КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2014 р. Справа№ 922/4428/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Яковлєва М.Л.

за участю представників:

від позивача: представник - Хмиров Е.О. -
за довіреністю,

від відповідача: представник -
Кучерявий С.В. - за довіреністю,

від третьої особи: представники -
ОСОБА_4, ОСОБА_5 - за довіреностями,
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "Еталон"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 19.06.2014 р.

у справі № 922/4428/13 (суддя Бондаренко Г.П.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства Комерційний банк "Надра", м.
Київ

до Закритого акціонерного товариства
"Страхова компанія "Еталон" в особі
Управління страхування по Харківській
області,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача: ОСОБА_6,

про визнання страхового випадку та
стягнення страхового відшкодування,
ціна позову - 658 813,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
Комерційний банк "Надра" звернулось до
місцевого господарського суду з
позовом до Закритого акціонерного
товариства "Страхова компанія "Еталон"
в особі Управління страхування по
Харківській області, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача:
ОСОБА_6, та, з врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, просило суд
визнати страховим випадком подію, яка
відбулася 17.08.2009, а саме: надання другої
групи інвалідності ОСОБА_6, на підставі
договору страхування № 62-10015156 із
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі;
стягнути з відповідача на користь
позивача страхову суму у розмірі 574630,00
грн.; стягнути з відповідача на користь
позивача загальний розмір пені у сумі
87171,37 грн.; стягнути з відповідача на
користь позивача суму трьох процентів
річних в розмірі 71647, 70 грн.; стягнути з
відповідача на користь позивача суму
індексу інфляції в розмірі 97112, 47 грн. та
покласти на відповідача витрати по
сплаті судового збору в розмірі 16611, 23
грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач, як страховик, не визнає
події, що сталася зі страхувальником за
договором, страховим випадком, та
відмовляє у виплаті страхового
відшкодування.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 19.06.2014 р. у справі №922/4428/13
позовні вимоги з врахуванням заяви про
збільшення позовних вимог задоволено
частково, визнано страховим випадком
за договором страхування № 62-10015156
комплексного страхування громадян за
Програмою "Рідна оселя" від 07.03.2008 -
подію, яка відбулася 17.08.2009, а саме:
надання другої групи інвалідності
ОСОБА_6, із настанням якої виникає
обов'язок страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі,
стягнуто з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія Еталон"
на користь Приватного акціонерного
товариства Комерційний банк "Надра"
574630 грн. 00 копійок страхового
відшкодування, 71647 грн. 70 коп. 3 % річних,
97112 грн. 47 коп. інфляційних втрат та 14867
грн. 84 коп. витрат по оплаті судового
збору, в задоволенні інших позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Приватне акціонерне товариство
"Страхова компанія "Еталон" звернулось
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати, застосувати строк
позовної давності, прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована,
зокрема, тим що подія, яка сталась із
застрахованою особою не є нещасним
випадком, ІІ група інвалідності
встановлена застрахованій особі не
внаслідок нещасного випадку, ІІ група
інвалідності встановлена
застрахованій особі не є первинною,
застрахованою особою не надано
документів визначених договором.

Позивач та третя особа надали письмові
заперечення на апеляційну скаргу, в
яких обґрунтовують правомірність
рішення суду першої інстанції та
просять залишити його без змін.

Представник позивача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав, просив оскаржуване рішення
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити.

Третя особа та його представники в
судовому засіданні проти апеляційної
скарги заперечували, просили залишити
її без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників сторін та третьої особи,
колегія суддів дійшла до висновку про
те, що апеляційну скаргу слід залишити
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ОСОБА_6 та Приватним акціонерним
товариством Комерційний банк "Надра"
укладено договір кредиту № 6/4/2008/840-К/259
від 07.03.2008 р.

За умовами даного договору позивач
надав третій особі кредит у сумі 162560,00
доларів США.

Так, обов'язковою умовою за цим
договором, у відповідності до п. 4.3.14
договору, є страхування позичальника
від нещасних випадків, на суму не менше
розміру поточної заборгованості по
зобов'язанням за цим договором,
вигодонабувачем по вказаному договору
страхування повинно бути Відкрите
акціонерне товариство Комерційний
банк "Надра".

07.03.2008 року між Закритим акціонерним
товариством "Страхова компанія "Еталон"
(страховик) та ОСОБА_6 (страхувальник)
укладено договір № 62-10015156 комплексного
страхування громадян за Програмою
"Рідна оселя" (договір).

В преамбулі вказаного договору сторони
погодили, що даний договір укладається
на підставі Правил добровільного
страхування майна № 001 від 19.02.2007,
Правил добровільного страхування від
вогневих ризиків та ризиків стихійних
явищ № 002 від 19.02.2007, Правил
добровільного страхування
відповідальності перед третіми
особами № 030 від 03.06.2005, Правил
добровільного страхування від
нещасних випадків № 006 від 19.02.2007.

Об'єктом страхування за договором є для
секції С- майнові інтереси, що не
суперечать чинному законодавству
України, пов'язані з життям, здоров'ям,
працездатністю застрахованої особи (п.
3.3. договору).

Вигодонабувачем за договором
визначено Відкрите акціонерне
товариство Комерційний банк "Надра".

Страховим випадком за секцією С -
добровільне страхування від нещасних
випадків визначено сторонами в
договорі: встановлення застрахованій
особі первинної інвалідності І або ІІ
групи внаслідок нещасного випадку, що
мав місце в період дії договору; смерть
застрахованої особи внаслідок
нещасного випадку, що мав місце в
період дії договору. Вигодонабувачем
по секції С, також, визначено позивача
по справі.

Згідно п.п. 6.3, 6.4. договору загальна
страхова сума за секцією С на одну
застраховану особу становить 820928, 00
грн.

