіля марки RENAULT, модель KANGOO, номер
кузова VF1FW1AB540432488, відповідно до умов
Договору № 41/613/11 про надання послуг з
митного супроводження товарів від
06.02.2012 р., а не іншими витратами за
отримані послуги згідно умов вказаного
договору.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд відмовляє
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Транском" в частині
стягнення збитків у розмірі 300,00 грн. у
зв'язку з їх недоведеністю.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи підтверджується та
відповідачами належними доказами не
спростовано, що у зв'язку з прийняттям
відповідачем 1 неправомірного рішення
про визначення коду товару від 16.02.2012
року № КТ-112-0044-2012 та картки відмови в
митному оформленні товарів і
транспортних засобів від 17.02.2012 року №
112050000/2/00111, позивач змушений був понести
витрати за зберігання автомобіля марки
RENAULT, модель KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488,
у розмірі 25 209,60 грн. на підставі
Договору № 41/613/11 про надання послуг з
митного супроводження товарів від
06.02.2012 р.

А, отже, Господарський суд міста Києва
приходить до висновку, що витрати
позивача у розмірі 25 209,60 грн. є збитками
у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу
України.

Крім того, на виконання вимог п. 5.1.2
Порядку роботи складу митного органу,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 30.05.2012 р. № 627, на
підставі листа ПАТ «ЗАЗ» від 21.09.2012 р. №
13170/07-24 здійснено передачу зі складу
тимчасового зберігання
митно-ліцензійного комплексу ПАТ «ЗАЗ»
на склад Запорізької митниці
транспортного засобу марки RENAULT, модель
KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, що
підтверджується актом
приймання-передачі майна від 28.09.2012.

Відповідно до розмірів відшкодування
за зберігання на складах митних
органів товарів і транспортних
засобів, затверджених наказом Мінфіна
від 15.06.2012 р. № 731, зареєстрованим в
Мінюсті від 09.07.2012 р. № 1140/21452, за
зберігання товарів на складі митного
органу передбачено плату у розмірі 10
євро за добу.

Розмір плати за зберігання товару на
складі митниці зазначено в
уніфікованій митній квитанції МД-1
серія КВ № 113562 від 01.07.2012 р. та складає 27
708,63 грн. (за 266 діб).

Таким чином, в період з 28.09.2012 р. по 01.07.2013
р. автомобіль марки RENAULT, модель KANGOO,
номер кузова VF1FW1AB540432488, знаходився на
зберіганні Запорізької митниці
Міндоходів, за послуги якої позивачем
було сплачено грошові кошти у розмірі 27
708,63 грн., що підтверджується платіжним
дорученням № 10697 від 01.07.2013 р.

Заперечуючи на позовні вимоги в
частині стягнення з Запорізької
митниці Міндоходів збитків у розмірі 27
708,63 грн., відповідач 1 повідомив, що,
відповідно до розділу ІІІ пункту 2
Порядку відшкодування витрат за
зберігання товарів та транспортних
засобів на складах митних органів,
затвердженого наказом Мінфіна від
15.06.2012 р. № 731, зареєстрованого в Мінюсті
від 09.07.2012 р. № 1140/21452, ця плата може бути
повернута власнику тільки в єдиному
випадку, а саме в разі якщо є справа про
порушення митних правил, товар
зберігається на складі митниці та за
результатами розгляду справи про
порушення митних правил в суді
винесено рішення на користь власника.

В даному ж випадку, як зазначив
відповідач 1, рішення, винесене на
користь позивача не пов'язано з
порушенням митних правил, тому
підстави для повернення коштів за
зберігання транспортного засобу на
складі митниці у розмірі 27 708,63 грн.
відсутні.

Господарський суд міста Києва не
погоджується з таким твердженням
відповідача 1, виходячи з того, що
вказаний Порядок визначає механізм
відшкодування витрат митних органів за
зберігання товарів, транспортних
засобів, зазначених в частині шостій
статті 239 Митного кодексу України, на
складах митних органів (далі - витрати)
(п. 1 ст. 1), а не регулює механізм
повернення витрат за зберігання
товарів чи транспортних засобів
власникам товарів чи транспортних
засобів або вповноваженим ними особам.

