ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокуСправа № 912/336/13-г
Господарський суд Кіровоградської
області колегією у складі головуючого
судді Колодій С.Б., суддів Глушкова М.С.,
Поліщук Г.Б., розглянувши матеріали
справи №912/336/13-г

за позовом : заступника прокурора
Кіровоградської області в інтересах
держави в особі Головного управління
Держземагенства у Кіровоградської
області, м. Кіровоград

до відповідача 1: Білоцерківського
національного аграрного університету,
Київська область, м. Біла Церква

до відповідача 2: товариства з
обмеженою відповідальністю
"Тофлер-Агро", Кіровоградська область,
Кіровоградський район, с. Вишняківка

про визнання недійсним договору,
зобов"язання повернути земельну
ділянку

Представники сторін:

від прокуратури - Кроловецька О.С.,
посвідчення прокурора № 026482 від 23.05.2014
р.;

від позивача - участі не брали;

від відповідача 1 - Матковська О.С.,
довіреність №01-12/133 від 07.02.2014;

від відповідача 2 - Матковська О.С.,
довіреність №б/н від 09.09.2013.

Заступником прокурора Кіровоградської
області в інтересах держави в особі
Головного управління Держземагентства
у Кіровоградській області подано позов
до Білоцерківського національного
аграрного університету (надалі -
Білоцерківський НАУ) та товариства з
обмеженою відповідальністю
"Тофлер-Агро" (надалі - ТОВ "Тофлер-Агро")
з вимогами:

- визнати недійсним договір про
спільний обробіток земельної ділянки
від 20.03.2009, укладений між
Білоцерківським НАУ та ТОВ
"Тофлер-Агро", зі змінами та
доповненнями;

- зобов'язати ТОВ "Тофлер-Агро"
повернути Білоцерківському НАУ
земельні ділянки, що розташовані на
території Андріївської сільської ради
загальною площею 2 934,6 га вартістю 6 0056
589,00 грн. та перебувають у постійному
користуванні останнього, шляхом
складання акту приймання-передачі та
звільнення земельної ділянки.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 13.05.2013, яке
залишено без змін постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 16.07.2013, позов в
частині визнання недійсним договору
задоволено. Визнано недійсним договір
про спільний обробіток земельної
ділянки від 20.03.2009, укладений між
Білоцерківським НАУ та ТОВ
"Тофлер-Агро" зі змінами та
доповненнями. У задоволенні позову в
частині зобов'язання ТОВ "Тофлер-Агро"
повернути Білоцерківському НАУ
земельні ділянки відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 05.11.2013 постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 16.07.2013 у даній
справі та рішення господарського суду
Кіровоградської області від 13.05.2013
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до господарського суду
Кіровоградської області.

22.11.2013 матеріали справи №912/336/13-г
надійшли до господарського суду
Кіровоградської області.

Розпорядженням керівника апарату
господарського суду Кіровоградської
області №449 від 22.11.2013 призначено
повторний автоматичний розподіл
справи № 912/336/13-г.

Згідно реєстру-довідки про результати
автоматичного розподілу справи між
суддями від 22.11.2013 дану справу
призначено судді Шевчук О.Б.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 28.01.2014, яке
залишено без змін постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014, позов
задоволено повністю, Визнано недійсним
договір про спільний обробіток
земельної ділянки від 20.03.2009, укладений
між Білоцерківським НАУ та ТОВ
"Тофлер-Агро" зі змінами та
доповненнями. Зобов"язано ТОВ
"Тофлер-Агро" повернути
Білоцерківському національному
аграрному університету земельні
ділянки, що розташовані на території
Андріївської сільської ради загальною
площею 2 934,6 га вартістю 60 056 589,00 грн. та
перебувають у постійному користуванні
останнього, шляхом складання акту
приймання-передачі та звільнення
земельної ділянки.

Постановою Вищого господарського суду
України від 27.05.2014 постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 у справі
№912/336/13-г та рішення господарського
суду Кіровоградської області від 28.01.2014
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до господарського суду
Кіровоградської області.

11.06.2014 матеріали справи №912/336/13-г
надійшли до господарського суду
Кіровоградської області.

