ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року
Справа № 925/1020/13

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Катеринопільський
Торговий Дім" /вул. Петровського, 17, оф. 3,
смт. Катеринопіль, Черкаська обл., 20500/

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Баштанська
птахофабрика" /вул. Заводська, 2, м.
Баштанка, Баштанський район,
Миколаївська обл., 56101/

про стягнення 225679,05 грн.

Суддя Бездоля Д.О.

Представники:

від позивача: Крупа Р.А.

від відповідача: Бортик Р.О., Власенко
С.О.

СУТЬ СПРАВИ: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Катеринопільський
Торговий Дім" звернулось до
господарського суду Черкаської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Баштанська птахофабрика" та Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 про
стягнення:

- за договором від 18.04.2013 № 13/04/3:
5000,00 грн. основного боргу, 63697,50 грн.
штрафу, 192,59 грн. 3% річних та 67,39 грн.
інфляційних нарахувань;

- за договором від 25.04.2013 № 13/04/5:
2263,50 грн. основного боргу та 31131,75 грн.
штрафу;

- за договором від 17.05.2013 № 13/05/7:
194512,50 грн. основного боргу, 97256,25 грн.
штрафу, 6075,18 грн. 30% річних та 2931,01 грн. 25%
річних.

Ухвалою господарського суду
Черкаської області від 16.07.2013 Фізична
особа - підприємець ОСОБА_4 був
виключений зі складу відповідачів, а
справа № 925/1020/13 передана за
територіальною підсудністю до
господарського суду Миколаївської
області.

30.09.2013 позивач подав суду
письмові пояснення про стан
розрахунків між сторонами (а.с. 60, т. 1), в
яких позивач зменшив розмір позовних
вимог та просить господарський суд
стягнути з відповідача:

- за договором від 18.04.2013 № 13/04/3:
5000,00 грн. основного боргу, 49850,59 грн.
штрафу та 67,39 грн. інфляційних
нарахувань;

- за договором від 25.04.2013 № 13/04/5:
2263,50 грн. основного боргу та 31131,75 грн.
штрафу;

- за договором від 17.05.2013 № 13/05/7:
137365,82 грн. основного боргу.

У судовому засіданні 15-16.09.2014
позивач підтвердив, що наведені у даних
письмових поясненнях позовні вимоги є
предметом даного позову позивача до
відповідача, а зменшення розміру
позовних вимог зумовлено сплатою
відповідачем позивачу під час розгляду
даної справи грошових коштів в рахунок
погашення заявлених до стягнення сум.

Заявлений позов позивач
обгрунтовує неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договорами від 18.04.2013 № 13/04/3, від 25.04.2013
№ 13/04/5 та від 17.05.2013 № 13/05/7 в частині
здійснення повної та вчасної оплати
товару, поставленого йому позивачем за
цими договорами.

Відповідач проти задоволення
позову позивача заперечив, пояснюючи
наступним:

- сплата штрафу за невиконання
грошового зобов'язання не передбачена
чинним законодавством України;

- у відповідача відсутній
основний борг перед позивачем за
договорами від 18.04.2013 № 13/04/3, від 25.04.2013
№ 13/04/5 та від 17.05.2013 № 13/05/7, оскільки
позивач невірно застосував до спірних
відносин ст. 534 ЦК України;

- положення пунктів 9.4. договорів
від 18.04.2013 № 13/04/3, від 25.04.2013 № 13/04/5 та від
17.05.2013 № 13/05/7 не відповідають ст. 549 ЦК
України, оскільки встановлюють базу
нарахування відсотків не від суми
невиконаного зобов'язання, а від суми
договору поставки;

- договір від 17.05.2013 № 13/05/7 не
містить умов про продаж товару в
кредит, а зобов'язання зі сплати 30%
згідно з ч. 5 ст. 694 ЦК України є
припиненим від дня, коли товар мав бути
оплачений, а на прострочену суму
нараховуються проценти відповідно до
ст. 536 ЦК України;

- п. 4.2. договору від 17.05.2013 № 13/05/7
встановлена сплата відповідачем
позивачу 30% річних, п. 9.5. цього договору
встановлена сплата відповідачем
позивачу 25% річних, проте згідно з ст. 61
Конституції України ніхто не може бути
двічі притягнутий до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення;

- суми заявлених позивачем до
стягнення з відповідача штрафів є
надмірно великими, порівняно зі
збитками позивача, а отже суд,
враховуючи ступінь виконання
відповідачем своїх зобов'язань у
спірних відносинах, згідно з п. 3 ч. 1 ст.
83 ГПК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 3
ст. 551 ЦК України, має право зменшити їх
розмір.

