Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" вересня 2014 р.
Справа № 906/1012/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Ляхевич А.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від
31.07.2014р.,

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (смт.Озерне, Житомирський район,
Житомирська область)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хаски-Інвест"
(с.Покалів, Овруцький район,
Житомирська область)

про стягнення 32721,66 грн. (згідно заяви
про зменшення позовних вимог від 23.09.2014
р.)

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2
(смт.Озерне, Житомирський район,
Житомирська область) до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Хаски-Інвест" (с.Покалів, Овруцький
район, Житомирська область) про
стягнення 62316,72 грн., з яких 28050,00 грн.
заборгованості за виконані роботи з
хімічної обробки полів відповідача
згідно договору №24 від 14.10.2013р. та за
актом виконаних робіт №24 від 27.10.2013р.;
штрафної санкції згідно умов п.3.1.
договору - 2422,67 грн. (у позовній названо
пенею, у договорі - штрафом); 652,45 грн. 3%
річних за період з 05.11.2013 р. по 05.07.2014 р.
та суму заборгованості з урахуванням
індексу інфляції за період з 05.11.2013 р. по
05.07.2014 р. у розмірі 31191,60 грн.

Ухвалою господарського суду
Житомирської області від 29.07.2014р.
позовну заяву ФОП ОСОБА_2 прийнято до
розгляду, порушено провадження у
справі №906/1012/14 та призначено розгляд
справи на 23.09.2014р. Цією ж ухвалою
зобов'язано сторони подати необхідні
для вирішення спору документи в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень по справі.

Про розгляд справи сторони повідомлені
завчасно та належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення поштових відправлень з
копіями ухвали суду (а.с.14,15).

В судовому засіданні представник
позивача подала заяву про зменшення
позовних вимог (вх.№02-44/894/14), в якій
зазначено, що у зв'язку з
перерахуванням штрафних санкцій, трьох
процентів річних та індексу інфляції з
урахуванням вимог законодавства та
положень п.3.1. договору №24 від 14.10.2013р.
за час прострочення грошового
зобов'язання ТОВ "Хаски-Інвест", ФОП
ОСОБА_2 зменшує розмір позовних вимог
до суми в розмірі 32721,66 грн., з яких 84,15
грн. штрафу за весь час невиконання
грошового зобов'язання, 744,66 грн. 3%
річних, 3842,85 грн. інфляційних та
28050,00грн. основного боргу. До заяви
додано розрахунок позовних вимог, з
якого вбачається, що суму 84,15 грн.
заявленого до стягнення штрафу
обчислено позивачем з урахуванням
умови п.3.1. договору №24 від 14.10.2013р. у
розмірі 0,3%. Саме так позивач витлумачив
умову договору в пункті 3.1., в якому
буквально зазначено наступне: у
випадку прострочки оплати замовник
сплачує штраф у розмірі 0,3% від
несплаченої суми за кожен день
прострочки. Слід зазначити, що штрафна
санкція, обумовлена у даному пункті
договору, враховуючи, що її нарахування
передбачено за кожен день
прострочення, відповідно до визначень
ст.549 ЦК України, за своєю правовою
природою є пенею, тому, формулюючи
позовні вимоги у позовній заяві
позивач правильно назвав штрафну
санкцію, передбачену п.3.1. договору між
сторонами пенею. Проте, в подальшому, за
змістом заяви про зменшення позовних
вимог та усно наданих представником
позивача в засіданні пояснень, позивач
витлумачив умову п.3.1. договору саме як
штраф у розмірі 0,3% від несплаченої
суми, тобто, незалежно від кількості
днів прострочки, що є правом позивача
та не порушує прав та інтересів інших
осіб. Зазначене у заяві про зменшення
позовних вимог доповнення до
друкованого тексту (написано від руки)
про відмову від позовних вимог в
частині стягнення пені представник
позивача просила розуміти як те, що
заявлену згідно п.3.1. договору суму
позивач просить стягнути саме як штраф,
а не пеню, як було названо у позовній
заяві. З урахуванням викладеного, суд
приймає до уваги сформульовану у заяві
від 23.09.2014р. вимогу щодо стягнення
штрафу в сумі 84,15 грн. При цьому, суд
зауважує, що така заявлена вимога не є
новою відносно позовної заяви,
оскільки вимога про стягнення штрафної
санкції на підставі п.3.1. договору (лише
названо було її пенею) у позовній заяві
заявлялась.

Враховуючи приписи ст.22, ст.55
Господарського процесуального кодексу
України щодо права позивача визначати
ціну позову та зменшувати позовні
вимоги, господарський суд приймає до
розгляду заяву позивача про зменшення
позовних вимог, подану в судовому
засіданні 23.09.2014р.; розгляд справи
здійснюється в межах позовних вимог
згідно вказаної заяви (вх.№02-44/894/14 від
23.09.2013р.).

