м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/13029/14 15.09.14

Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Головіної К.І., при
секретарі судового засідання
Крапивній А.М., розглянувши матеріали
справи

за позовною заявою Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізард
Софт"

до Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"

про стягнення 1 844 520,00 грн.

за участю представників:

від позивача:Бекіров С.Н.- представник
за довіреністю № 47-14/05-14 від 14.05.2014 р.
від відповідача:Букоємський Р.В. -
представник за довіреністю № 14-138 від
13.05.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва
звернулось Товариство з обмеженою
відповідальністю "Лізард Софт" з
позовом до Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" про
стягнення заборгованості за
консультативні послуги з програмного
забезпечення та розроблення
програмного забезпечення (розробка та
впровадження нового корпоративного
порталу на базі SharePoint (Портал) в розмірі
1 844 520,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
умов договору № 22/08-12 від 22.08.2012 р. в
частині оплати за вказані послуги,
внаслідок чого у Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" утворилась заборгованість в
сумі 1 844 520,00 грн.

У позові Товариство з обмеженою
відповідальністю "Лізард Софт" просить
суд стягнути з Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" заборгованість за
консультативні послуги у сумі 1 618 000,00
грн., пеню в сумі 48 540,00 грн. та
інфляційну складову боргу в сумі 177 980,00
грн. за період з 01.01.2013 р. по 31.05.2014 р., а
всього - 1 844 520,00 грн.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав та обґрунтував
позовні вимоги, просив їх задовольнити
в повному обсязі.

Присутній у судовому засіданні
представник відповідача проти позову
заперечив, зазначив, що підстави для
оплати послуг у визначеному договором
порядку ще не настали, оскільки не був
затверджений річний план на 2012 р., який
є однією з умов настання обов'язку
відповідача за договором. Крім того,
просив застосувати до нарахування пені
позовну давність.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

22.08.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Лізард Софт",
(виконавець) та Національною
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (замовник), був укладений
договір № 22/08-12 про закупівлю послуг за
державні кошти.

За вказаним договором виконавець
зобов'язується надати замовнику
консультативні послуги з програмного
забезпечення (розробка та впровадження
нового корпоративного порталу на базі
SharePoint (портал), зазначені в п. 1.2
договору, а замовник зобов'язується
прийняти і оплатити належним чином
надані послуги на умовах договору (п. 1.1
договору).

Згідно з п. 2.1 договору найменування,
етапи послуг, обсяг (кількісні
характеристики) та вартість послуг за
етапами зазначені у додатках №№ 1-3 до
договору.

Ціна (загальна вартість) договору
становить 1 618 000,00 грн., в т.ч. сума 20 % ПДВ.

Розрахунки за належним чином надані
послуги проводяться у безготівковій
формі поетапно шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок
виконавця протягом 15 банківських днів
з дати підписання сторонами акту
здачі-приймання наданих послуг за
кожним етапом та надання замовнику
відповідного рахунку-фактури.

Розрахунки за надані належним чином
консультативні послуги здійснюються
замовником після затвердження в
установленому порядку фінансового
плану замовника на 2012 р. та проводяться
відповідно до п. 4.1 договору (п.п. 3.1, 4.1-4.2
договору).

У судовому засіданні встановлено, що
позивач умови договору виконав у
повному обсязі, надав послуги на
загальну суму 1 618 000,00 грн., що
підтверджується актами
здачі-виконання робіт (послуг) № LS-0000127
від 26.10.2012 р., № LS-0000141 від 22.11.2012 р.,
рахунками-фактури № LS-0000127 від 30.10.2012 р.,
№ LS-0000141 від 22.11.2012 р. та податковими
накладними від 30.10.2012 р. та від 22.11.2012 р.

Однак, відповідач зі свого боку умови
договору в частині оплати послуг не
виконав.

18.12.2013 р. та 27.02.2014 р. позивач звертався
до відповідача із вимогами за вих.
№ 18/12-13 та б/н відповідно про
досудове врегулювання спору щодо
стягнення заборгованості за договором
№ 22/08-12 від 22.08.2012 р. на суму 1 618 000,00 грн.

У відповідь на вказані вимоги позивач
надіслав лист, у якому зазначив, що
після затвердження річного
фінансового плану на 2014 р. буде
розглянуто питання щодо здійснення
розрахунків з позивачем.