Постановою Вищого господарського
суду України від 14.05.2014 у справі №
925/1020/13 рішення місцевого та
апеляційного господарських судів було
скасовано, а справа № 925/1020/13 передана
на новий розгляд до господарського
суду Миколаївської області.

Ухвалою господарського суду
Миколаївської області від 07.07.2014 справа
була прийнята до провадження судді
Бездолі Д.О., розгляд справи
призначений на 13.08.2014 о 14 год. 00 хв.

У судовому засіданні 13.08.2014 судом
була оголошена перерва до 03.09.2014 о 15 год.
00 хв.

Ухвалою суду від 03.09.2014 строк
розгляд спору був продовжений на 15
днів, а розгляд справи відкладений на
15.09.2014 о 14 год. 00 хв. за клопотанням
відповідача та у зв'язку з необхідністю
витребування судом нових доказів по
справі.

У судовому засіданні 15.09.2014 судом
була оголошена перерва до 16.09.2014 о 16 год.
00 хв.

У судовому засіданні 13.08.2014 судом
розглядалось клопотання позивача про
припинення провадження у справі на
підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у
зв'язку з відсутністю предмету спору.

Дане клопотання мотивоване
позивачем тим, що відповідач після
порушення провадження у справі
повністю сплатив позивачу заявлені
останнім до стягнення у даній справі
грошові кошти.

Господарський суд відмовив
позивачу у задоволенні даного
клопотання, оскільки провадження у
справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України підлягає припиненню за умов
відсутності між сторонами
неврегульованих питань, проте у
спірних відносинах між сторонами у
даній справі є неврегульовані питання,
про які суду наголосив у відзиві та
усно у судовому засіданні 13.08.2014
відповідач.

У судовому засіданні 16.09.2014 судом
розглядалась заява відповідача,
викладена у письмових поясненнях,
поданих до суду 02.09.2014, про поворот
виконання скасованого рішення
господарського суду Миколаївської
області від 01.10.2013 у даній справі в
частині повернення відповідачу 206321,40
грн., сплачених останнім позивачу за
наказом господарського суду
Миколаївської області від 18.10.2013 в цій
справі.

Господарський суд відмовив
відповідачу у задоволенні даної заяви,
оскільки згідно з ст. 122 ГПК України
видача наказу про повернення стягнутих
грошових сум за виконаними зміненими
чи скасованими судовими рішеннями
здійснюється судом після набрання
законної сили новим рішенням суду про
повну або часткову відмову в позові,
про припинення провадження у справі
або залишення позову без розгляду.

Дослідивши матеріали справи та
вислухавши пояснення присутніх
представників учасників судового
процесу, суд -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2013 між сторонами був
укладений договір № 13/04/3, за яким
позивач зобов'язався поставити
відповідачу 30 тонн сої вартістю 135000,00
грн., а останній, в свою чергу,
зобов'язався прийняти цей товар та
оплатити його вартість у термін до
30.04.2013.

Відповідно до п. 9.4. вказаного
договору за прострочення оплати
(невчасну оплату, не оплату) відповідач
зобов'язався сплатити позивачу штраф у
розмірі 50% вартості поставленого
товару.

На виконання умов даного договору
позивач поставив відповідачу сою в
кількості 28,310 тонн вартістю 127395,00 грн.,
що підтверджується видатковою
накладною від 19.04.2013 № РН-0000033, товарно -
транспортною накладною від 19.04.2013 № 008856
та поясненнями обох сторін.

Для оплати вказаного товару
позивач виписав відповідачу рахунок
від 19.04.2013 № СФ-0000037 на суму 127395,00 грн.

Відповідач в обумовлений
договором строк (до 30.04.2013) сплатив
позивачу за товар лише 30000,00 грн., що
підтверджується банківською випискою
та поясненнями сторін.

Інші платежі в межах цього
договору, які були здійснені
відповідачем позивачу до подачі
останнім даного позову до суду, тобто
до 27.06.2013, вчинені відповідачем
наступним чином: 14.05.2013 сплачено 30000,00
грн., 18.05.2013 сплачено 7395,00 грн., 21.05.2013
сплачено 20000,00 грн., 22.05.2013 сплачено 10000,00
грн., 30.05.2013 сплачено 5000,00 грн., 06.06.2013
сплачено 20000,00 грн., а загалом - 92395,00 грн.,
що підтверджується банківською
випискою та іншими матеріалами справи.