Договір набуває чинності з 00 год. 00 хв.
дня, наступного за датою зарахування
страхового платежу в касу/на поточний
рахунок страховика (07.03.2008 р.) та
закінчується о 24 год. 00 хв. 08.03.2009 р.

Відповідно до п. 9.4.2. договору
страхувальник зобов'язаний повідомити
страховика про настання страхового
випадку протягом (одного) тижня з
моменту його настання (телефоном,
факсом, телеграмою, листом тощо) з
коротким описом обставин та характеру
нещасного випадку.

Статтею 10 договору визначені права та
обов'язки сторін. Так, за п. 10.2.1.
договору страхувальник має право
отримати страхове відшкодування
(страхову виплату) при настанні
страхового випадку в порядку та строки,
передбачені цим договором.

Пунктом 10.5.4 договору передбачено, що
страховик зобов'язаний при настанні
страхового випадку провести виплату
страхового відшкодування (страхову
виплату) відповідно до розділу 13 цього
договору в залежності від виду
страхування, за яким стався страховий
випадок. У випадку несвоєчасної
виплати страхового відшкодування
(здійснення страхової виплати)
страхових сплачує страхувальнику пеню
у розмірі 0,01 % простроченого платежу за
кожний день прострочення, але не більше
ніж подвійна облікова ставка НБУ, яка
діяла в період прострочення платежу.

Згідно п. 10.5.7. договору страховик
зобов'язаний у випадку відмови у
виплаті страхового відшкодування
(страхової виплати) письмово
повідомити страхувальника та
вигодонабувача з мотивованим
обґрунтуванням причин відмови.

Відповідно до п. 13.13.2 договору у разі
встановлення застрахованій особі
первинної інвалідності І або ІІ групи
внаслідок нещасного випадку, що мав
місце в період дії договору, страхова
виплата здійснюється у розмірі І групи
- 90 % страхової суми; ІІ групи - 70 %
страхової суми. Встановлення
застрахованій особі первинної групи
інвалідності І, ІІ групи в наслідок
нещасного випадку в період дії
договору, визнається страховим
випадком протягом 6-ти місяців від дня
настання нещасного випадку незалежно
від дати закінчення дії договору.

Статтею 14 договору сторони погодили
порядок виплати страхового
відшкодування (здійснення страхової
виплати).

Виплата страхового відшкодування
(страхова виплата) здійснюється згідно
з договором на підставі заяви про
виплату страхового відшкодування
(страхову виплату) і страхового акта,
складеного страховиком або
уповноваженою ним особою (п. 14.1.
договору).

Згідно п.п. 14.2, 14.3 договору страховик
приймає рішення про виплату страхового
відшкодування та складає страховий акт
або приймає рішення про відмову у
виплаті протягом 15 робочих днів з дня
отримання всіх необхідних документів і
відомостей про обставини настання
страхового випадку, у разі прийняття
рішення по виплату страхового
відшкодування виплата здійснюється за
секцією С вигодонабувачу та/або
страхувальнику за згодою
вигодонабувача, впродовж 7 робочих днів
з дня підписання страхового акту.

У разі прийняття рішення про відмову у
виплаті страхового відшкодування
(здійснення страхової виплати
страховик впродовж 5 календарних днів з
дня прийняття такого рішення
повідомляє про це страхувальника
(вигодонабувача/застраховану особу) в
письмовій формі з обґрунтуванням
причин відмови (п. 14.4 договору).

Статтею 15 договору визначено, що при
настанні події, яка має ознаки
страхового випадку по секції С -
встановлення застрахованій особі
первинної інвалідності І, ІІ групи в
період дії договору, страхувальник
повинен надати страховику такі
документи:

- письмове повідомлення страхувальника
про надання події, що має ознаки
страхового випадку встановленого
зразка;

- оригінал договору, що належить
страхувальнику;

- письмову заяву страхувальника на
виплату страхового відшкодування
встановленого зразка;

- документи (довідки, протоколи, акти
експертизи тощо), які підтверджують
факт настання і причини страхового
випадку;

- інші документи або відомості на запит
страховика, враховуючи особливості
конкретного страхового випадку, що
необхідні для з'ясування обставин та
причин страхового випадку, визначення
розміру збитків;

- довідка медико-соціальної експертної
комісії про встановлення групи
інвалідності;

- довідка компетентних органів про
причину встановлення інвалідності;

- акт про нещасний випадок (форми Н-1 або
НТ).

Підставами для відмови страховика у
виплаті страхового відшкодування за
договором є, зокрема, несвоєчасне
повідомлення страхувальником (особою,
відповідальність якої застрахована,
застрахованою особою, вигодо
набувачем) про настання страхового
випадку без поважних на це причин (п.
16.1.6. договору); ненадання
страхувальником (вигодонабувачем) при
настанні страхового випадку
документів, передбачених цим договором
(п. 16.1.9. договору).

Правила добровільного страхування від
нещасних випадків № 006 від 19.02.2007
вигодонабувачем визначають фізичну
або юридичну особу, яка визначена
страхувальником (за згодою
застрахованої особи) у договорі
страхування як особа, яка має право
отримати страхову виплату у разі
настання страхового випадку, якщо інше
не передбачено договором страхування;
страховим випадком правила визначають
певну подію (розлад здоров'я або смерть
застрахованої особи), передбачена
договором страхування, внаслідок
нещасного випадку, який стався під час
дії договору страхування, і з настанням
якої виникає обов'язок страховика
здійснити страхову виплату
страхувальнику (застрахованій особі)
або вигодонабувачу.