Розпорядженням керівника апарату
господарського суду Кіровоградської
області № 163 від 11.06.2014 призначено
повторний автоматичний розподіл
справи № 912/336/13-г, справу призначено
судді Колодій С.Б.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір про спільний обробіток землі
від 20.03.2009 року, укладений між
відповідачами не відповідає вимогам
закону, договір укладений
Університетом з перевищенням
господарської компетенції, за
відсутності відповідного рішення
Кабінету Міністрів України про
укладення такого договору щодо
державної власності, здійснення
передачі землі за спірним договором зі
зміною цільового призначення
земельних ділянок та не на конкурсних
засадах, що є порушенням статей 92,96,134
Земельного кодексу України.

Оскільки спірний договір підлягає
визнанню недійсним, за висновком
прокурора, ТОВ "Тофлер-Агро"
зобов'язане повернути земельну
ділянку Білоцерківському НАУ
відповідно до положень статей 216, 1212,
1213 Цивільного кодексу України.

Під час нового розгляду даної справи
прокурор підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, про що надав відповідні
пояснення.

В поясненнях від 09.07.2014 року щодо
правової природи спірного договору
заступник прокурора Кіровоградської
області стверджує, що за умовами
оспорюваного договору ТОВ
"Тофлер-Агро" набуло правомочності
володіння і користування земельними
ділянками, що перебуває у постійному
користуванні Університету. Отже,
сторони мали намір укласти договір
оренди землі, проте в силу приписів
статей 92, 96 земельного кодексу України,
Закону України "Про оренду землі", не
мали законного шляху для цього, тому
уклали удаваний правочин, який назвали
договором про спільний обробіток
земельної ділянки.

Посилаючись на приписи частини 2 статті
235 Цивільного кодексу України прокурор
зазначає, що при встановленні, що
правочин був вчинений сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили відносини
сторін регулюються правилами щодо
правочину, який сторони насправді
вчинили, а тому відносини сторін за
таким договором мають регулюватися
нормами, які регулюють відносини
оренди землі.

Прокурор вважає, що вчинення
Університетом дій, пов"язаних з
розпорядженням земельною ділянкою є
порушенням права власника цієї ділянки
- Головного управління Держземагенства
в області, а тому воно підлягає
відновленню.

Під час нового розгляду справи позивач
в судових засіданнях участі не приймав,
зі змісту заяви представника Головного
управління Держземагенства в області
від 28.01.2014 року позивач вимоги
прокурора підтримав в повному обсязі.

Відповідачі позовні вимоги заперечили
та просять відмовити у їх задоволенні
повністю, вказавши на те, що: укладення
спірного договору погоджено листом
Міністерства аграрної політики
України, якому підпорядкований
Білоцерківський НАУ, тоді як
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 07.05.2008 №703-р не поширюється
на укладення цього договору, оскільки
предмет договору не відноситься до
об'єктів державної власності, перелік
яких наведено в Законі України "Про
управління об'єктами державної
власності", по відношенню до яких
Кабінет Міністрів України здійснює
функції з управління; внеском
Білоцерківського НАУ за спірним
договором є не самі земельні ділянки, а
право доступу до них та їх обробки;
земельні ділянки продовжують
перебувати у складі земель
сільськогосподарського призначення, а
отже зміна їх цільового призначення не
відбулася; земельні ділянки за спірним
договором використовуються відповідно
до їх цільового призначення - для
дослідних та навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду ведення
сільського господарства, що
підтверджується, зокрема,
технологічними картами. За висновком
відповідача ІІ прокурором не надано
господарському суду належних доказів
використання земельної ділянки не за
цільовим призначенням.

Під час нового розгляду справи
відповідач 2 в поясненнях від 09.07.2014
року, посилаючись на приписи статті 152
Земельного кодексу України, статей 215,216
Цивільного кодексу України зазначає,
що позовні вимоги направлені на
визнання оспорюваного договору
недійсним та зобов"язання відповідача 2
вчинити певні дії на користь
відповідача 1, а саме повернути
земельну ділянку, при цьому
заступником прокурора Кіровоградської
області не зазначено які порушені
права та охоронювані законом інтереси
позивача - Головного управління
Держземагенства у Кіровоградської
області.

Розглянувши наявні у справі матеріали
справи та оцінивши подані прокурором і
сторонами докази, заслухавши пояснення
представників сторін, господарський
суд

ВСТАНОВИВ:

Білоцерківський національний аграрний
університет згідно Державних актів на
право постійного користування
земельною ділянкою серії ЯЯ №№155784, 155785
від 30.10.2008 має в постійному
користуванні земельні ділянки
загальною площею 3 188,27 га, що
розташовані на території Андріївської
сільської ради Олександрійського
району Кіровоградської області (т.1, а.с.
12, 13).