Зарахування позивачем платежів,
вчинених 21.05.2013, 22.05.2013, 30.05.2013, 06.06.2013, як
таких, що були здійснені відповідачем в
межах договору від 18.04.2013 № 13/04/3, суд
вважає правомірним, оскільки у
призначенні цих платежів відповідач
вказав, що оплата ним здійснюється саме
за конкретно визначений товар - сою.
Зазначення відповідачем у призначенні
згаданих платежів, що оплата
здійснюється за сою згідно з рахунком
від 25.04.2013 № 40, а не від 19.04.2013 № 37,
оцінюється судом як невірне вказання
відповідачем реквізитів рахунку.

Таким чином, станом на 27.06.2013,
тобто на момент подачі позивачем
даного позову до суду, сума основного
боргу відповідача перед позивачем по
договору від 18.04.2013 № 13/04/2 складала 5000,00
грн.

Враховуючи неналежне виконання
відповідачем свого зобов'язання з
оплати товару (сої) по договору від
18.04.2013 № 13/04/3, позивач у позовній заяві:

- керуючись ч. 2 ст. 625 ЦК України,
нарахував до стягнення з відповідача
192,59 грн. 3% річних (за період з 01.05.2013 по
26.06.2013) та 67,39 грн. встановленого індексу
інфляції (за період з травня по червень
2013 року);

- керуючись п. 9.4. договору від
18.04.2013 № 13/04/3, нарахував до стягнення з
відповідача 63697,50 грн. штрафу (127395,00 грн.
х 50%).

Вірність проведення позивачем
математичного розрахунку 3% річних,
встановленого індексу інфляції та
штрафу відповідач визнав у судовому
засіданні.

За встановлених обставин,
господарський суд, керуючись ст.ст. 193
ГК України, ст.ст. 525, 526, 530, 625 ЦК України,
перевіривши здійснені позивачем
розрахунки, вважає правомірним
нарахування позивачем до стягнення з
відповідача 192,59 грн. 3% річних та 67,39 грн.
інфляційних нарахувань.

Щодо штрафу в розмірі 63697,50 грн., то
господарський суд вважає підставним
його нарахування позивачем згідно з
положеннями п. 9.4. договору від 18.04.2013 №
13/04/3 та ст.ст. 216, 217, 218, 230, 231, 232 ГК
України, ст.ст. 549, 550, 551 ЦК України.

В той же час, п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК
України передбачено право
господарського суду, при прийнятті
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Керуючись вказаними нормами
права, господарський суд, виконуючи
вказівку, що міститься у постанові
Вищого господарського суду України від
14.05.2014 у даній справі, здійснив оцінку
співвідношення сум основного боргу та
штрафу на предмет їх розумності,
співрозмірності та адекватності, за
результатами якої встановив, що:

- розмір заявленого позивачем до
стягнення з відповідача штрафу в сумі
63697,50 грн. є надмірно великим порівняно
із збитками позивача;

- в матеріалах справи відсутні
докази заподіяння неналежним
виконанням відповідачем свого
зобов'язання з вчасної та повної оплати
товару за договором від 18.04.2013 № 13/04/3
збитків іншим учасникам господарських
відносин;

- ступінь виконання зобов'язання
відповідачем з оплати товару вартістю
127395,00 грн.: станом на день подання
позову позивачем - 27.06.2013 - сума
основного боргу відповідача перед
позивачем за вказаний товар становить
лише 5000,00 грн. При цьому, за умовами
договору від 18.04.2013 № 13/04/3 перебіг
строку прострочення оплати товару
відповідачем рахується з 01.05.2013.

За цих обставин, господарський
суд, враховуючи інтереси обох сторін,
вважає необхідним реалізувати право
суду на зменшення розміру штрафу,
передбачене вищенаведеними нормами
права, та зменшити розмір заявленої
позивачем до стягнення з відповідача у
позовній заяві суми штрафу (63697,50 грн.)
на 50% - до 31848,75 грн.

Після порушення провадження у
справі, а саме: 30.07.2013, 09.08.2013 та 13.08.2013,
відповідач додатково сплатив позивачу
в межах договору від 18.04.2013 № 13/04/3 14039,50
грн., що підтверджується банківською
випискою та іншими матеріалами справи.

Зарахування позивачем вказаних
платежів, вчинених 30.07.2013, 09.08.2013 та
13.08.2013, як таких, що були здійснені
відповідачем в межах договору від
18.04.2013 № 13/04/3, суд вважає правомірним,
оскільки у призначенні цих платежів
відповідач вказав, що оплата ним
здійснюється саме за конкретно
визначений товар - сою. Зазначення
відповідачем у призначенні згаданих
платежів, що оплата здійснюється за сою
згідно з рахунком від 25.04.2013 № 40, а не
від 19.04.2013 № 37, оцінюється судом як
невірне вказання відповідачем
реквізитів рахунку.