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги,
зазначені у заяві про зменшення
позовних вимог, у повному обсязі з
підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач свого представника в судове
засідання не направив, письмового
відзиву на позов та інших доказів по
справі до суду не надав, хоча, як уже
зазначалось, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Відповідно до абз.1 п.3.9.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011р. №18 визначено, що у
випадку нез'явлення в засідання
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що прийняття участі у
судовому засіданні є правом сторони.
При цьому, норми вказаної статті
зобов'язують сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

За таких обставин, враховуючи, що
відповідач своїм правом прийняти
участь в судовому засіданні не
скористався, а явка сторін в судове
засідання не визнавалась обов'язковою;
запобігаючи одночасно безпідставному
затягуванню розгляду спору, суд дійшов
висновку, що наявні у матеріалах справи
документи достатні для прийняття
повного та обґрунтованого судового
рішення у відповідності до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, а неявка представника
відповідача не перешкоджає вирішенню
справи по суті.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

14.10.2013р. між підприємцем ОСОБА_2
(виконавець) та ТОВ "Хаски-Інвест"
укладено договір на проведення
хімічної обробки рослин №24 (а.с.12), за
яким замовник доручив, а виконавець
прийняв до виконання роботи по
проведенню хімічної обробки полів
замовника на площі 550 га (п.1.1. договору).

Згідно п.1.2. договору, замовник
зобов'язався, зокрема, прийняти та
оплатити виконані виконавцем роботи на
підставі акта здачі-приймання
виконаних робіт.

За змістом п.2.1. договору, замовник
здійснює остаточний розрахунок за
роботи виконавця по факту виконаних
робіт з розрахунку 51 грн. за 1 га.

Пунктом 2.2. договору передбачену
проведення оплати з розрахунку
обробленої площі згідно актів
виконаних робіт, по готівковому або
безготівковому розрахунку до 05
листопада 2013 року.

На підставі та на виконання даного
договору підприємцем ОСОБА_2 в період з
14.10.2013р. по 27.10.2013р. були виконані
обумовлені договором роботи по
десікації соняшника та десікації
кукурудзи, загальний обсяг виконаних
робіт склав 550 га, про що сторонами
складено, підписано уповноваженими
особами сторін та скріплено їх
печатками акт №24 від 27.10.2013р.
здачі-приймання робіт по договору від
14.10.2013р. №24 (а.с.9).

Відповідно до даного акту та
наведеного у ньому розрахунку вартості
виконаних робіт згідно умов договору,
до оплати замовником підлягає 28050 грн.,
з розрахунку 550 га обробленої площі
посівів по 51,00 грн. за оброблений 1 га.

Проте, всупереч умов договору щодо
строків виконання зобов'язань з оплати
виконаних робіт, відповідач не провів
розрахунку з позивачем, що й стало
підставою для звернення з даним
позовом до суду.

Розглядаючи питання про
обгрунтованість позовних вимог у даній
справі, господарський суд приймає до
уваги вищевикладені встановлені судом
обставини справи, а також, наступне.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачає, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є: договори та
інші правочини.

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання з договору
підряду (виконання робіт), згідно якого,
в силу ст. 837 ЦК України, одна сторона
(виконавець) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. Договір
підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або виконання іншої роботи
з переданням її результату
замовникові.

За змістом даної норми Цивільного
кодексу України договір підряду - це
консенсуальний, двосторонній та
оплатний договір.

Частиною 1 ст.853 Цивільного кодексу
України передбачено, що замовник
зобов'язаний прийняти роботу, виконану
підрядником відповідно до договору
підряду, оглянути її і в разі виявлення
допущених у роботі відступів від умов
договору або інших недоліків негайно
заявити про них підрядникові.

Нормами статті 854 Цивільного кодексу
України встановлено, що до обов'язків
замовника, зокрема, відноситься оплата
виконаної підрядником роботи після
здачі всієї роботи, якщо інше не
встановлено законом або договором.

Згідно з п.1 ст.193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст.509 ЦК України,
ст.173 ГК України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до вимог ст.526 Цивільного
кодексу України, ст.193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно з ч.4 ст.882 Цивільного кодексу
України передання робіт підрядником і
прийняття їх замовником оформляється
актом, підписаним обома сторонами.

Таким чином, на підставі укладеного між
сторонами договору та відповідно до
підписаного акту здачі-приймання робіт
по договору, між сторонами виникло
майново-господарське зобов'язання, в
силу якого відповідач повинен оплатити
виконані роботи, а позивач має право
вимагати від відповідача виконання
його обов'язку відповідно до ч.1 ст.175
Господарського кодексу України.

Відповідач повинен був оплатити
виконані роботи до 05.11.2013р. Натомість
відповідач свого обов'язку з оплати
робіт належним чином не виконав, у
зв'язку із чим заборгованість
відповідача за виконані роботи склала
28050 грн., а строк виконання грошового
зобов'язання на момент звернення
позивача до суду настав.

Згідно вимог ст.599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем не надано суду доказів,
які б підтверджували належне виконання
ним свого зобов'язання з оплати
виконаних робіт, не містять їх і
матеріали справи. Факт наявності боргу
у відповідача за договором №24 від
14.10.2013р. позивачем належним чином
доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, а тому вимога позивача
про стягнення з відповідача 28050 грн.
основного боргу є правомірною та
обґрунтованою, нормативно та
документально доведеною, а тому
підлягає задоволенню.

