КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2014 р. Справа№ 910/8405/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін, згідно
протоколу судового засідання від 13.08.2014
року розглянувши матеріали
апеляційної скарги

товариства з обмеженою
відповідальністю «Технополіс-1»

на рішення господарського суду міста
Києва від 03.06.2014 року

у справі №910/8405/14 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Технополіс-1»

до приватного підприємства
«Виробничо-комерційна фірма «Мава»

про стягнення 528 888,82 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.06.2014 року у справі №910/8405/14 в
позові відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду міста
Києва від 03.06.2014 року у справі №910/8405/14.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 16.07.2014 року у
справі №910/8405/14 апеляційну скаргу ТОВ
«Технополіс-1» прийнято до провадження
та призначено розгляд справи за участю
уповноважених представників сторін.

Представник позивача у судовому
засіданні 13.08.2014 року надав пояснення,
якими підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі та просив скаргу
задовольнити. Представник відповідача
у судовому засіданні 13.08.2014 року надав
пояснення, якими заперечив проти
доводів викладених в апеляційній
скарзі та просив скаргу залишити без
задоволення.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 12.01.2012 року між ПП
«Виробничо-комерційна фірма «Мава»
(далі - суборендодавець) та ТОВ
«Технополіс-1» (далі - суборендар) було
укладено попередній договір суборенди
нерухомого майна №20-ТП-12 (далі -
договір), відповідно до умов якого
сторони зобов'язуються за 30 днів до
офіційної дати відкриття, але не
пізніше 31.09.2012 року укласти договір
суборенди приміщення.

Відповідно до п. 1.2. договору під
терміном приміщення сторони розуміють
частину нежитлового приміщення
загальною орієнтовною площею 1 504,00
кв.м., що розташовані на відмітці 9,00 м.
будівлі Торгівельно-розважального
центру «Мармелад» (далі - ТРЦ або
будівля) за адресою: м. Київ, вул.
Борщагівська, буд. 154.

Згідно з п. 3.1. договору сторонами
передбачено, що на підтвердження
дійсного взаємного наміру сторін щодо
укладення основного договору,
суборендар зобов'язується сплатити
суборендодавцеві гарантійний платіж у
розмірі 1 381 915,81 грн.

За умовами п. 3.2. договору сторони
погодили, що вказаний гарантійний
платіж суборендар зобов'язаний
сплатити у наступному порядку та
строки:

- протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати
укладання цього попереднього договору
перераховує на банківський рахунок
суборендодавця перший платіж в сумі 460
638,58 грн.;

- не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дати
підписання сторонами акту допуску до
приміщення для виконання
опоряджувальних робіт другий платіж у
сумі 460 638,58 грн.;

- не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дати
підписання основного договору третій
платіж у сумі 460 638,65 грн.

Так, позивач 17.01.2012 року перерахував
відповідачу перший транш у розмірі 460
638,58 грн.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з п. 5 ст. 182 Господарського
кодексу України відносини щодо
укладення попередніх договорів
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного
кодексу України попереднім є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Статтею 182 Господарського кодексу
України визначено, що за попереднім
договором суб'єкт господарювання
зобов'язується у певний строк, але не
пізніше одного року з моменту
укладення попереднього договору,
укласти основний господарський
договір на умовах, передбачених
попереднім договором.

Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі (ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу
України).

При цьому, зобов'язання встановлене
попереднім договором, припиняється
якщо основний договір не укладений
протягом строку (у термін),
встановленого попереднім договором,
або якщо жодна із сторін не направить
другій стороні пропозицію про його
укладення (ч. 3 ст. 635 Цивільного кодексу
України).

Частиною 4 ст. 182 Господарського кодексу
України визначено, що зобов'язання
укласти основний договір, передбачене
попереднім договором, припиняється,
якщо до закінчення строку, в який
сторони мають укласти основний
договір, одна із сторін не надішле
проект такого договору другій стороні.

Згідно з ч. 2 ст. 635 Цивільного кодексу
України встановлено, що сторона, яка
необґрунтовано ухиляється від
укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.

Так, за умовами п. 1.1. договору сторони
зобов'язалися укласти основний договір
не пізніше 31.09.2012 року.

Відповідно до п. 4.3. договору про точну
дату, місце і час нотаріального
посвідчення основного договору
суборендар зобов'язаний не пізніше ніж
за десять календарних днів повідомити
суборендодавця у письмовій формі.

У зв'язку з викладеним, позивач листом
№05/1127 від 16.07.2013 року повідомив
відповідача про те, що позивач планує
підписати основний договір оренди на
узгоджених умовах в найближчий час та
не заперечує для скорочення строків
відкриття магазину виконання
відповідачем робіт по підводці
інженерних мереж до площ, що підлягають
передачі.

Проте, всупереч вимог п. 4.3. договору, як
вірно встановлено судом першої
інстанції, позивач не повідомив
відповідача про точну дату, місце і час
укладення основного договору, а отже
позивач не виконав взяте на себе
зобов'язання, передбачене п. 4.3.
договору, що призвело до порушення умов
попереднього договору та не укладення
основного договору.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу
України передбачено, що особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Тобто, із наведеного слідує, що
позивачем не подано належних та
допустимих доказів вжиття ним заходів,
передбачених ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги
скаржник вказує на те, що відповідачем
не було надано допуску до приміщень для
здійснення опоряджувальних робіт.