Щодо цих платежів на загальну
суму 14039,50 грн. позивач застосував
положення ст. 534 ЦК України, яка
передбачає, що у разі недостатності
суми проведеного платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі ця сума погашає вимоги
кредитора у такій черговості, якщо інше
не встановлено договором: 1) у першу
чергу відшкодовуються витрати
кредитора, пов'язані з одержанням
виконання; 2) у другу чергу сплачуються
проценти і неустойка; 3) у третю чергу
сплачується основна сума боргу.

Враховуючи відсутність
відповідних положень у договорі від
18.04.2013 № 13/04/3, господарський суд
відхиляє заперечення відповідача з
цього приводу та відповідно вважає
дані дії позивача правомірними, який
зарахував здійснені платежі наступним
чином: 192,59 грн. в рахунок погашення
заявлених у позовній заяві до
стягнення 3% річних, решту в сумі 13846,91
грн. в рахунок погашення заявленого у
позовній заяві до стягнення штрафу.

Таким чином, враховуючи, що між
сторонами існували неврегульовані
питання з приводу порядку зарахування
позивачем сплачених відповідачем
грошових коштів, а також зменшення
судом розміру штрафу, позов позивача в
частині стягнення з відповідача
грошових коштів за договором від 18.04.2013
№ 13/04/3 підлягає частковому задоволенню
судом: 5000,00 грн. основного боргу, 67,39 грн.
інфляційних нарахувань та 18001,84 грн.
штрафу.

25.04.2013 між сторонами був
укладений договір № 13/04/5, за яким
позивач зобов'язався поставити
відповідачу 30 тонн кукурудзи вартістю
58500,00 грн., а останній, в свою чергу,
зобов'язався прийняти цей товар та
оплатити його вартість у термін до
17.05.2013.

Відповідно до п. 9.4. вказаного
договору за прострочення оплати
(невчасну оплату, не оплату) відповідач
зобов'язався сплатити позивачу штраф у
розмірі 50% вартості поставленого
товару.

Згідно з ст. 654 ЦК України зміна
або розірвання договору вчиняється в
такій самій формі, що й договір, що
змінюється або розривається, якщо інше
не встановлено договором або законом
чи не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Відповідно до ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може грунтуватися на свідченнях
свідків. Якщо правочин, для якого
законом встановлена його недійсність у
разі недодержання вимоги щодо
письмової форми, укладений усно і одна
із сторін вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Позивач і відповідач пояснили
суду, що в подальшому вони узгодили, що
в межах договору від 25.04.2013 № 13/04/5
здійснюється поставка позивачем
відповідачу 31,930 тон кукурудзи вартістю
62263,50 грн. Підтвердженням цієї
домовленості сторони вказали на зміст
накладних від 25.04.2013 № РН-0000034 та від
26.04.2013 № РН-0000035 та фактичні дії сторін
по виконанню умов договору від 25.04.2013 №
13/04/5.

Отже, на виконання умов договору
від 25.04.2013 № 13/04/5 позивач поставив
відповідачу кукурудзу в кількості 31,930
тонн вартістю 62263,50 грн., що
підтверджується видатковими
накладними від 25.04.2013 № РН-0000034, від
26.04.2013 № РН-0000035, товарно - транспортною
накладною від 25.04.2013 № 008858 та
поясненнями обох сторін.

Для оплати вказаного товару
позивач виписав відповідачу рахунки
від 25.04.2013 № СФ-0000040 на суму 58500,00 грн. та
від 26.04.2013 № СФ-0000043 на суму 3763,50 грн.

Відповідач в обумовлений
договором строк (до 17.05.2013) сплатив
позивачу за товар 60000,00 грн., решта
вартості товару залишилась
неоплаченою, що підтверджується
банківською випискою та іншими
матеріалами справи.

Отже, станом на час вирішення
даного спору сума основного боргу
відповідача перед позивачем по
договору від 25.04.2013 № 13/04/5 становить
2263,50 грн.

Враховуючи неналежне виконання
відповідачем свого зобов'язання з
оплати товару (кукурудзи) по договору
від 25.04.2013 № 13/04/5, позивач, керуючись п.
9.4. договору від 25.04.2013 № 13/04/5, нарахував
до стягнення з відповідача 31131,75 грн.
штрафу (62263,50 грн. х 50%).

Вірність проведення позивачем
математичного розрахунку штрафу
відповідач визнав у судовому
засіданні.

Господарський суд вважає
підставним нарахування позивачем
штрафу в розмірі 31131,75 грн. згідно з
положеннями п. 9.4. договору від 25.04.2013 №
13/04/5 та ст.ст. 216, 217, 218, 230, 231, 232 ГК
України, ст.ст. 549, 550, 551 ЦК України.

