ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"15" вересня 2014 р.
Справа № 911/3359/14

за позовом Науково-виробничого
приватного підприємства «Пласт», м.
Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2», м. Сквира

про стягнення 29 334, 05 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Климко Н.М. предст. дов. №78
від 31.07.2014р.;

відповідач - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Науково-виробниче приватне
підприємство «Пласт» (позивач)
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «КРАЙ-2» (відповідач)
про стягнення 29 334, 05 грн.
заборгованості за Договором поставки
№ 000024/216 від 10.02.2011р., з яких 26 724,88 грн.
основного боргу, 1286,42 грн. пені, 192,02 грн.
3% річних та 1130,46 грн. інфляційних.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 08.08.2014 року було порушено
провадження у справі, розгляд
призначено на 08.09.2014 року.

В судовому засіданні на 08.09.2014р.
оголошувалась перерва в порядку ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України на 15.09.2014р.

15.09.2014р. через канцелярію суду
відповідач надав відзив на позовну
заяву, в якому проти позову заперечив
та просив відмовити в його задоволенні
у повному обсязі.

Відповідач, який належним чином був
повідомлений про дату, час і місце
судового засідання, що підтверджується
підписом повноважного представника на
бланку оголошення перерви, явку
представника в судове засідання не
забезпечив, про причини неявки суд не
повідомив, клопотання про відкладення
до суду не надсилав.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 26.12.2011 року №18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка відповідача в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті, а також
зважаючи на строки, передбачені ст. 69
ГПК України щодо терміну розгляду
справи, суд вважає за можливе здійснити
розгляд справи за наявними в ній
матеріалами відповідно до статті 75 ГПК
України за відсутності представника
відповідача.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

15.09.2014р. в судовому засіданні було
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази та
оцінивши їх в сукупності, суд, -

встановив:

10 лютого 2011р. між Науково-виробничим
приватним підприємством «Пласт» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Край-2» укладено
договір поставки №000024/216, відповідно до
умов якого, Постачальник приймає на
себе зобов'язання поставляти і
передавати у власність Покупця товар, а
Покупець зобов'язується прийняти товар
у власність і оплатити його на умовах
цього Договору.

Відповідно до пункту 2.1. Договору,
Постачальник повинен поставляти
товари вчасно, до відповідного філіалу
представництва, магазину покупця, який
вказаний у замовленні, у відповідній
кількості та належної якості, а також у
відповідності до усіх інших вимог
згідно з замовленням, Договором та
законодавством.

Згідно з п. 3.1. Договору, оплата за
поставлений товар здійснюється в
національній валюті України по мірі
реалізації згідно п. 1.1. Додатку до
Договору поставки.

Договір укладений строком до 31.12.2012.
Строк дії Договору автоматично
продовжується на додаткові однорічні
терміни у випадку, якщо не менше ніж за
30 днів до закінчення його строку дії
будь-яка сторона не повідомить іншу
сторону у письмовій формі про свій
намір припинити його дію (пункт 6.4.
Договору).

У матеріалах справи відсутні заяви
сторін про припинення Договору, з
огляду на що, суд дійшов висновку про
продовження терміну його дії,
відповідно до пункту 6.4. Договору, та
чинність Договору протягом спірних
правовідносин.

Відповідно до п. 1.1. Додатку до Договору
поставки, в редакції узгодженій
протоколом узгодження розбіжностей № 2
від 10.02.2011р., оплата за отриманий товар
здійснюється Покупцем кожні 7
календарних днів після його
реалізації, протягом 7 календарних днів
з дня закінчення календарного тижня,
але не пізніше 90 календарних днів з дні
поставки Постачальником товару на
склад Покупця за умови, що Постачальник
надасть належним чином оформлені
накладні на адресу Покупця протягом не
більше ніж 7 днів з дня поставки.

Як зазначає позивач, ним умови Договору
було виконано належним чином та
поставлено відповідачу товар, на
підтвердження чого до суду надані
копії видаткових накладних.

Актом звіряння взаємних розрахунків
від 25.02.2014р., який був підписаний та
скріплений печатками сторін,
відповідачем підтверджено
кредиторську заборгованість перед
позивачем, яка станом на
31.01.2014р.складала 23 974,19 грн.

Згідно акту прийому-передачі виконаних
робіт (наданих послуг) від 28.02.2014р. № 1788
відповідачем були надані маркетингові
послуги, відповідно до п. 2.1 Додатку № 4
до Договору у розмірі 423,00 грн., що
зменшило суму кредиторської
заборгованості відповідача.

