ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2014 р.Справа № 922/2755/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання
Воронько В.В.

розглянувши справу

за позовом КП "Харківські теплові
мережі", м. Харків до ФОП ОСОБА_1, м.
Харків про стягнення 18939,26 грн. за
участю представників:

позивача - Гроссу Г.В., довіреність
№38-2071/471 від 10.05.12 р.,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом про
стягнення з відповідача 18939,26 грн., в
тому числі: 16655,35 грн. заборгованості,
1530,84 грн. інфляційних, 469,96 грн. 3% річних
та 283,11 грн. пені. Свої вимоги позивач
обґрунтовує неналежним виконанням
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді № 4984 від 01.01.2008р.,
внаслідок чого виникла заборгованість.

Представник позивача в судовому
засіданні 03.09.14р. підтримав позовні
вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання 03.09.14р. не з'явився,
документів, витребуваних судом та
відзиву на позовну заяву, не надав. На
час проведення судового засідання в
матеріалах справи містяться копії
ухвал суду від 07.07.14р. та 16.07.14р., що
направлялись відповідачу на адресу
вказану в позовній заяві та
повернулись на адресу суду з відміткою
пошти "за закінченням терміну
зберігання".

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

Відповідно до п. 3.6 Роз'яснення президії
Вищого арбітражного суду України від
18.09.1997 № 02-5/289 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України", особи,
які беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце її
розгляду судом, якщо ухвалу про
порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Згідно Інформаційного листа Вищого
господарського суду України N 01-8/1228,
02.06.2006 року "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році"
до повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "адресат вибув",
"адресат відсутній" і т.п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.

Виходячи з вищенаведеного та
враховуючи те, що ухвали
господарського суду направлялись за
адресою, вказаною у свідоцтві про
державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1, суд
вважає відповідача таким, що був
належним чином повідомлений про час та
місце розгляду справи у суді.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Оскільки відзив на позов не був наданий
до суду, справа розглядається згідно
ст.75 ГПК за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та докази
на їх підтвердження, вислухавши
уповноваженого представника позивача,
судом встановлено наступне.

Відповідач - Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 - займає нежитлові
приміщення будинку за адресою - АДРЕСА_1

Система опалення Відповідача
централізована, єдина з системою
опалення будинку, окремого теплового
вводу в приміщення відповідача немає.
Цей факт підтверджується актами про
підключення та відключення опалення до
приміщень відповідача, де зазначено, що
опалення приміщень - централізоване.
Підключення та відключення споживачів
, що мають єдину з житловими будинками
систему опалення, здійснюється
одночасно з підключенням та
відключенням внутрішньої системи
опалення та гарячого водопостачання
житлових будинків в цілому. Опалення є
системою, яка гідравлічно та
теплотехнічно об'єднує усі приміщення
в житловому будинку. У зв'язку з тим, що
приміщення Відповідача не обладнані
окремим тепловим вводом, КП "Харківські
теплові мережі" не мало технічної
можливості провести окреме
відключення приміщень відповідача від
джерела теплової енергії, оскільки це
спричинило б порушення теплового
балансу усього будинку в цілому та
порушення прав та інтересів мешканців
цього будинку. Можливості відключення
окремих приміщень в житловому будинку
немає.

КП "Харківські теплові мережі" на
підставі Розпорядження про початок та
кінець опалювального сезону 2012-2013 р.р.,
Розпорядження про початок та кінець
опалювального сезону 2013-2014 р.р. та
договору купівлі - продажу теплової
енергії № 4984 від 01.01.2008 року
здійснювало постачання теплової
енергії до нежитлових приміщень
будинку за адресою: АДРЕСА_1

Система теплопостачання відповідача є
невід'ємною частиною системи
теплопостачання зазначеного житлового
будинку за адресою: м. Харків, пр.
Гагаріна, буд. 171. На підставі
зазначеного відповідачу були
направлені рахунки за спожиту теплову
енергію. Відповідач сплачує рахунки,
але не в повному обсязі.

Відповідно до умов договору, КП
"Харківські теплові мережі"
зобов'язалося постачати відповідачеві
теплову енергію в гарячій воді в
потрібних йому обсягах на потреби,
перелік яких вказано в п. 2.1. договору, а
відповідач зобов'язався оплачувати
одержану теплову енергію за
встановленими тарифами (цінами) в
терміни, передбачені договором, а саме
розділом 6 договору. У відповідності до
п.6.4 договору відповідач повинен був за
З дні до початку розрахункового
періоду сплатити позивачу попередню
оплату вартості, необхідного обсягу
теплової енергії, що і є заявкою на
наступний розрахунковий період з
урахуванням залишкової суми (сальдо)
розрахунків на початок розрахункового
періоду.