В той же час, п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК
України передбачено право
господарського суду, при прийнятті
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Керуючись вказаними нормами
права, господарський суд, виконуючи
вказівку, що міститься у постанові
Вищого господарського суду України від
14.05.2014 у даній справі, здійснив оцінку
співвідношення сум основного боргу та
штрафу на предмет їх розумності,
співрозмірності та адекватності, за
результатами якої встановив, що:

- розмір заявленого позивачем до
стягнення з відповідача штрафу в сумі
31131,75 грн. є надмірно великим порівняно
із збитками позивача;

- в матеріалах справи відсутні
докази заподіяння неналежним
виконанням відповідачем свого
зобов'язання з вчасної та повної оплати
товару за договором від 25.04.2013 № 13/04/5
збитків іншим учасникам господарських
відносин;

- ступінь виконання зобов'язання
відповідачем з оплати товару вартістю
62263,50 грн.: у строк, встановлений
договором від 25.04.2013 № 13/04/5, відповідач
сплатив позивачу 60000,00 грн., неоплаченим
залишився товар вартістю лише 2263,50 грн.

За цих обставин, господарський
суд, враховуючи інтереси обох сторін,
вважає необхідним реалізувати право
суду на зменшення розміру штрафу,
передбачене вищенаведеними нормами
права, та зменшити розмір заявленої
позивачем до стягнення з відповідача
суми штрафу (31131,75 грн.) на 90% - до 3113,17
грн., яка, навіть за такого зменшення, є
більшою від суми простроченого боргу
за договором.

Таким чином, враховуючи що між
сторонами існували неврегульовані
питання з приводу порядку зарахування
позивачем сплачених відповідачем
грошових коштів, зменшення судом
розміру штрафу, позов позивача в
частині стягнення з відповідача
грошових коштів за договором від 25.04.2013
№ 13/04/5 підлягає частковому задоволенню
судом: 2263,50 грн. основного боргу та 3113,17
грн. штрафу.

17.05.2013 між сторонами був
укладений договір № 13/05/7, за яким
позивач зобов'язався поставити
відповідачу 41 тонну сої вартістю 194750,00
грн., а останній, в свою чергу,
зобов'язався прийняти цей товар та
оплатити його вартість у термін до
04.06.2013.

Відповідно до п.п. 1.1., 4.2. вказаного
договору:

- даний договір укладений з
урахуванням норм ст. 694 ЦК України,
оскільки поставка товару здійснюється
в кредит (з відстроченням платежу);

- відповідач сплачує тридцять
процентів річних на суму, що відповідає
ціні проданого товару, починаючи від
дня передання товару позивачем до дня
його фактичної оплати.

Згідно з п.п. 9.4., 9.5. зазначеного
договору:

- за прострочення оплати (невчасну
оплату, не оплату) відповідач
зобов'язався сплатити позивачу штраф у
розмірі 50% вартості поставленого
товару;

- у разі прострочення виконання
грошового зобов'язання за цим
договором відповідач зобов'язався
сплатити позивачу суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також двадцять п'ять процентів річних
від простроченої суми.

На виконання умов даного договору
позивач поставив відповідачу сою в
кількості 40,950 тон вартістю 194512,50 грн.,
що підтверджується видатковою
накладною від 19.05.2013 № РН-0000042, товарно -
транспортною накладною від 19.05.2013 № 008874
та поясненнями обох сторін.

Для оплати вказаного товару
позивач виписав відповідачу рахунок
від 19.05.2013 № СФ-0000049 на суму 194512,50 грн.

Відповідач в обумовлений
договором строк (до 04.06.2013) не сплатив
позивачу за отриманий товар жодних
коштів, станом на час звернення
позивача до суду з даним позовом - 27.06.2013
- сума основного боргу відповідача
перед позивачем по договору від 17.05.2013
№ 13/05/7 складала 194512,50 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

Враховуючи умови п.п. 1.1., 4.2.
договору від 17.05.2013 № 13/05/7 щодо продажу
товару в кредит, позивач нарахував до
стягнення з відповідача 30% річних в
розмірі 19344,66 грн. за період з 20.05.2013 по
17.09.2013.

Відповідно до ст. 694 ЦК України
договором купівлі-продажу може бути
передбачений продаж товару в кредит з
відстроченням або з розстроченням
платежу.