Відповідно до видаткової накладної №
388 від 19.03.2014р. позивач додатково
поставив відповідачеві товар на суму 3
173,69 грн.

Таким чином, за словами позивача, на
день подання позовної заяви
заборгованість відповідача становить
26 724,88 грн., яку і просить стягнути
позивач.

Однак, у відзиві на позов відповідач
позовні вимоги не визнає,
обґрунтовуючи це тим, що всупереч
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» у видаткових
накладних, за якими здійснювалась
поставка товару, не зазначено посади та
прізвища осіб, що здійснювали
приймання товару.

З таким твердженням відповідача суд не
погоджується з огляду на наступне.

Матеріали справи містять довіреності
на отримання товарно-матеріальних
цінностей за видатковими накладними №
145 від 13.02.2012р., № 144 від 13.02.2012р., № 39 від
18.02.2012р., № РН-0001848 від 28.10.2011р., № РН-0001742
від 14.10.2011р., № РН-0001541 від 13.09.2011р., №
РН-0001320 від 08.08.2011р., № ПЛ-0001182 від
15.07.2011р., № ПЛ-0001096 від 04.07.2011р., № ПЛ-0001054
від 24.06.2011р., № ПЛ-0000481 від 24.03.2011р.,
ПЛ-0000371 від 10.03.2011р.

Щодо інших спірних видаткових
накладних, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення. Частина 2
ст.9 вказаного Закону передбачає, що
первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Оглянувши в судовому засіданні копії
спірних видаткових накладних, судом
встановлено, що в графі «отримав»
міститься лише підпис особи, яка
отримувала товар, без зазначення її
посади та прізвища, в зв'язку з чим
неможливо встановити чи мала ця особа
достатньо повноважень на підписання
накладних та отримання товару за
такими накладними.

Приписами ст. 241 ЦК України передбачено,
що правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Відповідач не надав жодних доказів
повернення товару позивачеві, доказів
направлення претензій щодо його
якості, кількості та комплектності чи
письмових зауважень щодо неналежного
оформлення документів.

З огляду на це, суд прийшов до висновку,
що відповідач такими своїми діями
схвалив правочин.

Крім підписів, дані накладні містять
відтиск штампу підприємства.

Підпис сторони (сторін) на правочині
підтверджує лише форму правочину, в
якій його вчинено письмову, а
відповідно, сам факт вчинення
правочину юридичними особами
підтверджується наявністю печатки на
документі, вчиненому в письмовій формі.

Наявність штампу на спірних накладних
є свідченням скріплення не підпису
особи, а самого документу.

Аналогічна позиція міститься у
постановах ВГСУ від 01 листопада 2011 р.
справа № 21/235-09, від 21 серпня 2013 року
справа № 5015/3143/12 та від 13 березня 2013р.

справа № 5028/7/17/2012.

Відповідальність і контроль за
дотриманням порядку зберігання
печаток і штампів, а також законністю
користування ними покладається на
керівників підприємств, установ і
організацій, господарських об'єднань,
суб'єктів господарської діяльності. У
разі втрати печаток і штампів
керівники підприємств зобов'язані
негайно повідомити про це органи МВС
України та вжити заходів для їх
розшуку.

Відповідачем, в свою чергу, не надано
суду доказів втрати, підробки чи
передачі штампу іншій особі.

Таким чином, підписані обома сторонами
видаткові накладні (оригінали були
досліджені в судовому засіданні) та
скріплені печатками, на основі
укладеного договору поставки,
підтверджують отримання відповідачем
товару, а сам по собі факт невизначення
у видатковій накладній посади та
прізвища осіб, що здійснили отримання
товару не означає, що отриманий товар
не підлягає оплаті.

З урахуванням вищевикладеного, суд
прийшов до висновку, що посилання
відповідача на те, що надані в якості
доказу видаткові накладні не містять
зазначення посади та прізвища особи,
яка прийняла товар, та що подібні
недоліки не дають змоги
використовувати видаткові накладні в
якості доказу поставки товару за
договором № 000024/216 від 10.02.2011р. не
приймаються судом до уваги.

Відповідач також не визнає факт
поставки товару, оскільки на його
думку, первинним документом для
підтвердження поставки товару є
довіреність від підприємства-покупця
на особу, яка отримує товар, за
встановленою формою.

Однак, довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей (так
само як і повідомлення за підписом
директора та головного бухгалтера про
зразок печатки на отримання товару, яке
оформлюється при
централізовано-кільцевих перевезеннях
відповідно до п. 13 інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей) не є документами,
що підтверджують факт поставки товару.