Таким чином, є доведеним факт
невиконання відповідачем у
встановлений договором строк свого
обов'язку, а тому дії відповідача є
порушенням договірних зобов'язань
(ст.610 Цивільного кодексу України), і він
вважається таким, що прострочив (ст.612
Цивільного кодексу України),
відповідно є підстави для застосування
встановленої законом та договором
відповідальності.

Слід зазначити, що у відповідності до
п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

У відповідності до ч.1 ст.549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Як уже зазначалось вище, в пункті 3.1.
договору сторони погодили, що у випадку
прострочки оплати замовник сплачує
штраф у розмірі 0,3% від несплаченої суми
за кожен день прострочки.

Водночас, позивач тлумачить умову п.3.1.
договору як таку, що передбачає сплату
відповідачем саме штрафу в розмірі 0,3%
від несплаченої суми, незалежно від
кількості днів прострочки. Як вище
зазначалось судом, таке розуміння
даної умови договору позивачем є
правом останнього та не порушує прав та
інтересів інших осіб.

Згідно ч.2 ст.549 Цивільного кодексу
України штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України передбачено, що у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому, розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконання частини
зобов'язання, або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Згідно ч.3 ст.6 Цивільного кодексу
України, сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд. Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК
України).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

З урахуванням викладеного, зважаючи на
наявність передбачених договором
підстав для застосування до
відповідача відповідальності у
вигляді сплати штрафу, перевіривши
правильність нарахування останнього,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача штрафу в сумі 84,15 грн.

Розглядаючи питання правомірності
позовних вимог в частині стягнення
нарахованих позивачем 3% річних та
інфляційних, господарський суд приймає
до уваги таке.

Як встановлено судом та зазначено вище,
у пункті 2.2. договору встановлено строк
виконання зобов'язання з оплати
виконаних робіт, а саме - до 05.11.2013 р.

З урахуванням викладеного та приписів
ст.253 Цивільного кодексу України,
оскільки зобов'язання відповідачем
мало бути виконано до зазначеної дати -
05.11.2013р., то з 05.11.2013р. починається
прострочення виконання зобов'язання, а
отже, і нарахування штрафних санкцій.

Проте, згідно розрахунку, доданого до
заяви про зменшення позовних вимог від
23.09.2014 р., позивачем нараховано 3% річних
в сумі 744,66 грн. за період з 14.10.2013р. по
14.08.2014р. та інфляційні в сумі 3842,85 грн. за
період з 14.10.2013 р. по 23.09.2014 р. (з
листопада 2013 року по серпень 2014 року),
що не відповідає вищевказаним умовам
договору та встановленим обставинам
справи.

Так, перевіривши розрахунок позивача
та здійснивши власний розрахунок, суд
встановив, що правомірним є
нарахування 3% річних на суму боргу 28050
грн. за період з 05.11.2013 р. по 14.08.2014 р., 282
днів прострочення, що становить суму
650,15 грн., яка і підлягає стягненню з
відповідача. За період листопад 2013 року
- серпень 2014 року сума інфляційних,
нарахованих на суму боргу 28050 грн.
складає 3843,09 грн, проте, враховуючи межі
позовних вимог, визначених позивачем -
3842,85 грн. інфляційних, саме заявлена у
позові сума інфляційних підлягає до
стягнення з відповідача на користь
позивача. У позові в частині стягнення
94,51 грн. 3% річних суд відмовляє.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до ст.4-3
ГПК України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, обґрунтовують
свої вимоги і заперечення поданими
суду доказами. В даному випадку,
відповідач позов за підставою та
предметом не оспорив, доказів сплати
боргу та/або інших доказів у
спростування позовних вимог не надав,
не використавши в повній мірі наданих
йому процесуальним законом прав щодо
змагальності під час розгляду спору.

Враховуючи викладене, господарський
суд вважає, що позовні вимоги
обґрунтовані, заявлені відповідно до
вимог чинного законодавства,
підтверджуються належними доказами,
наявними в матеріалах справи, та
підлягають задоволенню частково:
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягають 28050,00 грн.
основного боргу, 84,15 грн. штрафу, 650,15
грн. 3% річних та 3842,85 грн. інфляційних.

У відповідності до вимог ст.49 ГПК
України, судові витрати по справі
покладаються на відповідача
пропорційно розміру обґрунтовано
заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Хаски-Інвест" (11133,
Житомирська обл., Овруцький р-н,
смт.Покалів, вул.Шляхова, 105,
ідентифікаційний код 34343330) на користь
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
(АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1):

- 28050,00 грн. основного боргу,

- 84,15 грн. штрафу,

- 650,15 грн. 3% річних,

- 3842,85 грн. інфляційних,

- 1821,70 грн. витрат по сплаті судового
збору.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили відповідно до статті 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Повне рішення складено: 29.09.14

Суддя
Ляхевич А.А.

віддрук.прим.:

1 - до справи

2,3 - сторонам (реком.)