Таким чином, відповідач не оплатив
позивачу надані послуги у сумі
1 618 000,00 грн., що не
заперечувалось і представниками
сторін в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України передбачено, що господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншими
учасниками відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші
), або утриматися від певних дій, а інший
суб'єкт має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ст. 530
ЦК України).

Відповідач стверджує, що строк
виконання зобов'язання, а саме -
розрахунку за надані послуги з
позивачем не настав, оскільки не був
затверджений його річний план на 2012 р.

Так, дійсно, як вбачається з матеріалів
справи, фінансовий план Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" на 2012 р. в установленому
порядку затверджений не був. При цьому
відповідач у своїх листах на претензії
ТОВ "Лізард Софт" про це вказував та
гарантував останньому оплату після
затвердження фінансового плану на 2014 р.

Разом з тим, судом встановлено, що 17.07.2014
р. Розпорядженням Кабінету Міністрів
України № 618-р "Деякі питання
діяльності Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" у 2013 році"
був затверджений фінансовий план та
основні показники руху коштів
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" як окремої юридичної
особи на 2013 рік.

За таких обствин суд вважає, що з цього
часу у відповідача виник обов'язок по
сплаті послуг, що були надані
відповідачем.

Посилання відповідача у своєму відзиві
на те, що позивачем не було надіслано
йому належним чином оформлену
претензію, є необгрунтованими,
оскільки відповідно до абз. 1 ст. 6 ГПК
України підприємства та організації,
що порушили майнові права і законні
інтереси інших підприємств та
організацій, зобов'язані поновити їх,
не чекаючи пред'явлення претензії.

Крім того, суд зазначає, що можливість
судового захисту не може бути
поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту, у тому числі досудового
врегулювання спору, обрання певного
засобу правового захисту, у тому числі
і досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.
Встановлення законом обов'язкового
досудового врегулювання спору обмежує
можливість реалізації права на судовий
захист (рішення Конституційного cуду
України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 р.).

Так само суд не приймає до уваги
твердження відповідача про те, що він
не має можливості погасити
заборгованість за спірним договором у
зв'язку із несвоєчасною сплатою
кінцевими споживачами послуг
спожитого природного газу.

Суд зазначає, що договірні відносини із
позивачем виникли саме у відповідача -
Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" за
договором № 22/08-12 від 22.08.2012 р. про
закупівлю послуг за державні кошти, а
не у споживачів природного газу.
Невиконання своїх зобов'язань
контрагентами боржника чи державою, і,
як наслідок, неможливість виконання
ним грошового зобов'язання перед
кредитором, не звільняють боржника від
передбаченої законом відповідальності
за прострочення грошового
зобов'язання.

Таким чином, судом встановлено, що
позивач правомірно заявив вимоги в
частині несплаченої заборгованості за
надані за консультативні послуги з
програмного забезпечення та
розроблення програмного забезпечення
(розробка та впровадження нового
корпоративного порталу на базі SharePoint
(Портал) у сумі 1 618 000,00 грн.

Оскільки доказів належної оплати
заборгованості суду не надано, позовні
вимоги в частині стягнення 1 618 000,00 грн.
основного боргу за договором № 22/08-12
від 22.08.2012 р. підлягають
задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач в
силу п. 7.3 договору № 22/08-12 від 22.08.2012 р.
просить суд стягнути з відповідача
пеню в сумі 48 540,00 грн. за період з 01.01.2013
р. по 31.05.2014 р.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин у разі
порушення ним грошового зобов'язання
не звільняється від відповідальності
через неможливість виконання і
зобов'язаний відшкодувати збитки,
завдані невиконанням зобов'язання, а
також сплатити штрафні санкції
відповідно до вимог, встановлених цим
Кодексом та іншими законами.

Відповідно п. 7.3 договору у випадку
порушення строків оплати належнич
чином наданих послуг виконавець має
право вимагати сплати замовником пені
у розмірі 0, 01 % суми простроченого
платежу за кожен день прострочення, але
не більше 3 % вказаної суми.

Як вже було встановлено судом,
порушення строків оплати з боку
відповідача розпочалось з 18.07.2013 р. (на
наступний день після затвердження
фінансового плану на 2013 р.
розпорядженням Кабінету Міністрів
України № 618-р).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГПК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

При цьому суд зазначає, що вказаним
договором сторони не передбачили
більший, аніж 6 місяців (як визначає ст.
232 ГК України) період нарахування пені,
у зв'язку з чим строк її нарахування
закінчувався 18.01.2014 р.