Такої ж позиції дотримується Вищий
господарський суд України, який у своїй
Постанові від 17.09.2009 року у справі №21/105
та Постанові від 09.04.2013 року у справі
№5023/5085/12, де зазначає, що довіреність на
одержання матеріальних цінностей є
документом, що лише фіксує рішення
уповноваженої особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей. Тобто довіреність
не є документом, що підтверджує факт
господарської операції по передачі чи
прийняттю товару.

Передача (прийняття) матеріальних
цінностей без довіреності може бути
порушенням ведення бухгалтерського
обліку, але не є достатньою обставиною,
що заперечує факт передачі або
прийняття товарів.

Дослідивши заперечення відповідача та
з врахуванням наявних в матеріалах
справи доказів та пояснень, судом
встановлено, що поставки товару, проти
яких заперечує відповідач, відбувались
безпосередньо на адреси магазинів
відповідача і товар приймався
відповідними представниками магазину
на місці доставки. Про отримання товару
свідчать відповідні штампи та підписи
на спірних видаткових накладних. Крім
того, про факт існування господарських
відносин сторін за спірним Договором
свідчить часткова оплата та повернення
відповідачем товару, тобто дії
відповідача, спрямовані на виконання
умов Договору. Також, спірні видаткові
накладні враховані в Акті звірки
розрахунків.

Самі лише недоліки в оформленні
видаткових накладних не спростовують
їх дійсність та факту поставок товару,
про підроблення чи фальсифікацію
відповідних видаткових накладних
відповідачем не заявлено в
установленому чинним законодавством
порядку до правоохоронних органів.

З огляду на це, заперечення
відповідача, викладені у відзиві суд
вважає необґрунтованими, а факт
отримання товару відповідачем,
підтвердженим матеріалами справи.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 712
Цивільного кодексу України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк товар у власність покупця для
використання його у підприємницькій
діяльності або в інших цілях, не
пов'язаних з особистим, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу
України передбачено, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (стаття 655
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статтею 530 Цивільного
кодексу України встановлено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищевикладене та, оскільки
заборгованість на час прийняття
рішення не погашена, доказів оплати
відповідач до суду не надав, розмір
вказаної заборгованості відповідач
підтверджується матеріалами справи,
вимога про стягнення з відповідача 26
724,88 грн. боргу за поставлений товар
підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач
просить стягнути з відповідача пеню у
розмірі 1286,42 грн.

Відповідно до пункту 7.2. Договору, у
випадку несвоєчасної оплати товару,
Покупець сплачує пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ,
розрахованої від вартості
неоплаченого товару, за кожен день
затримки оплати товару.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарський відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
дим Кодексом, іншими законами та
договором. Застосування господарських
санкцій повинно гарантувати захист
прав і законних інтересів громадян,
організацій та держави, в тому числі
відшкодування збитків учасникам
господарських відносин, завданих
внаслідок правопорушення, та
забезпечувати правопорядок у сфері
господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язань припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вказаного закону встановлено,
що розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Судом здійснено перевірку розрахунку
пені, наданого позивачем та
встановлено, що розрахунок є
арифметично вірним, відповідає нормам
законодавства та матеріалам справи, а
відтак вимога про стягнення пені
підлягає задоволенню в повному обсязі
в сумі 1286,42 грн.

Позивачем також заявлено позовну
вимогу щодо стягнення з відповідача
192,02 грн. 3% річних та 1130,46 грн.
інфляційних.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд, перевіривши розрахунок
інфляційних втрат та 3% річних
встановив, що заявлені позивачем до
стягнення суми відповідають вимогам
законодавства та обставинам справи, а
тому вимога щодо стягнення 192,02 грн. 3%
річних та 1130,46 грн. інфляційних втрат
підлягає задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
в повному обсязі та з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню 26
724,88 грн. боргу, 1286,42 грн. пені, 192,02 грн. 3%
річних та 1130,46 грн. інфляційних.

Згідно із статтями 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір при задоволенні позову
покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 44, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,
господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2» (09000, Київська
область, м. Сквира, вул. Леніна, 22; ) на користь
Науково-виробничого приватного
підприємства «Пласт» (04107, м. Київ, вул.
Тропініна, 1, ) - 26 724
(двадцять шість тисяч сімсот двадцять
чотири) грн. 88 коп. боргу, 1286 (одна тисяча
двісті вісімдесят шість) грн. 42 коп.
пені, 192 (сто дев'яносто дві) грн. 02 коп. 3%
річних, 1130 (одну тисячу сто тридцять)
грн. 46 коп. інфляційних втрат та 1827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту
рішення:24.09.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.