20.03.2009 між Білоцерківським НАУ
(сторона-1) та ТОВ "Тофлер-Агро"
(сторона-2) укладено договір про
спільний обробіток земельної ділянки
(надалі - Договір, т.1., а.с.14-16), за умовами
якого сторони зобов'язались шляхом
об'єднання зусиль для досягнення
наступних господарських цілей про:
вирощування зернових культур;
вирощування олійних культур;
вирощування буряків; оптова торгівля
зерном, насінням та кормами для тварин;
заготівля, виробництво та переробка
сільськогосподарської продукції;
надання послуг у сфері сільського
господарства (інші необхідні види
діяльності згідно класифікатору КВЕД).

Пунктом 9.1. Договору сторонами
визначено термін дії договору - з
моменту його підписання до 31 грудня 2025.

Положеннями пунктів 3.1.1., 3.1.2., 4.1.1.- 4.1.8.
вказаного договору сторони визначили
зобов'язання сторін. Так, сторона-1
зобов'язалась у термін протягом 15 днів
із моменту підписання цього договору
надати земельні ділянки, які
підлягатимуть обробітку згідно
Додатку №1, що є невід'ємною частиною
даного Договору; здійснювати у разі
потреби додаткові внески для виконання
умов Договору, шляхом перерахування
коштів на розрахунковий рахунок
сторони-2 або шляхом оплати витрат
відповідно до калькуляції, наданих
стороною-2. Сторона-2 зобов'язалась у
термін протягом 15 днів після
підписання цього Договору приступити
до здійснення комерційних проектів,
передбачених умовами даного Договору;
в строк не пізніше 20 числа місяця, що
слідує за звітним кварталом надавати
стороні-1 фінансовий звіт про
результати виконання даного договору;
у встановленому порядку вирішувати
питання фінансування виробництва,
транспортування та реалізації
продукції; проводити поставку
необхідних матеріально-технічних
ресурсів та основних засобів для
виконання робіт та ін.

Згідно з пунктами 5.3.-5.6. договору
керівництво за даним договором, а також
ведення справ, доручається стороні-2;
сторона-2 діє на підставі довіреності,
яку сторона-1 зобов'язується видати
протягом 1 місяця з моменту підписання
договору; сторона-2 є повноважним
представником сторони-1, керує усією
загальною діяльністю та виконує усі
необхідні юридичні дії та акти для
досягнення поставленої за договором
мети; усі фінансові операції сторін за
договором здійснюються через
розрахунковий рахунок сторони-2.

Внеском сторони-1 є земельні ділянки,
надані для спільного обробітку на
період дії даного договору згідно
Додатку № 1, технології по вирощуванню
сільгосппродукції (п. 6.1.1. договору).
Частка сторони-1 складає 17 відсотків, що
в грошовому вимірі становить 900 000,00 грн.
(п. 6.1.3. договору).

Згідно з п. 6.1.4. договору земельні
ділянки сторони-1 є державною
власністю, знаходяться в постійному
користуванні останнього і підлягають
використанню за призначенням,
передбаченим Земельним законодавством
України та іншими нормативними актами.

Внеском сторони-2 є особиста трудова
участь, майно та грошові кошти, згідно
Додатку №2, що є невід'ємною частиною
даного договору (п. 6.2.1. договору).
Частка сторони-2 складає 83 відсотки, що
в грошовому вимірі становить 4 668 442,00
грн. (п. 6.2.3. договору).

Пунктом 6.3. договору передбачено, що
внески сторін здійснюються по актам
приймання-передачі, підписаними їх
повноважними представниками.

Фактичний розподіл результатів
діяльності здійснюється шляхом
перерахування відповідної частки
стороні-1 та утримання відповідної
частки стороною-2 (п. 8.3. договору).

Договір підписано та скріплено
печатками обох сторін.

Сторонами також підписано додатки до
Договору, а саме: Додаток № 1, в якому
наведено перелік (номера полів та
розміри земельних ділянок), на яких
проводиться вирощування
сільськогосподарської продукції та
Додаток № 2, в якому зазначено
найменування, технологія та приблизна
вартість робіт по вирощуванню
сільськогосподарської продукції на 2009
(внесок сторони-2) ( т.1, а.с. 17, 18-19).