Згідно з ст. 1057 ЦК України
договором, виконання якого пов'язане з
переданням у власність другій стороні
грошових коштів або речей, які
визначаються родовими ознаками, може
передбачатися надання кредиту як
авансу, попередньої оплати,
відстрочення або розстрочення оплати
товарів, робіт або послуг (комерційний
кредит), якщо інше не встановлено
законом. До комерційного кредиту
застосовуються положення статей 1054-1056
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
положеннями про договір, з якого
виникло відповідне зобов'язання, і не
суперечить суті такого зобов'язання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України у
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

За цих підстав, керуючись
загальними засадами цивільного
законодавства як-то: свобода договору,
справедливість, добросовісність та
розумність (ст. 3 ЦК України), здійснивши
перевірку розрахунку позивача,
господарський суд вважає правомірним
та підставним нарахування позивачем до
стягнення з відповідача 30% річних на
підставі п. 4.2. договору від 17.05.2013 № 13/05/7
за період з 20.05.2013 по 17.09.2013 в розмірі
19344,66 грн. (сплачені 13.08.2013, 28.08.2013, 12.09.2013,
13.09.2013 грошові кошти були зараховані
позивачем згідно з ст. 534 ЦК України у
сплату штрафу - (а.с. 61, т. 1)).

Враховуючи неналежне виконання
відповідачем свого зобов'язання з
оплати товару (сої) по договору від
17.05.2013 № 13/05/7, позивач:

- керуючись ч. 2 ст. 625 ЦК України та
п. 9.5. договору від 17.05.2013 № 13/05/7,
нарахував до стягнення з відповідача
13988,91 грн. 25% річних за період з 05.06.2013 по
17.09.2013);

- керуючись п. 9.4. договору від
17.05.2013 № 13/05/7, нарахував до стягнення з
відповідача 97256,25 грн. штрафу (194512,50 грн.
х 50%).

За встановлених обставин,
господарський суд, керуючись ст.ст. 193
ГК України, ст.ст. 525, 526, 530, 625 ЦК України,
п. 9.5. договору від 17.05.2013 № 13/05/7 та
загальними засадами цивільного
законодавства як-то: свобода договору,
справедливість, добросовісність та
розумність (ст. 3 ЦК України),
перевіривши здійснений позивачем
розрахунок, вважає правомірним та
підставним нарахування позивачем до
стягнення з відповідача 13988,91 грн. 25 %
річних (сплачені 13.08.2013, 28.08.2013, 12.09.2013,
13.09.2013 грошові кошти були зараховані
позивачем згідно з ст. 534 ЦК України у
сплату штрафу - (а.с. 61, т. 1)).

Щодо штрафу у розмірі 97256,25 грн., то
господарський суд вважає підставним
його нарахування позивачем згідно з
положеннями п. 9.4. договору від 17.05.2013 №
13/05/7 та ст.ст. 216, 217, 218, 230, 231, 232 ГК
України, ст.ст. 549, 550, 551 ЦК України.

В той же час, п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК
України передбачено право
господарського суду, при прийнятті
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Керуючись вказаними нормами
права, господарський суд, виконуючи
вказівку, що міститься у постанові
Вищого господарського суду України від
14.05.2014 у даній справі, здійснив оцінку
співвідношення сум основного боргу та
штрафу на предмет їх розумності,
співрозмірності та адекватності, за
результатами якої встановив, що:

- розмір заявленого позивачем до
стягнення з відповідача штрафу в сумі
97256,25 грн. є надмірно великим порівняно
із збитками позивача;

- в матеріалах справи відсутні
докази заподіяння неналежним
виконанням відповідачем свого
зобов'язання з вчасної та повної оплати
товару за договором від 17.05.2013 № 13/05/7
збитків іншим учасникам господарських
відносин;

- ступінь виконання відповідачем
грошового зобов'язання по договору від
17.05.2013 № 13/05/7: станом на 20.09.2013
відповідач сплатив позивачу по цьому
договору 187736,50 грн. При цьому, за
умовами договору від 17.05.2013 № 13/04/7
перебіг строку прострочення оплати
товару відповідачем рахується з 05.06.2013.

За цих обставин, господарський
суд, враховуючи інтереси обох сторін,
вважає необхідним реалізувати право
суду на зменшення розміру штрафу,
передбачене вищенаведеними нормами
права, та зменшити розмір заявленої
позивачем до стягнення з відповідача у
позовній заяві суми штрафу (97256,25 грн.)
на 50% - до 48628,12 грн.

Після порушення провадження у
справі, а саме: 13.08.2013 (4000,00 грн.), 28.08.2013
(10000,00 грн.), 12.09.2013 (20736,50 грн.), 13.09.2013 (20000,00
грн.), 18.09.2013 (50000,00 грн.), 19.09.2013 (20000,00 грн.)
та 20.09.2013 (63000,00 грн.) відповідач сплатив
позивачу в межах договору від 17.05.2013 №
13/05/7 187736,50 грн., що підтверджується
банківською випискою та іншими
матеріалами справи.