Крім того, судом встановлено, що
відповідач 1 невірно тлумачить п. 2
розділу ІІІ Порядку.

Зокрема, п. 2 розділу ІІІ Порядку
визначено, що витрати митного органу за
зберігання товарів, транспортних
засобів, тимчасово вилучених у справі
про порушення митних правил, після
набрання законної сили рішенням,
винесеним у справі про порушення
митних правил, відшкодовуються у разі,
якщо особу визнано винною, а вилучені у
справі про порушення митних правил
товари та/або транспортні засоби
підлягають поверненню власнику.

Тобто, в даному випадку мова йде про
відшкодування витрат на користь
митного органу, а не на користь
власників, як це зазначає відповідач 1,
у зв'язку з чим Господарський суд міста
Києва вважає обставини, на які
посилається Запорізька митниця
Міндоходів, безпідставними та
необґрунтованими.

Зважаючи на вищевикладене, та беручи до
уваги той факт, що понесені позивачем
витрати у розмірі 27 708,63 грн. були
вимушеним заходом, зумовленим
неправомірними діями Запорізької
митниці Міндоходів, то Господарський
суд міста Києва приходить до висновку,
що витрати позивача у розмірі 27 708,63 грн.
є збитками у розумінні ст. 22 Цивільного
кодексу України.

Отже, загальна сума збитків, яку поніс
позивач внаслідок прийняття
відповідачем 1 неправомірного рішення
про визначення коду товару від 16.02.2012
року № КТ-112-0044-2012 та картки відмови в
митному оформленні товарів і
транспортних засобів від 17.02.2012 року №
112050000/2/00111, становить 52 918,23 грн.

Що стосується причинно-наслідкового
зв'язку між неправомірним рішенням про
визначення коду товару від 16.02.2012 року
№ КТ-112-0044-2012, картки відмови в митному
оформленні товарів і транспортних
засобів від 17.02.2012 року № 112050000/2/00111 та
збитків Товариства з обмеженою
відповідальністю "Транском" у
загальному розмірі 52 918,23 грн., то він є
прямим, оскільки неправомірні дії
(бездіяльність) Запорізької митниці
Міндоходів призвели до того, що позивач
змушений був понести витрати (збитки)
за зберігання під митним контролем
транспортного засобу марки RENAULT, модель
KANGOO, номер кузова VF1FW1AB540432488, у
загальному розмірі 52 918,23 грн. за період
з 16.02.2012 р. по 01.07.2013 р.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на вищевикладене, оцінивши
подані докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Транском" підлягають
задоволенні частково у розмірі 52 918,23
грн.

Положеннями ст. ст. 167, 170 ЦК України
визначено, що держава набуває і
здійснює цивільні права та обов'язки
через органи державної влади у межах їх
компетенції, встановленої законом.

Згідно вимог ст. 48 Бюджетного кодексу
України, в Україні застосовується
казначейська форма обслуговування
Державного бюджету України, яка
передбачає здійснення Державним
казначейством України операцій з
коштами державного бюджету.

Зі змісту ст. 25 Бюджетного кодексу
України вбачається, що державне
казначейство здійснює безспірне
списання з рахунків, на яких
обліковуються кошти Державного
бюджету та місцевих бюджетів, за
рішенням, яке було прийнято державним
органом, що відповідно до закону, має
право на його застосування.

У спірних правовідносинах має місце
шкода, заподіяна Запорізькою митницею
Міндоходів, у зв'язку з чим позовні
вимоги підлягають задоволенню за
рахунок держави.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Державного бюджету
України на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "Транском"
(71100, Запорізька обл., м. Бердянськ, вул.
Будівельна, буд. 1 А; ідентифікаційний
код: 30802064) грошові кошти у розмірі 52918
(п'ятдесят дві тисячі дев'ятсот
вісімнадцять) грн 23 коп. та судові
витрати у розмірі 1816 (одна тисяча
вісімсот шістнадцять) грн 70 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної
сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 15.09.2014

Суддя
І.М. Отрош