20.03.2009 сторонами внесено зміни до
Договору шляхом підписання Додатку до
Договору, яким доповнено розділ 8
даного Договору підпунктом 8.4.
наступного змісту: "8.4. У зв'язку з
відмінністю технологій вирощування
сільськогосподарських культур,
сторона-2 компенсує стороні-1 витрати
під урожай 2009 року (незавершене
виробництво) в сумі 602 454 тис. грн. 44 коп.
(в т.ч. ПДВ 100 409 тис. грн. 07 коп)." (т.1, а.с.
20).

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом спору у даній справі є вимога
прокурора в особі Головного управління
Держземагенства у Кіровоградській
області про визнання недійсним
договору про спільний обробіток
земельної ділянки від 20.03.2009 р..
укладений між Білоцерківським
національним аграрним університетом
та ТОВ "Тофлер-Агро", зі змінами та
доповненнями та зобов"язання ТОВ
"Тофлер-Агро" повернути Університету
земельні ділянки, шляхом складання
акта приймання-передачі та звільнення
земельної ділянки, з посиланням,
зокрема на приписи статей 203, 215, 235
Цивільного кодексу України, з огляду на
те, що оспорюваний правочин був вчиненй
для приховування іншого правочину, а
саме договору оренди землі з
перевищенням Білоцерківським
національним аграрним університетом
господарської компетенції та
здійснення розпорядження землею в
порушення статті 92 Земельного кодексу
України, за відсутності відповідного
рішення Кабінету Міністрів України у
відповідності до розпорядження
Кабінету Міністрів України від 07.05.2008 р.
№703-р "Питання укладення деяких
договорів", набуття ТОВ "Тофлер-Агро"
права користування земельними
ділянками не на конкурсних засадах, а
також з огляду на порушення статті 96
Земельного кодексу України та зміни
спірним договором цільового
призначення земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленої законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається зі змісту постанови
Вищого господарського суду України від
05.11.2013 р., направляючи справу на новий
розгляд судом касаційної інстанції
вказувалось на необхідність
встановлення, зокрема, правової
природи спірного договору, виходячи з
норм чинного законодавства, із
з"ясуванням питань стосовно фактичного
переходу земельних ділянок або прав на
них до Товариства, а відтак і порушення,
чи навпаки, Білоцерковським
національним аграрним університетом
приписів статті 92 Земельного кодексу
України.

В постанові Вищого господарського суду
України від 27.05.2014 р. по даній справі
зазначено, що судами першої та
апеляційної інстанції були залишені
поза увагою вказівки суду касаційної
інстанції, викладені у постанові від
05.11.2013 р., зокрема, стосовно
необхідності надання оцінки умовам
договору із з"ясуванням питань щодо
фактичного переходу земельних ділянок
або прав на них до Товариства, виходячи
з приписів чинного законодавства та
дійсних правовідносин сторін на
підставі дослідження та надання
належної оцінки всім доказам у справі у
їх сукупності, з урахуванням всіх
доводів сторін, а відтак і наявності, чи
навпаки відсутності, правових підстав
для визнання цього правочину недійсним
із застуванням відповідних наслідків,
передбачених статтею 216 Цивільного
кодексу України.

Враховуючи вказівки Вищого
господарського суду України, викладені
в постановах від 27.05.2014 р., від 05.11.2013 р.,
господарський суд досліджуючи правову
природу оспорюваного правочину та дії,
які вчиняються сторонами на виконання
даного правочину прийшов до висновку,
що договір про спільний обробіток
земельної ділянки від 20.03.2009, укладений
між Білоцерківським національним
аграрним університетом та ТОВ
"Тофлер-Агро", зі змінами та
доповненнями є договором про спільну
діяльність та не погоджується з
позицією прокурора, що даний правочин є
удаваним, тобто вчинений сторонами для
приховування договору оренди землі з
наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 235
Цивільного кодексу України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили. За удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. За
удаваним правочином права та обов"язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Згідно з частиною 2 статті 235 Цивільного
кодексу України, якщо буде встановлено,
що правочин був вчинений сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили, відносини
сторін регулюються правилами щодо
правочину, який сторони насправді
вчинили.

Удаваний правочин як неправомірний
може бути визнаний недійсним на
підставі частини 1 статті 215, частини 3
статті 203 Цивільного кодексу України,
оскільки зовнішнє волевиявлення
сторін не збігається з їх внутрішньою
волею.

