РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

17 вересня 2014 року
Справа № 918/368/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій
В.А.

судді
Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич
С.П.

при секретарі судового засідання:
Баклан Н.С.

за участю представників:

Позивача - Томашевська Наталія
Володимирівна ( довіреність № 1 від
08.01.2014 р. )

Відповідача - Щербатов Андрій
Леонідович ( довіреність № 1/07 від
16.07.2014 р. )

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс" на
рішення господарського суду
Рівненської області від 04.06.14 р. у
справі №918/368/14

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"
(Рівненська область, Рівненський район,
с. Городок)

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля"
(Рівненська область, Радивилівський
район, с. Зарічне)

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 04.06.14 р. у
справі №918/368/14 позов товариства з
обмеженою відповідальністю
"УкрТехноФос-Плюс" до товариства з
обмеженою відповідальністю "Агрофірма
Трипілля" про визнання договору
недійсним - відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги не відповідають чинному
законодавству і фактичним обставинам
справи, не підтверджені належними
доказами (т.3, арк.справи 154-156).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою.

В скарзі, зокрема, зазначає, що
оспорюваний правочин - договір
поставки №01/07/2013р. від 01.07.2013р., було
укладено стосовно продукції -
сільськогосподарських культур,
власником яких ТОВ «УкрТехноФос-Плюс»
вже стало на підставі договору про
обробіток землі та вирощування
сільськогосподарських культур від
15.08.2012р. та угоди від 06.07.2013р.

Скаржник також вважає, що ТОВ
«Агрофірма Трипілля» на момент
укладення договору не володіло правом
власності на сільськогосподарську
продукцію, а відтак договір поставки
№01/07/13 від 01.07.2013р. є безтоварним, і
таким, що не породжує для сторін жодних
правових наслідків.

Також апелянт зазначає, що накладні, на
які посилається відповідач,
стверджуючі факт передачі товару,
оформлені без дотримання норм
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та Інструкції
про порядок реєстрації виданих,
повернутих і використаних
довіреностей на одержання цінностей.

На підставі викладеного скаржник
просить суд скасувати рішення
господарського суду Рівненської
області у справі №918/368/14 та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задоволити.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 09.07.2014р.
апеляційну скаргу ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» прийнято до
провадження, справу призначено до
слухання (т.3, арк.справи 159).

Відповідач подав через канцелярію
Рівненського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу (вх.№17202/14 від
27.08.2014р.), в якому заперечує проти
доводів скаржника.

У відзиві зазначає, що як підтверджує
платіжними дорученнями №3268 від
23.07.2013р., №3320 від 30.07.2013р., №3471 від
20.08.2013р., №1965 від 21.08.2013р., №2035 від
28.08.2013р., №3608 від 10.09.2013, №3768 від 27.09.2013р.,
на виконання укладеного договору
поставки №01/07/13 від 01.07.2013р. ТОВ
«Агрофірма Трипілля» було поставлено
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс»
сільськогосподарську продукцію за
товарно-транспортними накладними, а
ТОВ «УкрТехноФос-Плюс» її прийнято та
здійснено часткову оплату. Також даний
факт підтверджується банківським
виписками відповідача та листами ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» від 12.02.2014р. №43 та
№44 про коригування платежу.

А тому, відповідач вважає, що зазначене
вказує на реальне настання правових
наслідків для сторін договору та
виключають підстави для кваліфікації
такого договору як фіктивного.

Відповідач також посилається на
рішення господарського суду
Рівненської області від 12.05.2014р. у
справі №918/237/14, залишене без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014р., яким
позов ТОВ «Агрофірма Трипілля» до ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» про стягнення 3555339,09
грн. частково задоволено, а саме
стягнуто на користь позивача 3173681,52
грн., основного боргу, 153441,86 грн.пені,
35223,71 грн. 3% річних та 67246,94 грн. судового
збору.