Щодо цих платежів на загальну
суму 187736,50 грн. позивач застосував
положення ст. 534 ЦК України, яка
передбачає, що у разі недостатності
суми проведеного платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі ця сума погашає вимоги
кредитора у такій черговості, якщо інше
не встановлено договором: 1) у першу
чергу відшкодовуються витрати
кредитора, пов'язані з одержанням
виконання; 2) у другу чергу сплачуються
проценти і неустойка; 3) у третю чергу
сплачується основна сума боргу.

Враховуючи відсутність
відповідних положень у договорі від
17.05.2013 № 13/05/7, господарський суд
відхиляє заперечення відповідача з
цього приводу та відповідно вважає
дані дії позивача правомірними, який
зарахував здійснені платежі наступним
чином: 19344,66 грн. в рахунок погашення
заявлених до стягнення 30% річних (п. 4.2.
договору), 13988,91 грн. в рахунок погашення
заявлених до стягнення 25% річних (п. 9.5.
договору), решту в сумі 154402,93 грн. в
рахунок погашення заявленого до
стягнення штрафу та суми основного
боргу.

Таким чином, враховуючи, що між
сторонами існували неврегульовані
питання з приводу порядку зарахування
позивачем сплачених відповідачем
грошових коштів, а також зменшення
судом розміру штрафу, позов позивача в
частині стягнення з відповідача
грошових коштів за договором від 17.05.2013
№ 13/05/7 підлягає частковому задоволенню
судом: 88737,69 грн. основного боргу.

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 01.10.2013 у
справі № 925/1020/13, скасованим постановою
Вищого господарського суду України від
14.05.2014, з відповідача на користь
позивача було стягнуто 233741,60 грн., а
саме:

- за договором від 18.04.2013 № 13/04/3:
5000,00 грн. основного боргу, 67,39 грн.
збитків від інфляції, 49850,59 грн. штрафу;

- за договором від 25.04.2013 № 13/04/5:
2263,50 грн. основного боргу, 31131,75 грн.
штрафу;

- за договором від 17.05.2013 № 13/05/7:
137365,82 грн. основного боргу, 8062,55 грн.
судового збору.

На виконання даного рішення суду
був виданий відповідний наказ від
18.10.2013.

Постановою відділу ДВС
Баштанського РУЮ від 04.11.2013 було
відкрито виконавче провадження № 40555583
з примусового виконання вищеназваного
наказу суду від 18.10.2013.

Виконуючи рішення суду від 01.10.2013
у справі № 925/1020/13, відповідач протягом
періоду з 18.10.2013 по 19.11.2013 сплатив
позивачу 233775,78 грн., тобто повністю
виконав дане рішення суду, що
підтверджується платіжними
дорученнями, банківською випискою та
поясненнями обох сторін.

Господарський суд, при прийнятті
рішення у даній справі, не враховує
здійснені відповідачем на виконання
скасованого рішення суду від 01.10.2013
платежі на загальну суму 233775,78 грн.,
оскільки:

1. Процесуальним наслідком їх
зарахування є винесення судом ухвали
про припинення провадження у справі на
підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у
зв'язку з відсутністю предмету спору,
проте між сторонами у спірних
відносинах існують неврегульовані
питання щодо усіх стягнутих судом і
сплачених відповідачем сум, тобто між
сторонами є спір, що потребує вирішення
судом спору по суті шляхом винесення
відповідного судового рішення;

2. Стаття 122 ГПК України визначає,
що повернення стягнутих грошових сум
за виконаними зміненими чи скасованими
судовими рішеннями здійснюється судом
шляхом видачі відповідного наказу
після набрання законної сили новим
рішенням суду про повну або часткову
відмову в позові, про припинення
провадження у справі або залишення
позову без розгляду.

Господарський суд не приймає до
уваги заперечення відповідача проти
позову позивача, що сплата штрафу за
невиконання грошового зобов'язання не
передбачена чинним законодавством
України, з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Отже, законом не встановлено, що
штрафом є неустойка, що обчисляється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного виключно
товарного зобов'язання, а тому сторони,
керуючись загальними засадами
цивільного законодавства (свобода
договору), узгодивши у пунктах 9.4.
договорів від 18.04.2013 № 13/04/3, від 25.04.2013 №
13/04/5 та від 17.05.2013 № 13/05/7 сплату
відповідачем позивачу штрафу за
порушення грошового зобов'язання,
діяли у межах чинного законодавства
України.