Обов"язковою ознакою удаваного
правочину є фактичне встановлення між
сторонами правочину інших
правовідносин ніж ті, щодо яких було
оформлено.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором про спільну
діяльність сторони (Учасники)
зобов"язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові. Спільна
діяльність може здійснюватися на
основі об"єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об"єднання
вкладів учасників.

Відповідно до статті 1132 Цивільного
кодексу України за договором простого
товариства сторони (учасники) беруть
зобов"язання об"єднати свої вклади та
спільно діяти з метою одержання
прибутку або досягнення іншої мети.

Договір оренди землі згідно зі статтею
13 Закону України "Про оренду землі" - це
договір, за яким орендодавець
зобов"язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов"язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Положеннями частини1 статті 15 Закону
України "Про оренду землі", в редакції
на момент укладення оспорюваного
договору, істотними умовами договору
оренди землі є: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки. За згодою сторін у
договорі оренди землі можуть
зазначатися інші умови, зокрема
якісний стан земельних угідь,
порядок виконання зобов'язань сторін,
порядок страхування об'єкта оренди,
порядок відшкодування витрат на
здійснення заходів щодо охорони і
поліпшення об'єкта оренди, проведення
меліоративних робіт, а також обставини,
що можуть вплинути на зміну або
припинення дії договору оренди, тощо.

З аналізу змісту спірного договору
вбачається, що основною метою спірного
договору про спільний обробіток
земельної ділянки є об"єдання зусиль та
певних внесків для досягнення певних
господарських цілей, наведених в
пункті 1 цього договору, в результаті
чого сторони отримують прибуток від
спільної діяльності, що підлягає
розподілу відповідно до умов договору.

Земельні ділянки Сторони -1 договору
(Білоцерківського національного
аграрного університету) є державною
власністю, знаходяться в постійному
користуванні останнього і підлягають
використанню за призначенням,
передбаченим земельним законодавством
України та іншими нормативними актами
(пункт 6.1.4 договору).

З огляду на те, що внеском відповідача 1
за спірним договором є не саме земельні
ділянки, а право доступу до них та їх
обробки, то право власності на доходи
від користування цими земельними
ділянками мають обидві сторони,
враховуючи умови договору.

Таким чином, умови договору про
строковість, платність та отримання
доступу до користування певною
земельною ділянкою є елементом
договору про спільний обробіток
земельної ділянки, наявність яких в
договорі не змінює правової природи
такого договору.

Дана правова позиція знайшла своє
підтвердження в постанові Вищого
господарського суду України від 22.01.2013
р. по справі № 30/5009/6179/11.

Крім того, дії сторін по виконанню
спірного договору свідчать про те, що
їх наміри відповідають меті договору
про спільний обробіток земельної
ділянки.

Підтвердженням цьому є довіреності за
вих. №6 від 09.04.2009 р. та за вих. №01-12/410 від
09.04.2009 р. видані ТОВ "Тофлер-Агро" та
Білоцерківським національним аграрним
університетом відповідно директору
Товариства Лауш В.В. на вчинення дії для
забезпечення ведення спільної
діяльності за договором про спільний
обробіток земельної ділянки від 20.03.2009
р.(т.1, а.с.111, 114), довідка форми №4-ОПП від
01.04.2009 №251/29-0 про взяття на облік в
органах державної податкової служби
ТОВ "Тофлер-Агро" на виконання договору
про спільний обробіток землі з
Університетом, свідоцтво №100222995 про
реєстрацію платника податку на додану
вартість ТОВ "Тофлер-Агро" на виконання
договору про спільний обробіток землі
з Університетом (т.1, а.с.109,110), звіти ТОВ
"Тофлер-Агро" до податкового органу про
результати спільної діяльності по
договору про спільну діяльність від
20.03.2009 р. (т.4, а.с. 136-138), технологічні
карти, розроблені науковцями
Університету, якими визначено
технологію на 2009-2013 р.р., на 2014-2018 р.р. по
вирощуванню сільськогосподарських
культур при виконанні спірного
договору (т.1, а.с.155-163, т.4, а.с.39-54),
додаток до технологічних карт
розроблених на 2009-2013 р.р.(т.4, а.с.37-38),
витяги з дипломних робіт студентів 5
курсу Білоцерківського НАУ, в яких
наукові дослідження вирощування
сільськогосподарських культур
проводилися в умовах ТОВ "Тофлер Агро"
Олександрійського району
Кіровоградської області (т.4, а.с. 93-115),
податкова звітність ТОВ "Тофлер-Агро"
по утриманню та внесенню податків до
бюджету під час виконання договору про
спільну діяльність від 20.03.2009 р. (т.2,
а.с.194-213), інформація щодо господарсько -
фінансової діяльності структурних
підрозділів вищих аграрних навчальних
закладів, які уклали договори на
спільний обробіток землі по
Білоцерківському НАУ, адресована
Департаменту аграрної освіти, науки та
дорадництва за 2009 - 2013 роки (т.4, а.с. 87-91),
довідка від 02.09.2014 р. №01-12/819 щодо
кількості коштів, отриманих
Білоцерківським НАУ від результатів
діяльності за спірним договором (т.4,
а.с. 92), журнал проводок та платіжні
документи про перерахування
Білоцерківському НАУ доходу від участі
у спільної діяльності згідно договору
від 20.03.2009 р. (т.4, а.с. 154-155).