Відповідно до п. 3.3. Правил
добровільного страхування від
нещасних випадків № 006 від 19.02.2007 до
страхових випадків відносяться,
зокрема, встановлення застрахованій
особі первинної інвалідності (в т. ч.
зміна групи інвалідності на вищу)
внаслідок нещасного випадку, що мав
місце в період дії договору
страхування. Згідно п. 3.6. вказаних
правил страхування встановлення
застрахованій особі інвалідності (в т.
ч. зміна групи інвалідності на вищу)
внаслідок нещасного випадку, що мав
місце в період дії договору
страхування, визнається страховим
випадком протягом 6 місяців від дня
настання нещасного випадку незалежно
від дати закінчення договору
страхування, якщо інше не передбачено
договором страхування.

Пунктом 11.2.2. Правил добровільного
страхування від нещасних випадків № 006
від 19.02.2007 визначено, що настання
страхового випадку при встановленні
застрахованій особі первинної
інвалідності (зміні групи інвалідності
на вищу) внаслідок нещасного випадку
такі документи: а) довідка
медико-соціальної експертизи комісії
про встановлення групи інвалідності; б)
довідку компетентних органів про
причину встановлення інвалідності; в)
акт про нещасний випадок (форми Н-1 або
НТ) або документ від компетентних
органів, який підтверджує факт
нещасного випадку.

На момент укладання договору ОСОБА_6
вже був інвалідом ІІІ - ї групи з 04.05.2007,
яка була йому встановлена у зв'язку з
проходженням служби строком до 01.06.2008,
та визначено дату чергового переогляду
04.05.2008, що підтверджено довідкою до акта
огляду МСЕК серії ХАР - 06 № 014221.

В травні 2008 року ОСОБА_6 пройшов
плановий переогляд, за результатами
якого йому 12.05.2008 було встановлено ІІІ
групу інвалідності до 01.06.2010, що
підтверджено довідкою до акта огляду
МСЕК серії ХАР - 07 № 009093.

24 лютого 2009 року ОСОБА_6 отримав
черепно-мозкову травму, і був
госпіталізований в ургентному порядку
до Харківської міської клінічної
лікарні швидкої та невідкладної
медицини, де перебував на лікуванні до
20.03.2009, докази чого містяться в
матеріалах справи.

17.08.2009 року ОСОБА_6, за
направленням на МСЕК № 1961 від 02.07.2009,
був оглянутий обласною МСЕК № 2, яка
встановила йому ІІ групу
інвалідності.

Підставою направлення на МСЕК у
зазначеному вище направленні вказано:
закінчення терміну інвалідності.
Діагнозом при направленні на МСЕК
вказано: наслідки раніше перенесеної
нейротравми (1994) у вигляді
посттравматичного
базальноконвеквитального арахноідита,
ускладненої закритою черепно мозковою
травмою 24.02.2009 (забій головного мозку
середньої важкості, субарахноідальний
крововилив), з вираженим
лікворно-гіпсотензіонним, вести
було-атакптичним, астено-невротичним
синдромами, з вегетативною
дисфункцією, частими синкопальними
станами.

При цьому, в акті № 641 огляду МСЕК від
17.08.2009 зазначено мету огляду - за
погіршенням (п. 15 вказаного акту) та
встановлено діагноз МСЕК, який
співпадає з поставленим діагнозом при
направленні на МСЕК.

Відповідно до Листа Обласного центру
медико-соціальної експертизи від 09.09.2010
Вих. № 656, адресованого третій особі
(копія якого наявна в матеріалах
справи), огляд 17.08.2009 є достроковим, так
як при огляді 12.05.2008 ОСОБА_6 була
встановлена ІІІ група інвалідності до
01.06.2010, рішення МСЕК від 17.08.2009 про
встановлення ІІ групи інвалідності
викликано наслідками черепно-мозкової
травми від 24.02.2009 на фоні змін
центральної нервової системи після
раніше перенесеної черепно-мозкової
травми від 13.06.1994.

У своїх поясненнях третя особа вказує,
що знаходячись в лікарні він повідомив
Управління страхування по Харківській
області ЗАТ СК "Еталон" (відповідача)
про нещасний випадок, який
передбачений договором. В усній формі
йому пояснили, що травма - це не
страховий випадок, а коли буде
встановлена інвалідність другої або
першої групи, тоді можна бути
звертатися із заявою про страхове
відшкодування.

Згідно тверджень позивача та
викладеного в позовній заяві 17.08.2009
ОСОБА_6 телефоном повідомив Управління
страхування по Харківській області ЗАТ
СК "Еталон" (відповідача), що йому надана
ІІ група інвалідності, представник
відповідача зобов'язав ОСОБА_6 надати
додаткові документи з лікарні, з
пенсійного фонду та МСЕК.

25 серпня 2009 року третя особа звернулась
до відповідача з заявою на отримання
страхової виплати за договором
страхування від нещасних випадків №
62-10015156 від 07.03.2008 за страховим випадком -
інвалідність, дата настання страхового
випадку 24.02.2009, та надала документи, які
відповідач вимагав в телефонному
режимі, а згодом, в розумний строк (як
зазначає третя особа) надав
представнику відповідача Межерицькому
В. В. усі необхідні документи які від
нього вимагалися.

Відповідач в свою чергу зазначає, що
страхувальник не виконав зобов'язання
по договору щодо надання всіх
необхідних документів, що
підтверджують настання нещасного
випадку, не надав акту про нещасний
випадок (форми Н-1 або НТ) та довідку
компетентних органів про причини
встановлення інвалідності.