Також, зазначеним рішенням
встановлено, що договір про обробіток
землі та вирощування
сільськогосподарських культур від
15.08.2012 року, який ніби-то був укладений
від імені ТзОВ «Агрофірма Трипілля»
колишнім директором та співвласником
товариства ОСОБА_3 є нікчемним
(неукладеним) та таким, що не створює
будь-яких юридичних наслідків.

На підставі викладеного, просить суд
рішення господарського суду
Рівненської області від 04.06.2014р. у
справі №918/368/14 залишити без змін, а
апеляційну справу без задоволення.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 27.08.2014р. строк
розгляду апеляційної скарги
продовжено до 24.09.2014р.

У судових засіданнях апеляційної
інстанції, представник позивача
підтримала доводи та вимоги
апеляційної скарги, з підстав
викладених в ній. Просила суд рішення
господарського суду Рівненської
області від 04.06.14 р. у справі №918/368/14
скасувати, а апеляційну скаргу -
задоволити. Представник відповідача
заперечив доводи та вимоги апеляційної
скарги, з підстав викладених у відзиві
на апеляційну скаргу. Просив суд
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення.

Крім цього, позивачем було подано
клопотання про призначення судової
економічної експертизи (вх.№2335/14), в
якому позивач просить поставити на
дослідження питання про відображення у
бухгалтерському та податковому обліку
ТОВ «Агрофірма Трипілля» операцій з
поставки обсягів
сільськогосподарської продукції за
договором поставки №01/07/13 від 01.07.2013р.

Згідно ст.41 ГПК України для роз'яснення
питань, що виникають при вирішенні
господарського спору і потребують
спеціальних знань, господарський суд
призначає судову експертизу.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
23.03.2012р. № 4 "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи"
встановлено, що судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Колегія суддів, оцінивши наявні в
матеріалах справи докази та пояснення
учасників процесу, відмовляє у
задоволенні клопотання відповідача
про призначення експертизи, оскільки
питання обліку є вторинними та
похідними від первинних документів,
які судом досліджені та оцінені, а тому
суд в даному випадку не вбачає підстав
для застосування спеціальних знань для
встановлення обставин, що входять до
предмету доказування.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

01.07.2013р. товариство з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля"
(продавець) та товариство з обмеженою
відповідальністю "УкрТехноФос-Плюс"
(покупець) уклали договір поставки
№01/07/13 (т.1, арк.справи 9-11), відповідно до
умов якого, продавець зобов'язався
поставити та передати у власність
покупцю сільськогосподарську
продукцію (надалі - товар), а покупець
зобов'язався прийняти цей товар та
провести за нього оплату в порядку та
на умовах, передбачених даним
договором.

Відповідно до специфікації № 1 від 01
липня 2013 року, відповідач зобов'язався
поставити позивачу озимий ріпак в
кількості 320,96 тон, озимий ячмінь в
кількості 184,98 тон, озиму пшеницю в
кількості 950,00 тон (т.1, арк.справи 12).

21.08.2013 року сторонами підписано додаток
№ 2 до договору поставки №01-07-13 від
01.07.2013 року - специфікацію №2, умовами
якої було погоджено поставку озимого
ріпаку у кількості 320,96 тон (т.1,
арк.справи 13).

Відповідно до положень розділу 4
договору щодо умов та строку передачі
товару: п.4.1. Право власності на товар
переходить до покупця в момент
одержання ним товару; п.4.2. Строк
поставки (передачі) товару вказується в
специфікації до даного договору; п.4.3.
Поставка товару здійснюється на умовах
ЕХW (в ред. Інкотермс-2010р.); п.4.4. Місце
передачі товару: Рівненська обл.,
Радивилівський р-н, с. Зарічне; п.4.5.
Прийом товару по кількості і якості
проводиться покупцем у момент
одержання його від продавця. У випадку
виявлення невідповідності по
кількісному та якісному складу товару,
покупець зобов'язаний негайно, до
закінчення прийому, письмово заявити
про це продавцю. ідписання видаткової
накладної (акту приймання-передачі)
покупцем свідчить про відсутність
претензій зі сторони покупця по
кількості та якості товару; 4.6.
Приймання-передача товару
здійснюється за видатковою накладною
або за актом приймання-передачі. Датою
поставки (передачі) товару вважається
дата, зазначена на накладній/акті.