Отже, починаючи з 18.07.2013 р. та по 18.01.2014 р.
відповідачу має бути проведено
нарахування пені.

Зважаючи на вказані правові норми та
умови договору постачання природного
газу, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізард Софт" про
стягнення з відповідача пені в сумі 48
540,00 грн. за період з 01.01.2013 р. по 31.05.2014 р.
підлягають частковому задоволенню.

Провівши перерахунок заявленої
позивачем суму пені, суд вважає за
необхідне стягнути з відповідача пеню
у сумі 29 933,00 грн. за період з 18.07.2013 р. по
18.01.2014 р.

Щодо заяви відповідача про
застосування строків позовної
давності до вимог про стягнення пені
суд зазначає, що вона задоволенню не
підлягає, оскільки, відповідно до
ст.ст. 258, 261 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення пені та її перебіг
розпочинається з наступного дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання
(тобто з 18.07.2013 р.). З матеріалів справи
вбачається, що позивач до суду
звернувся 01.07.2014 р., а, отже, річний строк
позовної давності до вимог про
стягнення пені не скінчився.

Також позивач просить стягнути з
відповідача інфляційну складову боргу
в сумі 177 980,00 грн. за період з
01.01.2013 р. по 31.05.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного
кодексу України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані ним збитки.

Відповідно до п. 4.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" індекс інфляції -
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, за період прострочення
починаючи з місяця, наступного за
місяцем, у якому мав бути здійснений
платіж, і за будь-який місяць (місяці), у
якому (яких) мала місце інфляція.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом (Лист Верховного Суду
України від 01.07.2014 "Аналіз практики
застосування ст. 625 Цивільного кодексу
України в цивільному судочинстві")

Враховуючи викладене, суд вважає, що
позивач правомірно заявив вимоги щодо
стягнення інфляційних витрат, але
враховуючи, що прострочення
зобов'язання почалося з 18.07.2013 р., сума
інфляційної складової боргу має бути
перерахована

Провівши перерахунок заявленої до
стягнення суми, суд дійшов висновку, що
з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню інфляційна
складова боргу у сумі 176 359,82 грн. за
період з 18.07.2013 р. та 31.05.2014 р.

Таким чином, оскільки наявність
заборгованості відповідача
підтверджується матеріалами справи, а
доказів належної оплати він не надав,
суд частково задовольняє позовні
вимоги та стягує з Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" суму основної заборгованості
у розмірі 1 618 000,00 грн., пеню в сумі 29 933,00
грн. та 176 359,82 грн. -
інфляційної складової боргу, в решті
позовних вимог - відмовляє.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою
відповыдальністю "Лізард Софт" до
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" про стягнення 1 844 520,00
грн. задовольнити частково.

Стягнути з Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (01001, м.
Київ, вул. Б. Хмельницького, 6,
ідентифікаційний код 20077720) на користь
Товариства з обмеженою
відповыдальністю "Лізард Софт" (01103, м.
Київ, вул. Кіквідзе, 14-В, офіс 4,
ідентифікаційний код 37266940) основну
заборгованість в сумі 1 618 000 (один
мільйон шістсот вісімнадцять тисяч)
грн. 00 коп., пеню у сумі 29 933 (двадцять
дев'ять тисяч дев'ятсот тридцять три)
грн. 00 коп., інфляційну складову боргу у
сумі 176 359 (сто сімдесят шість тисяч
триста п'ятдесят дев'ять) грн. 82 коп.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (01001, м.
Київ, вул. Б. Хмельницького, 6,
ідентифікаційний код 20077720) на користь
Товариства з обмеженою
відповыдальністю "Лізард Софт" (01103, м.
Київ, вул. Кіквідзе, 14-В, офіс 4,
ідентифікаційний код 37266940) витрати по
сплаті судового збору в розмірі 36 485
(тридцять шість тисяч чотириста
вісімдесят п'ять) грн. 60 коп.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та
проголошено його вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні 15 вересня 2014 року.

Повний текст рішення підписаний 22
вересня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
через господарський суд міста Києва
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня підписання повного
тексту рішення.

Суддя
К.І.
Головіна