Після розгляду поданої
страхувальником за договором заяви на
отримання страхової виплати та
документів доданих до неї, відповідач
листом б/н та б/д адресованим ОСОБА_6
керуючись ст. 26 ч. 2 Закону України "Про
страхування", п. 16.1.6. договору повідомив
останнього про прийняття рішення про
відмову йому у виплаті страхового
відшкодування, так як страхувальником
не було вчасно повідомлено про
страховий випадок та присвоєна 17.08.2009
ІІ група інвалідності не є первинною, і
відповідно така подія не є страховим
випадком відповідно до умов договору.
За твердженням відповідача вказаний
лист був направлений ним на адресу
ОСОБА_6 15.10.2009. Матеріали справи доказів
направлення цього листа третій особі
не містять, проте третьою особою не
заперечується його отримання.

ОСОБА_6 звернтався до Харківського
районного суду Харківської області з
позовом до Закритого акціонерного
товариства "Страхова компанія "Еталон"
в особі Управління страхування по
Харківській області, за участю третьої
особи Відкрите акціонерне товариство
Комерційний банк "Надра" про захист
порушеного права споживача, визнання
страхового випадку та стягнення
страхового відшкодування.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 08.12.2011 у справі
№ 2-5384/10 у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено.

В результаті перегляду зазначеного
рішення Харківського районного суду
Харківської області в апеляційному
порядку Апеляційним судом Харківської
області 01.02.2012 було прийнято рішення,
яким апеляційну скаргу ОСОБА_6
задоволено частково, рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 08.12.2011
скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовити. Зі змісту даного рішення
вбачається, що Апеляційний суд
Харківської області відмовив ОСОБА_6 у
задоволенні позовних вимог з тих
підстав, що останній не є належним
позивачем за заявленими позовними
вимогами, оскільки умовами договору
страхування вигодонабувачем є
Відкрите акціонерне товариство
Комерційний банк "Надра".

За своєю правовою природою договір №
62-10015156 комплексного страхування
громадян за Програмою "Рідна оселя" від
07.03.2008 є договором страхування, а відтак
між його сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Глави 67 ЦК України.

Договір є підставою для виникнення у
його сторін господарських зобов'язань,
а саме майново-господарських
зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК
України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і
згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно ст. 988 ЦК України страховик
зобов'язаний у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату у строк, встановлений
договором. Відповідно до ст. 989 ЦК
України страхувальник зобов'язаний
повідомити страховика про настання
страхового випадку у строк,
встановлений договором.

Згідно приписів ст. 991 ЦК України
страховик має право відмовитися від
здійснення страхової виплати у разі: 1)
навмисних дій страхувальника або
особи, на користь якої укладено договір
страхування, якщо вони були спрямовані
на настання страхового випадку, крім
дій, пов'язаних із виконанням ними
громадянського чи службового
обов'язку, вчинених у стані необхідної
оборони (без перевищення її меж), або
щодо захисту майна, життя, здоров'я,
честі, гідності та ділової репутації; 2)
вчинення страхувальником або особою,
на користь якої укладено договір
страхування, умисного злочину, що
призвів до страхового випадку; 3)
подання страхувальником завідомо
неправдивих відомостей про об'єкт
страхування або про факт настання
страхового випадку; 4) одержання
страхувальником повного відшкодування
збитків за договором майнового
страхування від особи, яка їх завдала; 5)
несвоєчасного повідомлення
страхувальником без поважних на те
причин про настання страхового випадку
або створення страховикові перешкод у
визначенні обставин, характеру та
розміру збитків; 6) наявності інших
підстав, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути
передбачені також інші підстави для
відмови здійснити страхову виплату,
якщо це не суперечить закону. Рішення
страховика про відмову здійснити
страхову виплату повідомляється
страхувальникові у письмовій формі з
обґрунтуванням причин відмови.

Статтею 992 ЦК України передбачено, що у
разі несплати страховиком
страхувальникові або іншій особі
страхової виплати страховик
зобов'язаний сплатити неустойку в
розмірі, встановленому договором або
законом.

Статтею 8 Закону України "Про
страхування" (в редакції чинній на час
укладання договору) визначено
страховий випадок, як подію,
передбачену договором страхування або
законодавством, яка відбулася і з
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі.

За приписами ст. 17 Закону України "Про
страхування" правила страхування
розробляються страховиком для кожного
виду страхування окремо і підлягають
реєстрації в Уповноваженому органі при
видачі ліцензії на право здійснення
відповідного виду страхування.

Договір укладався його сторонами,
зокрема, на підставі Правил
добровільного страхування від
нещасних випадків № 006 від 19.02.2007,
страховим випадком по договору за
секцією С сторонами договору було
визначено, зокрема, встановлення
застрахованій особі первинної
інвалідності І або ІІ групи внаслідок
нещасного випадку, що мав місце в
період дії договору.

При цьому, судом встановлено, що згідно
п. 3.3. Правил добровільного страхування
від нещасних випадків № 006 від 19.02.2007 до
страхових випадків відносяться,
зокрема, встановлення застрахованій
особі первинної інвалідності (в т. ч.
зміна групи інвалідності на вищу)
внаслідок нещасного випадку, що мав
місце в період дії договору
страхування.

В період дії договору, а саме 24.02.2009 р. зі
страхувальником стався нещасний
випадок - закрита черепно-мозкова
травма, що підтверджено матеріалами
справи.

В результаті отримання
страхувальником 24.02.2009 закритої
черпно-мозкової травми, 17.08.2009 у зв'язку
з погіршенням стану здоров'я
страхувальника було достроково (до
встановленої при огляді 12.05.2008 дати
чергового огляду - 12.05.2010) оглянуто
медико-соціальною експертною комісією
та змінено йому групу інвалідності з
ІІІ на ІІ (на вищу), у зв'язку з
ускладненням закритою
черепно-мозковою травмою отриманою
24.02.2009 наслідків раніше перенесеної
нейротравми отриманої ним в 1994 році.