Згідно з п. 2.1. договору передбачено, що
суборендодавець зобов'язується після
сплати суборендарем першого траншу
платежу згідно п. 3.1 цього договору та
не пізніше ніж за 90 календарних днів до
дати відкриття ТРЦ надати останньому
доступ до приміщення для проведення
опоряджувальних робіт.

Факт допуску суборендодавцем
суборендаря у приміщення для
проведення опоряджувальних робіт
фіксується сторонами у двосторонньому
письмовому акті допуску до приміщення
для виконання опоряджувальних робіт.

13.08.2012 року позивач листом №05/1356 просив
відповідача повідомити про дату
надання доступу до приміщення для
виконання опроваджувальних робіт та
дату укладення договору суборенди.

У відповідь на вказаний лист
відповідач листом №39/1 від 14.08.2012 року
запропонував позивачу провести
зустріч повноважених представників в
строк до 30.08.2012 року для підписання акту
прийому-передачі приміщення для
проведення опоряджувальних робіт.

Проте, всупереч вимогам ст.ст. 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України, сторонами не надано суду
доказів в підтвердження надсилання або
вручення вказаних листів, тим самим
спростовуються доводи скаржника з
приводу невиконання відповідачем
обов'язків щодо доступу до приміщення.

Інших доказів звернення до відповідача
з проханням надати доступ до приміщень
суду не подано.

Тобто, враховуючи вищевикладене, судом
першої інстанції вірно встановлено
відсутність доказів вчинення
відповідачем перешкод та не допущення
позивача до приміщень для здійснення
опроваджувальних робіт.

Також, посилання позивача, що основний
договір не було укладено з причини
того, що відповідач станом на 30.09.2012
року (останній строк укладення
основного договору) не набув права
власності на приміщення не заслуговує
на увагу, оскільки згідно з ч. 1 ст. 761
Цивільного кодексу України право
передання майна у найм має власник
майна або особа, якій належать майнові
права.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, що належать до IV
і V категорії складності, здійснюється
на підставі акта готовності об'єкта до
експлуатації шляхом видачі органами
державного архітектурно-будівельного
контролю сертифіката у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Як слідує із матеріалів справи, а саме
із сертифікату серії КВ №5 від
20.09.2011 року, будівля в якій знаходиться
приміщення, що підлягає передачі
позивачу в оренду, введена
відповідачем в експлуатацію, а тому
відповідно до вищезазначених норм
законодавства відповідач володіє
майновими правами на приміщення та
його можливо використовувати за
призначенням.

Встановлене вище спростовує доводи
скаржника в апеляційній скарзі щодо
відсутності законної можливості
укласти основний договір.

Статтею 546 Цивільного кодексу України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 570 Цивільного
кодексу України згідно якої завдатком
є грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання.

Якщо порушення зобов'язання сталося з
вини боржника, завдаток залишається у
кредитора (ч. 1 ст. 571 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до п. 4.1. договору сторонами
передбачено, що якщо основний договір
не буде укладено з вини або ініціативи
суборендодавця, або за відсутності
права суборендодавця щодо надання
приміщення в суборенду незалежно від
наявності його вини, останній повинен
повернути суборендареві повну суму
гарантійного платежу, а також сплатити
штраф в розмірі 100% гарантійного
платежу, розмір якого встановлений в п.
1.1. цього договору. Якщо основний
договір не буде укладено з вини
суборендаря гарантійний платіж
залишається у власності
суборендодавця.

Разом з тим, оскільки судом першої
інстанції вірно встановлено
відсутність вини суборендодавця в
неукладені основного договору та
відсутність обмеження з його сторони
права позивача доступу до приміщення,
то відсутні підстави для повернення
гарантійного платежу.

При цьому, слід наголосити, що, всупереч
вимогам п. 4.3. договору, основний
договір не було укладено саме з вини
позивача у справі, оскільки ним не
виконано покладеного обов'язку щодо
неповідомлення відповідача про точну
дату, місце і час укладення основного
договору.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав
повернення гарантійного платежу та
нарахування на суму гарантійного
платежу пені, інфляційних втрат та 3%
річних, оскільки позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
наявність тих обставин, на підставі
яких він звернувся до господарського
суду з позовними вимогами.

Аналогічна правова позиція викладені в
постанові Вищого господарського суду
України від 26.03.2014 року у справі
№910/16509/13.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доводи скаржника щодо відсутності
підстав укладення основного договору
зводяться до намагань надати їм
перевагу над встановленими судом
першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією
встановлено відсутність належних
доказів щодо обставин, передбачених ст.
104 Господарського процесуального
кодексу України, які підтверджували б
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду міста Києва від
03.06.2014 року у справі №910/8405/14 відповідає
обставинам справи, є законним та
обгрунтованим, а тому не підлягає
скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Технополіс-1» на рішення
господарського суду міста Києва від
03.06.2014 року у справі №910/8405/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 03.06.2014 року у справі
№910/8405/14 залишити без змін.

3. Справу №910/8405/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
О.І. Лобань

А.Г. Майданевич