ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2014 р.Справа № 922/940/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання
Кролівець М.О.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_2, м. Харків до
ФОП ОСОБА_3, м. Харків про стягнення
7932,77 грн. за участю представників
сторін:

позивача - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить стягнути з відповідача
переплачену орендну плату у розмірі
7410,00 грн., 418,85 грн. 3% річних та 103,92 грн.
інфляційних витрат. Витрати по оплаті
судового збору позивач просить суд
покласти на відповідача. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що 22.11.2013 року
сторони досягли домовленості про
припинення договору оренди № 0506/1,
укладеного між ними 05.06.2012 року, з 08.10.2012
року. Проте, відповідно до умов
договору, позивачем була внесена
орендна плата за перший та останній
місяць оренди (червень 2012 року та
травень 2015 року відповідно), а тому,
оскільки обов'язок позивача по сплаті
орендної плати за користування
об'єктом оренди за травень 2015 року не
наступив у зв'язку з припиненням дії
договору, відповідач повинен повернути
внесену орендну плату на підставі ст.
1212 ЦК України.

В судовому засіданні оголошувались
перерви з 28.05.2014 року до 17.06.2014 року до
12:00 години; з 17.06.2014 року до 24.06.2014 року до
10:00 години; з 24.06.2014 року до 27.06.2014 року до
10:30 години та з 27.06.2014 року до 11.07.2014 року
до 14:20 години.

12.05.2014 року до суду від відповідача
надійшло клопотання, в якому він
просить суд припинити провадження у
справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК
України. Клопотання обґрунтоване
рішенням господарського суду
Харківської області від 03.09.2013 року по
справі № 5023/5132/12 за позовом ФОП ОСОБА_2
до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору
оренди та стягнення збитків у розмірі
40794,74 грн.

Надане клопотання досліджене судом та
долучене до матеріалів справи.

16.06.2014 року до суду від представника
позивача надійшли письмові пояснення
по справі, в яких представник позивача
вказує на те, що заперечує проти
клопотання відповідача про припинення
провадження у справі, оскільки у справі
що розглядається інші предмет та
підстави позову, ніж у справі № 5023/5132/12.

Надані пояснення досліджені судом та
долучені до матеріалів справи.

17.06.2014 року до суду від відповідача
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому він проти позову заперечує та
просить суд відмовити в його
задоволенні. Зокрема посилається на те,
що позивачем не доведена дата
фактичного повернення об'єкту оренди
та дата, з якої припинилося нарахування
орендної плати. Крім того, вказує на те,
що оскільки позивачем не виконаний п.
4.1.3 договору, відповідачем, на підставі
п. 4.1.3 та п. 8.3 договору, позивачу
нарахований штраф у розмірі 11000,00 грн.
та сплачена позивачем сума у розмірі
7410,00 грн. зарахована в рахунок
часткового погашення штрафу. Отже у
відповідач відсутнє майно яке б
належало позивачу без достатніх
правових підстав. Також вказує на те, що
позивачем не подано до суду доказів
звернення позивача з вимогою до
відповідача про повернення грошових
коштів набутих без достатніх правових
підстав, в силу приписів ст. 530 ЦК
України. Крім того, у відзиві на позовну
заяву відповідач просить суд, в поряду
ст. 83 ГПК України, вирішити питання щодо
недійсності п. 3.11 спірного договору.

Суд, дослідивши відзив та додані до
нього документи, долучає його до
матеріалів справи.

23.06.2014 року до суду від представника
позивача надійшли письмові пояснення
по справі, в яких він вказує на те, що
сторони домовилися розірвати договір
оренди нежитлового приміщення № 0506/1 08
жовтня 2012 року, у зв'язку з фактичним
припиненням використання орендарем
нежитлового приміщення, оскільки
об'єктом оренди вже тривалий час
користувався інший орендар.
Зобов'язання між сторонами припинилися
в добровільному порядку. На адресу
позивача надійшло повідомлення
відповідача від 12.06.2014 року про
нарахування штрафу, відповідно до умов
договору оренди, за період з 10.06.12 року
по 30.09.2012 року в розмірі 11000,00 грн. Та
спірну суму в розмірі 7410,00 грн.
відповідач вважає зарахованою в
рахунок часткового погашення штрафу.
Пунктом 4 ч. І ст. 602 ЦК України, ч., 5 ст. 203
ГК України закріплено, що не
допускається зарахування зустрічних
вимог у разі спливу позовної давності.
До вимог про стягнення штрафу
застосовується спеціальна позовна
давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України). Тому позивач вважає, що дане
повідомлення незаконне та
необґрунтоване, для зарахування суми в
рахунок погашення штрафу не має
правових підстав.