Таким чином, колегія суддів відхиляє
доводи відповідача, що ІІ група
інвалідності присвоєна страхувальнику
17.08.2009, не є страховим випадком за
договором, оскільки не є первинною, а по
друге присвоєна останньому внаслідок
переогляду ІІІ групи інвалідності
встановленою раніше і не є наслідком
нещасного випадку, що мав місце в
період дії договору.

Правилами добровільного страхування
від нещасних випадків № 006 від 19.02.2007
чітко встановлено, що в поняття
"первинної інвалідності" входить зміна
групи інвалідності на вищу, внаслідок
нещасного випадку, що мав місце в
період дії договору.

Отже, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що
встановлення 17.08.2009 страхувальнику ІІ
групи інвалідності, в результаті
отримання закритої черепно-мозкової
травми 24.02.2009 (нещасний випадок, що
стався під час дії договору), є
страховим випадком за договором.

Із заявою на отримання страхової
виплати за договором страхувальник
звернувся до відповідача 25.08.2009, тобто
через 8 днів після настання страхового
випадку.

При цьому, із змісту листа відповідача
б/н та б/д адресованому страхувальнику
вбачається, що відповідач відмовив
страхувальнику у виплаті страхового
відшкодування за договором, в тому
числі, тому що страхувальник повідомив
його про настання страхового випадку
майже через шість місяців після його
настання. На підставі викладеного у
вказаному листі, суд дійшов висновку,
що відповідач при винесенні рішення
про відмову у виплаті страхового
відшкодування виходив із того, що
страховий випадок мав місце 24.02.2009.
Тотожне твердження викладене
позивачем у відзиві на позовну заяву
подану відповідачем в судовому
засіданні 25.02.2014. Проте, такі міркування
не відповідають дійсним обставинам
справи, оскільки поняття нещасний
випадок та поняття страховий випадок
не є тотожними, і не співпадають. І
датою настання страхового випадку -
встановлення страхувальнику первинної
інвалідності І або ІІ групи за
договором є 17.08.2009, а датою нещасного
випадку - 24.02.2009.

Умовами договору передбачено
зобов'язання страхувальника
повідомити страховика про настання
страхового випадку протягом (одного)
тижня з моменту його настання
(телефоном, факсом, телеграмою, листом
тощо) з коротким описом обставин та
характеру нещасного випадку (п. 9.4.2
договору).

Крім того, за твердженням позивача та
третьої особи, про настання страхового
випадку ОСОБА_6 повідомив відповідача в
день його настання 17.08.2009 телефоном, а з
заявою про виплату страхового
відшкодування звернувся 25.08.2009.
Зазначені твердження, позивач та третя
особа підтверджують записом показань
представника відповідача Межерицького
В. В. при допиті як свідка по справі №
2-5384/10 (який доданий до матеріалів
справи).

Відповідно до п. 2 Оглядового листа
Вищого господарського суду України від
14.01.2014 № 01-06/15/2014 "Про деякі питання
практики вирішення спорів, що
виникають з правовідносин страхування"
порушення страхувальником визначеного
договором страхування порядку
повідомлення страховика про настання
страхового випадку може бути підставою
для відмови у здійснені страхової
виплати лише в тому випадку, коли це
позбавило страховика можливості
встановити, чи є ця подія страховим
випадком. Сам лише факт порушення
страхувальником визначеного договором
порядку повідомлення про настання
страхового випадку за наявності
повідомлення страховика про настання
такого випадку, не може бути підставою
для відмови у здійсненні страхової
виплати.

Враховуючи, що за твердженням позивача
та третьої особи страхувальник
повідомив страховика про настання
страхового випадку телефоном 17.08.2009, що
заява про виплату страхового
відшкодування за договором (яку
відповідач вважає повідомленням про
настання страхового випадку) подана
страхувальником всього через три днів
після закінчення строку встановленого
п. 9.4.2. договору на повідомлення
страховика про настання страхового
випадку, та викладене в Оглядовому
листі від 14.01.2014 № 01-06/15/2014, суд дійшов
висновку, що прострочення обов'язку
страхувальника щодо повідомлення
страховика про настання страхового
випадку на 3 дні не позбавило
страховика можливості встановити, чи є
ця подія страховим випадком, і
відповідно не може бути підставою для
відмови у виплаті страхового
відшкодування.

Колегія суддів вважає, що підлягають
відхиленню твердження відповідача, що
страхувальником не були надані акти
про нещасний випадок (форми Н-1 або НТ)
та довідку компетентних органів про
причину встановлення інвалідності, з
наступних підстав.

На момент настання нещасного випадку
підстави і випадки складання акту за
формою Н- 1 були визначені "Порядком
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві"
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України "Деякі питання
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві"
від 25 серпня 2004 р. N 1112. Вказаний порядок
визначає процедуру проведення
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій, що сталися на
підприємствах, в установах та
організаціях незалежно від форми
власності, виду економічної діяльності
або в їх філіях, представництвах, інших
відокремлених підрозділах чи у
фізичних осіб - підприємців, які
відповідно до законодавства
використовують найману працю (далі -
підприємство), а також тих, що сталися з
особами, які забезпечують себе роботою
самостійно, за умови добровільної
сплати ними внесків на державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання (далі - особи, які
забезпечують себе роботою самостійно).
Дія цього Порядку поширюється на:
власників підприємств або
уповноважені ними органи (далі -
роботодавці); осіб, у тому числі
іноземців та осіб без громадянства, які
відповідно до законодавства уклали з
роботодавцем трудовий договір
(контракт) або фактично були допущені
до роботи в інтересах підприємства
(далі - працівники), а також на осіб, які
забезпечують себе роботою самостійно.

Оскільки нещасний випадок стався зі
страхувальником не на підприємстві, і
не під час виконання трудових
обов'язків, акт форми Н-1 не складався і
не міг бути складений, а відтак і
наданий страхувальником страховику.