Господарський суд не приймає до
уваги заперечення відповідача проти
позову позивача, що у відповідача
відсутній основний борг перед
позивачем за договорами від 18.04.2013 №
13/04/3, від 25.04.2013 № 13/04/5 та від 17.05.2013 №
13/05/7, оскільки позивач невірно
застосував до спірних відносин ст. 534 ЦК
України, а відповідач оплачував
позивачу саме вартість товару, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у
разі недостатності суми проведеного
платежу для виконання грошового
зобов'язання у повному обсязі ця сума
погашає вимоги кредитора у такій
черговості, якщо інше не встановлено
договором: у першу чергу
відшкодовуються витрати кредитора,
пов'язані з одержанням виконання; у
другу чергу сплачуються проценти і
неустойка; у третю чергу сплачується
основна сума боргу.

Господарський суд встановив, що
договорами від 18.04.2013 № 13/04/3, від 25.04.2013
№ 13/04/5 та від 17.05.2013 № 13/05/7 не
встановлені інші умови погашення вимог
позивача у разі недостатності
проведеного відповідачем платежу для
виконання грошового зобов'язання у
повному обсязі, а отже позивач
правомірно застосував до спірних
правовідносин ст. 534 ЦК України.

Господарський суд не приймає до
уваги заперечення відповідача проти
позову позивача, що положення п. 9.4.
договорів від 18.04.2013 № 13/04/3, від 25.04.2013 №
13/04/5 та від 17.05.2013 № 13/05/7 не відповідають
ст. 549 ЦК України, оскільки встановлюють
базу нарахування відсотків не від суми
невиконаного зобов'язання, а від суми
договору поставки, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України
у разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, визначення сторонами
у пунктах 9.4. договорів від 18.04.2013 № 13/04/3,
від 25.04.2013 № 13/04/5 та від 17.05.2013 № 13/05/7, що
нарахування штрафу здійснюється від
вартості поставленого товару, не
суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Господарський суд не приймає до
уваги заперечення відповідача проти
позову позивача, що договір від 17.05.2013 №
13/05/7 не містить умов про продаж товару в
кредит, а зобов'язання зі сплати 30%
згідно з ч. 5 ст. 694 ЦК України є
припиненим від дня, коли товар мав бути
оплачений, а на прострочену суму
нараховуються проценти відповідно до
ст. 536 ЦК України, з наступних підстав:

1. Господарським судом
встановлено, що п.п. 1.1., 4.2. договору від
17.05.2013 № 13/05/7 передбачено, що продаж
товару за цим договором здійснюється
позивачем відповідачу у кредит згідно
з положеннями ст. 694 ЦК України.

2. Відповідач не подав суду
жодного доказу, на підтвердження
настання у спірних відносинах між
сторонами будь - якої обставини
припинення зобов'язання, передбаченої
ст.ст. 598-609 ЦК України, ст.ст. 202-205 ГК
України.

3. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України
передбачено, що у разі відсутності
іншої домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Господарський суд не приймає до
уваги заперечення відповідача проти
позову позивача, що п. 4.2. договору від
17.05.2013 № 13/05/7 встановлена сплата
відповідачем позивачу 30% річних, п. 9.5.
цього договору встановлена сплата
відповідачем позивачу 25% річних, проте
згідно з ст. 61 Конституції України
ніхто не може бути двічі притягнутий до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення,
оскільки передбачена п. 4.2. договору від
17.05.2013 № 13/05/7 сплата відповідачем
позивачу 30% річних не є юридичною
відповідальністю, а є платою за продаж
товару у кредит.

Відповідно до ст. 49 ГПК України
судовий збір підлягає покладенню у
повному обсязі на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 4-3, 22, 32, 33, 34, 43,
44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Баштанська птахофабрика" (вул.
Заводська, 2, м. Баштанка, Баштанський
район, Миколаївська обл., 56101, код 36074464)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Катеринопільський
Торговий Дім" (вул. Петровського, 17, оф. 3,
смт. Катеринопіль, Черкаська обл., 20500,
код 32316860) 95129 (дев'яносто п'ять тисяч сто
двадцять дев'ять) грн. 59 коп. основного
боргу, 67 (шістдесят сім) грн. 39 коп.
інфляційних нарахувань, 21115 (двадцять
одна тисяча сто п'ятнадцять) грн. 01 коп.
штрафу та 8062 (вісім тисяч шістдесят дві)
грн. 55 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову
відмовити.

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на
рішення місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення місцевим господарським
судом. У разі якщо в судовому засіданні
було оголошено лише вступну та
резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено
22.09.2014.

Суддя

Д.О.Бездоля