КП "Харківські теплові мережі" свої
зобов'язання виконало в повному обсязі,
на підставі вищезазначеного договору в
період з жовтня 2012 року по квітень 2014
року здійснило відпуск теплової
енергії у приміщення відповідача та
направив на його адресу рахунки на
оплату спожитої теплової енергії за
вищевказаний період.

Станом на 25.06.2014 року заборгованість за
неналежне виконання договірних
зобов'язань складає 16 655 грн. 35 коп., яка
утворилася за період з жовтня 2012 року
по квітень 2014 року.

Факт споживання відповідачем теплової
енергії підтверджується актами на
включення теплової енергії у
приміщення відповідача. Вищезазначені
акти на включення та відключення
опалення підписані та скріплені
печатками представників КП "Харківські
теплові мережі" та повноважним
представником балансоутримувача
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

У зв`язку з чим, позивач звернувся до
суду за захистом свого порушеного
права.

Надаючи правову кваліфікацію доказам,
які надані позивачем та викладеним
обставинам з урахуванням фактичних та
правових підстав позовних вимог і
заперечень проти них суд виходить з
наступного.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договір та інші
правочини та юридичні факти. Підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
господарювання (зобов'язана сторона, у
тому числі боржник) зобов'язаний
вичинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкту (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо) або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими ЦК України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом та
припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених законом або
договором, а згідно ст. 599 ЦК України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Станом на момент розгляду справи,
відповідач не сплатив 16655,35 грн.
заборгованості та не надав суду
доказів, які б спростовували суму
заявленого боргу.

Відповідно до статті 55 Конституції
України, статей 15,16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Враховуючи, що відповідно до статті 526
ЦК України, статей 193, 198 ГК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином у встановлений строк
відповідно до умов і порядку
укладеного між сторонами договору та
згідно вимогам закону, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, приймаючи до уваги
викладені обставини, та враховуючи те,
що відповідач не надав документів, які
б підтверджували сплату
заборгованості за договором у сумі
16655,35 грн., суд вважає позовні вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
16655,35 грн. заборгованості, правомірні,
обґрунтовані, не спростовані
відповідачем, підтверджені
документами та такі, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 статті 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 ЦК України,
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до статті 546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення.

Пунктом 7.2.3 Договору передбачено, що за
несвоєчасне виконання розрахунків за
спожиту теплову енергію нараховується
пеня в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ належної до сплати суми за
кожен день прострочення за період з дня
наступу строку оплати до дня фактичної
оплати.

Частиною 6 статті 232 ГК України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до п.1 частини 2 статті 258
Цивільного кодексу України, позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

У ч. 2 ст. 343 ГК України зазначається, що
пеня за прострочення платежу
встановлюється за згодою сторін
господарських договорів, але її розмір
не може перевищувати подвійної
облікової ставки Національного банку
України.

Судом було здійснено перерахунок пені,
відповідно до якого розрахунок
позивачем проведено вірно та стягненню
підлягає пеня в сумі 283,11 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача 3% річних в розмірі 469,96грн.
та інфляційних втрат в розмірі 1530,84
грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те,
що наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних не є санкціями, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінених грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача,
перевіривши період нарахування
останнім вказаної суми 3% річних, дійшов
висновку про те, що відповідний
розрахунок є вірним, та відповідає
нормам чинного законодавства, а тому
підлягає стягненню з відповідача у
повному обсязі в сумі 469,96 грн.

Що стосується заявленої вимоги
Позивача про стягнення з відповідача
1530,84 грн. суми інфляційних втрат, суд
зазначає слідуюче.

В інформаційному листі від 17.07.2012р.
№01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським суд України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466 та лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р). При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30). В силу
приписів статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок
інфляційних втрат визнав їх вірно
розрахованими та такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі, та
стягненню підлягає сума інфляційних
втрат в розмірі 1530,84 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується положеннями
статей 44-49 ГПК України. У спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, судові витрати
покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України;
ст.ст. 509, 530, 598, 612, 625, 762 Цивільного
кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197
Господарського кодексу України; ст.ст.
1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження -
АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1)
на користь Комунального підприємства
"Харківські теплові мережі" (61037, м.
Харків, вул. Доброхотова, 11 р/рахунок
13 у ВАТ "Державний ощадний банк
України" м. Харкова, МФО 351823, код ОКПО
31557119) заборгованість в сумі 16655,35 грн.,
пеню в розмірі 283,11 грн., 3% річних в сумі
469,96 грн., інфляційні в сумі 1530,84 грн.,
витрати по сплаті судового збору в сумі
1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 08.09.2014 р.

Суддя Л.В. Шарко