На момент настання нещасного випадку
підстави і випадки складання акту за
формою НТ були визначені "Порядком
розслідування та обліку нещасних
випадків невиробничого характеру",
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України "Про затвердження
Порядку розслідування та обліку
нещасних випадків невиробничого
характеру" від 22 березня 2001 р. N 270.

Відповідно до п. 2. зазначеного порядку
під нещасними випадками невиробничого
характеру слід розуміти не пов'язані з
виконанням трудових обов'язків травми,
у тому числі отримані внаслідок
заподіяних тілесних ушкоджень іншою
особою, отруєння, самогубства, опіки,
обмороження, утоплення, ураження
електричним струмом, блискавкою,
травми, отримані внаслідок стихійного
лиха, контакту з тваринами тощо (далі -
нещасні випадки), які призвели до
ушкодження здоров'я або смерті
потерпілих.

Із норм вказаного порядку вбачається,
що акт за формою НТ складається за
результатами розслідування нещасного
випадку або технічного розслідування
причин виникнення аварії, пов'язаної з
використанням газу в побуті. Згідно п. 3
зазначеного порядку розслідуванню
згідно з цим Порядком підлягають
нещасні випадки, що сталися під час: 1)
прямування на роботу чи з роботи пішки,
на громадському, власному або іншому
транспортному засобі, що не належить
підприємству, установі або організації
(далі - організації) і не
використовувався в інтересах цієї
організації; 2) переміщення повітряним,
залізничним, морським, внутрішнім
водним, автомобільним транспортом, в
електротранспорті, метрополітені, на
канатній дорозі, фунікулері та на інших
видах транспортних засобів; 3)
виконання громадських обов'язків
(рятування людей, захист власності,
правопорядку тощо, якщо це не входить
до службових обов'язків); 4) виконання
донорських функцій; 5) участі в
громадських акціях (мітингах,
демонстраціях,
агітаційно-пропагандистській
діяльності тощо); 6) участі у
культурно-масових заходах, спортивних
змаганнях; 7) проведення культурних,
спортивних та оздоровчих заходів, не
пов'язаних з навчально-виховним
процесом у навчальних закладах; 8)
використання газу у побуті; 9) вчинення
протиправних дій проти особи, її майна;
10) користування або контакту із зброєю,
боєприпасами та вибуховими
матеріалами; 11) виконання робіт у
домашньому господарстві, використання
побутової техніки; 12) стихійного лиха;
13) перебування в громадських місцях, на
об'єктах торгівлі та побутового
обслуговування, у закладах
лікувально-оздоровчого,
культурно-освітнього та
спортивно-розважального призначення, в
інших організаціях, а також у
рекреаційних зонах; 14) контакту з
тваринами (у тому числі птахами,
плазунами, комахами тощо) та рослинами
(у тому числі грибами, водоростями
тощо), що призвело до ушкодження
здоров'я або смерті потерпілих; 15)
споживання (використання) нехарчової
продукції. Зазначений перелік
випадків, коли проводиться
розслідування є вичерпним.

Відповідно акт за формою НТ, в
результаті нещасного випадку, що
стався зі страхувальником (ОСОБА_6
оступився в темному під'їзді будинку,
де він проживав), згідно приписів
порядку не мав складатися, і відповідно
страхувальник не міг надати такий акт
страховику.

Пунктом 4 Порядку встановлено, що факт
ушкодження здоров'я внаслідок
нещасного випадку встановлює і
засвідчує лікувально-профілактичний
заклад. Документом, який підтверджує
ушкодження здоров'я особи, є листок
непрацездатності чи довідка
лікувально-профілактичного закладу.

Пунктом 11.2.2. Правил добровільного
страхування від нещасних випадків № 006
від 19.02.2007 визначено, що настання
страхового випадку при встановленні
застрахованій особі первинної
інвалідності (зміні групи інвалідності
на вищу) внаслідок нещасного випадку
такі документи: а) довідка
медико-соціальної експертизи комісії
про встановлення групи інвалідності; б)
довідку компетентних органів про
причину встановлення інвалідності; в)
акт про нещасний випадок (форми Н-1 або
НТ) або документ від компетентних
органів, який підтверджує факт
нещасного випадку.

Таким чином, згідно правил страхування
страхувальник при настанні нещасного
випадку для його підтвердження надає
страхувальнику або, акт про нещасний
випадок, або документ від компетентних
органів, який підтверджує факт
нещасного випадку.

Оскільки третя особа по справі не
працює, відповідним
лікувально-профілактичним закладом їй
не міг бути виданий листок
непрацездатності, і настання нещасного
випадку підтверджено випискою
(довідкою).

З огляду на те, що відповідачем до
матеріалів справи надавалася виписка
із історії хвороби № 6420 від 20.03.2009, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що страхувальником були
надані страховику документи, що
підтверджують настання нещасного
випадку.

Щодо ненадання страхувальником
страховику довідки компетентних
органів про причину встановлення
інвалідності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" (в редакції чинній
на момент присвоєння страхувальнику
інвалідності ІІ групи) інвалідність як
міра втрати здоров'я визначається
шляхом експертного обстеження в
органах медико-соціальної експертизи
Міністерства охорони здоров'я України.
Положення про медико-соціальну
експертизу затверджується Кабінетом
Міністрів України з урахуванням думок
громадських організацій інвалідів в
особі їх республіканських органів.

Згідно п. 1. "Положення про
медико-соціальну експертизу",
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 22 лютого 1992 р. N 83
(чинного на момент присвоєння
страхувальнику інвалідності ІІ групи)
медико-соціальна експертиза визначає
ступінь обмеження життєдіяльності
людини, причину, час настання, групу
інвалідності, сприяє проведенню
ефективних заходів щодо профілактики
інвалідності, реабілітації інвалідів,
пристосування їх до суспільного життя.