Суд, дослідивши надані пояснення
долучає їх до матеріалів справи.

01.07.2014 року до суду від представника
відповідача надійшов супровідний лист,
в якому він просить суд долучити до
матеріалів справи копію договору від
12.11.2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3
та ПП "Аптека 2011".

Суд, дослідивши наданий документ,
долучає його до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 11.07.2014 року в
задоволенні заяви відповідача про
призначення колегіального розгляду
справи було відмовлено.

11.07.2014 року до суду від представника
відповідача надійшли письмові
пояснення по справі, в яких він просить
суд долучити до матеріалів справи
документи судової практики щодо
застосування ст. 1212 ЦК України Вищим
господарським судом України.

Суд, дослідивши надані пояснення та
додані до них документи, долучає їх до
матеріалів справи.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов у повному
обсязі, зазначив, що заперечує проти
нахованого відповідачем штрафу та не
визнає його, просив суд задовольнити
позов у повному обсязі.

Присутній в судовому засіданні
представник відповідача проти позову
заперечував у повному обсязі та просив
суд відмовити в його задоволенні.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, всебічно та
повно дослідивши матеріали справи та
надані учасниками судового процесу
докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

05 червня 2012 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (далі - позивач) та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3
(далі - відповідач) укладено договір
оренди нежитлового приміщення № 0506/1
(далі - договір).

Відповідно до умов договору, а саме п.
1.1., Орендодавець (відповідач) передає
Орендареві (позивачу) в тимчасове
платне користування (оренду) нежитлові
приміщення першого поверху № 62-1:61-1
загальною площею 90,2 кв.м. (згідно
технічного паспорту виготовленого КП
"Харківське міське бюро технічної
інвентаризації" 21.12.2010 року), що
розташовані в будинку за адресою:
АДРЕСА_1 (в подальшому - "об'єкт оренди").

Згідно п. 1.4. договору, об'єкт оренди
буде використовуватися позивачем для
розміщення магазину непродовольчої
групи товарів (кавоварки, кавові машини
та аксесуари) та продовольчої групи
товарів (кави, кавових напоїв, тощо).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що
вступ позивача у користування об'єктом
оренди настає з дня підписання
уповноваженими представниками обох
сторін акту приймання - передачі
об'єкту оренди. Акт приймання - передачі
об'єкту оренди підписується сторонами
протягом 3-х календарних днів з моменту
підписання даного договору.

06 червня 2012 року за Актом прийому -
передачі нежитлового приміщення,
наданого до договору оренди № 0506/1 від
05.06.2012 року відповідач передав
позивачу об'єкт оренди.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що за
користування об'єктом оренди Орендар
щомісяця сплачує Орендодавцю орендну
плату в розмірі та на умовах,
встановлених договором. Розмір
щомісячної орендної плати за
користування Об'єктом оренди складає
80,80 грн. (вісімдесят грн. 80 копійок),
еквівалентом 10$ (десять) доларів США за
м2.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що
обов'язок по сплаті орендної плати
виникає у Орендаря з моменту
підписання Сторонами Акту приймання -
передачі Об'єкта оренди, та сплачується
Орендарем шляхом переказу грошових
коштів на поточний рахунок Орендодавця
з 10 числа по 15 число поточного місяця.

Згідно п. 3.5 договору, орендна плата
сплачується Орендарем незалежно від
результатів його господарської
діяльності та по день фактичного
повернення об'єкту оренди орендодавцю,
згідно п. 2.3 договору.

Відповідно до п. 3.11 договору, Орендна
плата не нараховується протягом 3
(трьох) місяців з моменту підписання
договору та Орендар сплачує перший
(05.06.2012 року) та останній (05.05.2015 року)
місяці за користування об'єктом оренди
відповідно до умов договору.