Пунктом 10.3 договору передбачено, що
нормами чинного законодавства сторони
керуються лише у випадках, не
передбачених договором.

Поставка товару відповідачем
здійснювалась окремими партіями та
оформлялася у відповідності до вимог
договору товарно-транспортними
накладними та накладними, вивіз товару
здійснювався перевізником позивача.

Додатково (без наявності такої вимоги в
умовах договору) відповідачем
надавались позивачу видаткові
накладні на весь обсяг товару по
господарській культурі.

Позивачем підписано та повернуто
відповідачу видаткову накладну №
РН-0000278 від 22 липня 2013 року на ріпак
озимий на загальну суму 1 219 648,00 грн.

На виконання своїх зобов'язань
відповідачем фактично поставлено, а
позивачем прийнято за
товарно-транспортними накладними та
накладними (т.1, арк.справи 43-213, 228-248):

- 320,96 тон озимого ріпаку на загальну
суму 1219 648,00 грн., яка із врахуванням
коригування кількісних і вартісних
показників № 1 від 21.08.13р. до накладної
№ 278 від 22.07.13р. на суму (за вирахуванням
353 056,00 грн.) становить 866 592,00 грн.;

- 184,98 тон озимого ячменю на загальну
суму 295 968,00 грн.;

- 2027,72 тон озимої пшениці на загальну
суму 3 649 896,00 грн. (з них - 950,00 тон на суму
1710 000,00 грн. поставлені відповідно до
специфікації до договору, а 1077,72 тон на
суму 1 939 896,00 грн., як згодом було
встановлено, поставлені надлишково).

У свою чергу ТОВ "УкрТехноФос-Плюс"
здійснював оплату отриманого товару,
що підтверджується наявними у
матеріалах справи платіжними
дорученнями та банківськими виписками
(т.1, арк.справи 216-227).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем уточнювалось призначення
платежів, не заперечуючи, що вони
проведені по договору від 01.07.13 р.,
зокрема, позивачем на адресу
відповідача надіслані листи у лютому
2014 року № 43 від 12.02.2014 року та № 44 від
12.02.2014 року, якими змінено реквізити
платежу у платіжних дорученнях № 3268
від 23.07.2013, № 3320 від 30.07.2013, а саме
призначення платежу змінено на
"авансова оплата за ріпак зг. договором
№ 01/07/13 від 01.07.2013 р., в т.ч. ПДВ" (т.3,
арк.справи 98, 99).

Відповідно до ч.3 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 12.05.2014р. у
справі №918/237/14, залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014р., позов
ТОВ «Агрофірма Трипілля» до ТОВ
«УкрТехноФос-Плюс» про стягнення 3555339,09
грн. частково задоволено, а саме:
стягнуто на користь позивача 3173681,52
грн., основного боргу, 153441,86 грн.пені,
35223,71 грн. 3% річних та 67246,94 грн. судового
збору.

Вказаним рішенням було встановлено
наступні обставини:

«Відповідно до укладеного договору
поставки № 01/07/13 від 01 липня 2013 року між
ТзОВ "Агрофірма Трипілля" (продавець за
договором) та ТзОВ "УкрТехноФос-Плюс"
(покупець за договором), позивач
зобов'язався поставити та передати у
власність відповідачу згідно
специфікації сільськогосподарську
продукцію - зерно, яке останній
зобов'язався прийняти та оплатити його
вартість на умовах договору.