Таким чином, у відповідності до чинного
на той момент законодавства,
компетентним органом, уповноваженим
встановлювати причину інвалідності є
медико-соціальна експертна комісія.

Відповідачем не заперечується надання
йому страхувальником довідки МСЕК від
17.08.2009, відповідно твердження
відповідача, що йому не було надано
страхувальником довідку компетентних
органів про причину встановлення
інвалідності, не відповідають дійсним
обставинам справи.

За умовами договору та правилами
страхування встановлення
застрахованій особі інвалідності (в т.
ч. зміна групи інвалідності на вищу)
внаслідок нещасного випадку, що мав
місце в період дії договору
страхування, визнається страховим
випадком протягом 6 місяців від дня
настання нещасного випадку незалежно
від дати закінчення договору
страхування, якщо інше не передбачено
договором страхування.

Договір закінчувався о 24 год. 00 хв.
08.03.2009, нещасний випадок стався зі
страхувальником 24.02.2009, інвалідність ІІ
групи встановлена страхувальнику
14.08.2009, а отже 6 місяців визначені п. 13.13.2
договору для визнання встановлення
інвалідності ІІ групи страховим
випадком не сплили.

За таких обставин, відповідач не мав
достатніх правових підстав, для
відмови у виплаті страхового
відшкодування за страховим випадком -
встановлення страхувальнику
(застрахованій особі) 17.08.2009 первинної
інвалідності ІІ групи внаслідок
нещасного випадку, що стався 24.02.2009.

Отже, відповідач зобов'язаний був
виплати страхове відшкодування в
розмірі та на умовах визначених
статтею 13 договору, а саме 70 % від
страхової суми вигодонабувачу та/або
страхувальнику (застрахованій особі) -
за згодою вигодонабувача, тобто 574649, 60
грн. (820928,00 * 70 % = 574649, 60). Зазначене
зобов'язання відповідачем виконано не
було. Позивачем розмір зобов'язання
відповідача за договором по виплаті
страхового відшкодування визначено в
сумі 574630, 00 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 988 ЦК України та ч. 1 ст. 16
Закону України "Про страхування"
страховик зобов'язаний у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату у строк, встановлений
договором.

Місцевий господарський суд дійшов
правомірного висновку, що вимоги
позивача, щодо визнання страховим
випадком - події, яка відбулася 17.08.2009, а
саме: надання другої групи
інвалідності ОСОБА_6, на підставі
договору страхування № 62-10015156 із
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі
та щодо стягнення з відповідача на
користь позивача страхової суми у
розмірі 574630, 00 грн. ґрунтуються на
законі та правомірні.

Щодо доводів відповідача про сплив
строку позовної давності для позивача
на захист його порушеного цивільного
права або інтересу, встановленого ст. 257
ЦК України колегія суддів вказує на
наступне.

На думку відповідача, позивач
звернувся з позовом до Господарського
суду Харківської області 18.10.2013 після
спливу загального строку позовної
давності щодо вимог про стягнення
страхового відшкодування, право на яку
у нього виникло 17.08.2009.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 261
ЦК України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, відповідно до ч. 5
зазначеної статті за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

За умовами договору у разі прийняття
рішення про відмову у виплаті
страхового відшкодування страховик
впродовж 5 календарних днів з дня
прийняття такого рішення повідомляє
про це страхувальника
(вигодонабувача/застрахвану особу) в
письмовій формі з обґрунтуванням
причин відмови.

Враховуючи, що позивач не сторона
договору, та не має жодних зобов'язань
за договором, позивач міг довідатися
про порушення його права на отримання
страхового відшкодування за договором
після отримання від відповідача
повідомлення про відмову у виплаті
страхового відшкодування із
зазначенням причин такої відмови.

Із матеріалів справи вбачається, що
лист б/н та б/д про відмову у виплаті
страхового відшкодування був
направлений відповідачем тільки
страхувальнику, і не направлявся
позивачу (вигодонабувачу), доказів
іншого матеріали справи не містять.
Крім того, матеріали справи не містять
доказів направлення та/або отримання
зазначеного листа страхувальнику (ком),
а сам лист не містить ні дати, ні номеру,
відтак суд позбавлений можливості
достеменно встановити коли саме був
направлений на адресу страхувальника
такий лист. Відповідно визначити
достеменно строк коли позивач міг
довідатися або довідався про порушення
свого права, суд, також позбавлений
об'єктивної можливості. Але,
враховуючи, що позивач приймав участь у
розгляді справи № 2-5384/10, в якості
третьої особи, і що ОСОБА_6 звернувся до
Харківського районного суду
Харківської області 15.02.2011, суд дійшов
висновку, що станом на 15.02.2011 позивачу
стало відомо про порушення його права
на отримання страхового відшкодування
за договором. Отже, позивачем загальний
строк позовної давності, за
переконанням суду, яке ґрунтується на
наявних матеріалах справи, не
пропущений, оскільки з позовом до
Господарського суду Харківської
області він звернувся 18.10.2013, тобто до
спливу трирічного строку позовної
давності.

Крім того, підлягають відхиленню
доводи відповідача про те, що на
позивача не поширюється п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК
України, оскільки позивач не
відноситься до кола суб'єктів на яких
зазначена норма поширюється.

Так, за приписами п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимогу страхувальника
(застрахованої особи) до страховика про
здійснення страхової виплати
(страхового відшкодування).