На виконання п. 3.11 договору, позивач
сплатив відповідачу орендну плату за
перший та останній місяці за
користування об'єктом оренди
відповідно до умов договору у розмірі
14820,00 грн., що підтверджується
квитанцією № 7 від 08.06.2012 року.
Перераховані кошти в сумі 7410 грн. 00 коп.
позивач вважає орендною платою за
червень 2012 року. Орендна плата за
липень, серпень, вересень відповідно до
умов договору не нараховувалася.

22 листопада 2013 року сторони уклали
Додаткову угоду № 1 до договору оренди
нежитлового приміщення № 0506/1 від05.06.2012
року, в якій домовилися розірвати
договір оренди нежитлового приміщення
08 жовтня 2012 року, у зв'язку з фактичним
припиненням використання Орендарем
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1. Дана додаткова угода набуває
чинності з дати її підписання
представниками Сторін.

Згідно п. 2.3 договору, повернення
об'єкту оренди Орендарем здійснюється
шляхом підписання відповідного Акту
приймання-передачі об'єкту оренди, який
підписується уповноваженими
представниками обох сторін протягом
трьох календарних днів з моменту
припинення строку дії даного Договору,
дострокового його розірвання або
відмови від нього випадках
передбачених даним Договором.

Обов'язок по складанню акту
приймання-передачі об'єкту оренди
покладається на сторону, яка передає
об'єкт оренди іншій стороні (п. 2.5.
договору оренди).

Позивач вважає, що його обов'язок по
сплаті орендної плати за користування
об'єктом оренди за травень 2015 року не
наступив, оскільки договір оренди
розірвано та зобов'язання сторін
припинилися. Сума у розмірі 7410,00 грн.,
яка була перерахована відповідачу у
якості попередньої оплати за травень
2015 року, повинна бути повернута
позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Викладені обставини стали підставою
для звернення позивача до суду з цим
позовом.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог і заперечень проти них, суд
виходить з наступного.

У відповідності зі статтею 173
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) та статтею 509 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Пунктом 1 статті 286 Господарського
кодексу України встановлено, що
орендна плата - це фіксований платіж,
який орендар сплачує орендодавцю
незалежно від наслідків своєї
господарської діяльності. Відповідно
до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу
України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі
сплачувати орендну плату встановлені
частиною 2 статті 285 Господарського
кодексу України.

Договір найму укладається на
строк, встановлений договором (ст. 763
ЦК України).

Повернення наймачем предмета договору
найму оформлюється відповідним
документом (актом), який підписується
сторонами договору (ст. 795 ЦК України).

Як було зазначено вище, згідно п. 2.3
договору, повернення об'єкту оренди
Орендарем здійснюється шляхом
підписання відповідного Акту
приймання-передачі об'єкту оренди, який
підписується уповноваженими
представниками обох сторін протягом
трьох календарних днів з моменту
припинення строку дії даного Договору,
дострокового його розірвання або
відмови від нього випадках
передбачених даним Договором.
Обов'язок по складанню акту
приймання-передачі об'єкту оренди
покладається на сторону, яка передає
об'єкт оренди іншій стороні (п. 2.5.
договору оренди).

Проте, позивачем суду не надано доказів
складання акту приймання-передачі
об'єкту оренди, навпаки, представник
позивача в судовому засіданні
підтвердив факт того, що відповідний
акт не складався, оскільки договір було
припинено за згодою сторін, а об'єкт
оренди з 12.11.2012 року був наданий в
оренду іншому орендарю.

Виходячи зі змісту Додаткової угоди № 1
до договору оренди нежитлового
приміщення № 0506/1 від 05.06.2012 року,
укладеної між сторонами 22.11.2013 року,
сторони домовились про те, що спірний
договір вважається розірваним з 08.10.2012
року, у зв'язку з фактичним припиненням
використання Орендарем об'єкту оренди.
Проте, дана додаткова угода набуває
чинності з дати її підписання
представниками Сторін, а саме з 22.11.2013
року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
кошти у розмірі 14820,00 грн., які були
перераховані позивачем у якості
орендної плати за перший (червень 2012
року) та останній (травень 2015 року)
місяці оренди, фактично є орендною
платою за червень 2012 року та вересень
2012 року.