На виконання своїх зобов'язань
позивачем фактично поставлено, а
відповідачем, прийнято за
товарно-транспортними накладними та
накладними:

- 320,96 тонн озимого ріпаку на загальну
суму 1219 648,00 грн., яка із врахуванням
коригування кількісних і вартісних
показників № 1 від 21.08.13р. до накладної
№ 278 від 22.07.13р. на суму (- 353 056,00 грн.)
становить 866 592,00 грн.;

- 184,98 тонн озимого ячменю на загальну
суму 295 968,00 грн.;

- 2027,72 тонн озимої пшениці на загальну
суму 3 649 896,00 грн. (з них - 950,00 тонн на суму
1710 000,00 грн. поставлені відповідно до
специфікації до договору, а 1077,72 тонн
на суму 1 939 896,00 грн., як згодом було
встановлено, поставлені надлишково.

Загальна вартість поставленого
позивачем відповідачу товару
становить 4 812 456,00 грн. Зайво поставлену
пшеницю в кількості 559,68 т. на суму 1007424
грн. повернуто.

Свої зобов'язання по оплаті товару
відповідач виконав частково. Станом на
20 січня 2014 року відповідачем проведено
оплату поставленого товару на суму 438
358,48 грн. та частково повернуто зайво
поставлену озиму пшеницю в кількості
559,68 тонни на суму 1 007424,00 грн. згідно
накладних.».

Також, зазначеним рішенням
встановлено, що договір про обробіток
землі та вирощування
сільськогосподарських культур від
15.08.2012 року, який був укладений від
імені ТзОВ «Агрофірма Трипілля»
колишнім директором та співвласником
товариства ОСОБА_3 є нікчемним
(неукладеним) та таким, що не створює
будь-яких юридичних наслідків.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
фактично позивачем та відповідачем
вчинялися дії на виконання укладеного
між ними спірного договору поставки
№01/07/13 від 01.07.2013 р.

ТОВ "УкрТехноФос-Плюс" звернулася з
позовом про визнання недійсним
договору поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р.,
укладеного між ТОВ "Агрофірма Трипілля"
та ТОВ "УкрТехноФос-Плюс", у зв'язку з
чим, що останній був укладений без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим договором
(фіктивний правочин).

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, Рівненський апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про наступне:

Статтею 11 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема є
договори та інші правочини.

За договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму
(ч.1 ст.712 ЦК України).

Згідно ч.5 ст.203 Цивільного кодексу
України правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно абз.1-3 пункту 3.11. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
фіктивний правочин (стаття 234 ЦК
України) є недійсним незалежно від мети
його укладення, оскільки сторони не
мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Колегія суддів погоджується, що
доказами, наявними у справі,
підтверджується факт вчинення ряду дій
позивачем та відповідачем на виконання
договору поставки від 01.07.2013 р.:
передано товар продавцем, та сплачено
певну суму коштів за нього покупцем, що
підтверджує досягнення сторонами
правового результату за спірним
договором.

Як вірно відмічено місцевим
господарським сулом, уточнення
призначення платежів та будь-які інші
коригування в документах, які
стосуються здійснення поставок товару
та вчинення оплати за спірним
договором №01/07/2013 від 01.07.2013 р., на які
покликався позивач, не спростовують
того факту, що сторони намагалися
досягти правового результату за даним
договором.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, господарський суд Рівненської
області дійшов вірного висновку, що ТОВ
"УкрТехноФос-Плюс" не надав суду
належних та допустимих доказів у
розумінні ст.ст. 33-34 ГПК України та не
довів умислу обох сторін відносно того,
що всі учасники спірного правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

У даній справі підтверджується факт
вчинення позивачем та відповідачем
певних дій на виконання спірного
договору поставки №01/07/13 від 01.07.2013 р.,
та враховуючи, що позивачем не доведено
умислу обох сторін правочину відносно
того, що останні не мали наміру
створити правові наслідки на момент
його вчинення, тому згаданий договір не
може бути визнаний судом недійсним, а
тому у позові відмовлено правомірно.

Доводи скаржника зазначені в
апеляційній скарзі, апеляційним судом
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального
ко-дексу України, Рівненський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"УкрТехноФос-Плюс" на рішення
господарського суду Рівненської
області від 04.06.14 р. у справі №918/368/14-
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Дужич С.П.