Відповідно до Закону України "Про
страхування" (в редакції чинній на
момент укладення договору)
страхувальниками визнаються юридичні
особи та дієздатні фізичні особи, які
уклали із страховиками договори
страхування або є страхувальниками
відповідно до законодавства України
(ст. 3 вказаного закону). Стаття 16 Закону
України "Про страхування" визначає, що
договір страхування - це письмова угода
між страхувальником і страховиком,
згідно з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату страхувальнику або іншій
особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

На підставі викладених норм
законодавства, суд дійшов висновку, що
у випадку визначення в договорі
страхування вигодонабувача, останній
наділяється правами страхувальника
(застрахованої особи) на отримання
страхової виплати, відтак, враховуючи,
що згідно п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України
позовна давність не поширюється на
вимогу страхувальника (застрахованої
особи) до страховика про здійснення
страхової виплати (страхового
відшкодування), позовна давність не
поширюється і на вимоги
вигодонабувача, який наділений, в
даному випадку, правом застрахованої
особи про здійснення страхової
виплати.

Отже, судом відхиляються доводи
позивача щодо спливу строку позовної
давності, і відповідно у суду відсутні
підстави для відмови у позові щодо
стягнення страхового відшкодування з
підстав спливу строку позовної
давності.

Крім того, позивачем заявлено вимоги
про стягнення з відповідача 87171,37 грн.
пені в розмірі 0,01 % від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочки, відповідно до п. 10.5.4
договору за період прострочення з
25.09.2009 по 19.11.2013.

Пунктом 10.5.4 договору передбачено
нарахування пені у розмірі 0, 01 %
простроченого платежу за кожний день
прострочення, але не більше ніж
подвійна облікова ставка НБУ, яка діяла
в період прострочення платежу за
порушення зобов'язання по виплаті
страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений
ст. 231 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України, штрафні санкції за порушення
грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано (ч. 6).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період за який сплачується
пеня.

Договором встановлено, що страховик
приймає рішення про виплату страхового
відшкодування протягом 15 робочих днів
з дня отримання всіх необхідних
документів і відомостей про обставини
настання страхового випадку та складає
страховий акт (п. 14.2. договору), оплата
здійснюється вигодонабувачу впродовж 7
робочих днів з моменту підписання
страхового акту (п. 14.3. договору).

Таким чином, враховуючи, що з заявою про
виплату страхового відшкодування
страхувальник звернувся до страховика
25.08.2009, що підстав для прийняття рішення
про відмову у виплаті страхового
відшкодування у страховика не було,
останній, за умовами договору,
зобов'язаний був до 15 вересня 2009 року
включно скласти страховий акт та до 24
вересня 2009 року включно здійснити
виплату страхового відшкодування.

Оплата страхового відшкодування
відповідачем ані позивачу, ані третій
особі здійснена не була, що і стало
причиною спору у справі, отже
відповідні зобов'язання відповідача
були ним порушені.

Отже, початок періоду прострочення
відповідача по виплаті страхового
відшкодування визначений позивачем
вірно, враховуючи приписи ст. 253 ЦК
України, і рахується з наступного дня
після відповідної календарної дати,
тобто з 25 вересня 2009 року. Строк по який
відповідачу нараховується пеня,
визначений позивачем невірно, без
врахування положень ч. 6 ст. 232 ГК
України, відповідно пеня за
прострочення зобов'язання може бути
нарахована відповідачу тільки до
25.03.2010.

Ставка пені визначена сторонами в
договорі є меншою від подвійної
облікової ставки НБУ, і відповідно
застосована позивачем вірно.

Таким чином, за правильним
розрахунком суду першої інстанції,
сума пені за період прострочення
відповідача з 25.09.2009 по 25.03.2010 за
порушення грошового зобов'язання по
виплаті страхового відшкодування за
договором, нарахована на суму
страхового відшкодування визначену
позивачем, складає 10458, 27 грн.

Вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача пені нарахованої на суму
простроченого грошового зобов'язання
за договором в розмірі розрахованому
судом, ґрунтуються на договорі та
законі і відповідно підлягають
задоволенню.

Відповідачем також подано заяву про
застосування строків позовної
давності до вимог щодо стягнення з
нього пені за договором.

Відповідно до приписів ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

При розгляді справи суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що про порушення права на виплату
страхового відшкодування позивач
дізнався 15.02.2011, а до Господарського
суду Харківської області він звернувся
18.10.2013, тобто після спливу однорічного
строку позовної давності. А тому
обґрунтовано відмовив позивачу у
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з відповідача пені за період
прострочення виконання грошового
зобов'язання з 25.09.2009 по 25.03.2010 в розмірі
10458, 27 грн., у зв'язку з застосуванням
строку позовної давності до таких
вимог.

Крім того, позивач на підставі п. 2 ст. 625
ЦК України просить суд стягнути з
відповідача на свою користь 71647, 70 грн.
трьох відсотків річних та 97112, 47 грн.
інфляційних втрат нарахованих на суму
боргу за весь час прострочення за
період з 25.09.2009 по 19.11.2013.

Згідно ст. 229 ГК України та ст. 625 ЦК
України, за прострочення виконання
грошового зобов'язання настає
відповідальність у вигляді сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати трьох
процентів річних від простроченої
суми, якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо
стягнення з відповідача індексу
інфляції нарахованого на суму боргу та
3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст.
625 ЦК України), а відповідач є таким що
прострочив виконання грошового
зобов'язання, позовні вимоги позивача в
частині стягнення 3 % річних та індексу
інфляції нарахованого на суму боргу
підлягають задоволенню відповідно до
розрахунку суду, оскільки позивачем
невірно визначено період прострочення.
При здійсненні перевірки розрахунку 3%
річних та індексу інфляції,
нарахованих позивачем, судом
встановлено, що ним правильно
здійснено вказаний розрахунок.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог частково, з даним
висновком погоджується і колегія
суддів, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Еталон" залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 19.06.2014 року у справі № 922/4428/13
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 922/4428/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
П.В. Авдеєв

М.Л. Яковлєв