Суд відхиляє твердження відповідача
про те, що спірна сума у розмірі 7410,00
грн. зарахована відповідачем в рахунок
часткового погашення штрафу у розмірі
11000,00 грн., нарахованого позивачу
відповідно до п. 4.1.3 та п. 8.3 договору,
виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст.199 ГК України, виконання
господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбачених
цим Кодексом та іншими законами. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 ЦК
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися у відповідності до
закону або умов договору, зокрема,
неустойкою, яку боржник повинен
сплатити у разі порушення зобов'язання.

Крім того, відповідно до вимог ст.611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При
цьому, штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

У відповідності до ч. 4 ст. 213 ГК України
штраф, як різновид неустойки, може бути
встановлений договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Таким чином, неустойка (штраф, пеня) є
засобом забезпечення виконання
зобов'язання та заходом
відповідальності (правовим наслідком
порушення зобов'язання), а тому її
(неустойку) не слід ототожнювати з
орендною платою. Отже, вимоги про
стягнення основного боргу та про
стягнення неустойки не є однорідними,
оскільки правова природа їх виникнення
є різною.

За змістом ст. 601 ЦК України припинення
зобов'язання зарахуванням можливе за
умов зустрічності вимог сторін, їх
однорідності та безспірності. За
відсутності безспірності вимог спір
має бути вирішений у судовому порядку з
дотриманням вимог процесуального
закону.

Представник позивача в судовому
засіданні 27.06.2014 року проти нарахування
відповідачем штрафу заперечував,
зазначив що повідомлення відповідача
про зарахуванням суми у розмірі 7410,00
грн. в рахунок часткового погашення
штрафу є незаконним та
необґрунтованим, оскільки не
допускається зарахування зустрічних
вимог у разі спливу позовної давності.

Отже, звертаючи увагу на відсутність
безспірності зустрічного зобов'язання
та заперечення позивача щодо
нарахування відповідачем штрафу у
відповідному розмірі, відсутність
розгляду у порядку позовного
провадження спору про застосування
штрафу, суд дійшов висновку про
неможливість зарахування штрафу в
рахунок припинення зобов'язання
відповідача щодо повернення спірної
суми за договором.

Суд не приймає до уваги доводи
відповідача про недійсність п. 3.11
спірного договору, оскільки відповідно
до статті 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість
сторін, спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу
України визначено свободу договору, у
вигляді того, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (стаття 628
Цивільного кодексу України).

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами, і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначені загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вичинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчинюється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зважаючи на викладене, за переконанням
суду, в матеріалах справи відсутні
докази в підтвердження
обґрунтованості доводів відповідача
про недійсність п. 3.11 спірного
договору.

Вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні клопотання відповідача
про припинення провадження у справі на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
виходячи з наступного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо є рішення
господарського суду або іншого органу,
який в межах своєї компетенції вирішив
господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

В обґрунтування клопотання відповідач
посилається на рішення господарського
суду Харківської області від 03.09.2013
року по справі № 5023/5132/12 за позовом ФОП
ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про розірвання
договору оренди та стягнення збитків у
розмірі 40794,74 грн.

При досліджені матеріалів справи судом
встановлено, що сторони по справі, що
розглядається, та по справі № 5023/5132/12
одні й ті самі; проте, предмет спору
(матеріально-правові вимоги позивача
до відповідача, стосовно яких він
просить постановити судове рішення) та
підстави позову різні.

Враховуючи вищевикладене, суд
відмовляє в задоволенні клопотання
відповідача про припинення
провадження у справі.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.2012 року "Про судове рішення",
результати розгляду господарським
судом заяв (клопотань) учасників
судового процесу повинні зазначатися в
мотивувальній, а не в резолютивній
частині рішення суду, прийнятого по
суті справи, за винятком тих випадків,
коли суд вирішує питання про вжиття
заходів до забезпечення позову (статті
67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку
виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено обов'язок доказування
кожною стороною тих обставин, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Наведені законодавчі приписи та
установлені фактичні дані, дають
підстави для висновку суду про відмову
в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по оплаті судового збору
покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 16 липня 2014 року.

Суддя С.Ч. Жельне