Виходячи зі змісту вищенаведених норм
та матеріалів справи, враховуючи те, що
умовами спірного договору не визначено
усіх істотних умов, встановлених
законодавством, які є обов"язковими для
договорів оренди землі, господарський
суд вважає, що спірний договір за своєю
правовою природою не є договором
оренди та не містить ознак удаваного
правочину.

Статтею 2 Земельного кодексу України
встановлено, що земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.
Суб'єктами земельних відносин є
громадяни, юридичні особи, органи
місцевого самоврядування та органи
державної влади. Об'єктами земельних
відносин є землі в межах території
України, земельні ділянки та права на
них, у тому числі на земельні частки
(паї).

До земель України належать усі землі в
межах її території, в тому числі
острови та землі, зайняті водними
об'єктами, які за основним цільовим
призначенням поділяються на категорії.
Категорії земель України мають
особливий правовий режим (частини 1, 2
статті 18 вказаного Кодексу).

Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу
України право власності на землю - це
право володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі
Конституції України, цього Кодексу, а
також інших законів, що видаються
відповідно до них. Земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності.

Суб'єктами права власності на землю, за
приписами статті 80 вказаного Кодексу,
є: а) громадяни та юридичні особи - на
землі приватної власності; б)
територіальні громади, які реалізують
це право безпосередньо або через
органи місцевого самоврядування, - на
землі комунальної власності; в)
держава, яка реалізує це право через
відповідні органи державної влади, - на
землі державної власності.

Відповідно до частини 1 статті 92
Земельного кодексу України право
постійного користування земельною
ділянкою - це право володіння і
користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.

За змістом статті 317 Цивільного кодексу
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження майном.

З'ясування змісту права власності
полягає, по - перше, у визначенні
правомочностей, що надаються законом
суб'єкту права власності, та по - друге,
обов'язків, що покладаються законом на
третіх осіб, так і на самого власника.

Право власності в суб'єктивному
значенні - це передбачене й гарантоване
законом право власника (фізичної чи
юридичної особи, держави,
територіальної громади) здійснювати
володіння, користування та
розпорядження щодо належного йому
майна на свій розсуд, якщо інше не
передбачено законом, тобто суб'єктивне
право власності означає міру можливої
поведінки уповноваженої особи
(власника) щодо належного їй майна.
Правомочності власника містяться у
визначенні права власності як
суб'єктивного цивільного права . Це
право володіння, користування та
розпорядження.

Право володіння - це право фактичного,
фізичного та господарського панування
особи над річчю, яке полягає в
можливості особи безпосередньо
утримувати належну річ у себе.

Право користування - це юридично
закріплена можливість власника щодо
господарського, підприємницького,
культурно-побутового використання
майна та вилучення з нього корисних
властивостей власником чи
уповноваженими особами.

Право розпорядження - це юридично
закріплена можливість власника
самостійно вирішувати юридичну і
фактичну долю майна шляхом його
відчуження іншим особам, зміни його
стану чи призначення тощо (продати,
подарувати, передати за заповітом
майно, тощо).

У виняткових випадках усі три
правомочності можуть мати не власники,
а наприклад, державні підприємства, за
якими держава як власник закріплює
майно відповідно на праві
господарського відання чи
оперативного управління.

Під здійсненням права власності
необхідно розуміти умови й порядок
реалізації власником своїх
правомочностей володіння,
користування та розпорядження щодо
належного йому майна. Такі
правомочності власник може
здійснювати самостійно або за
допомогою інших осіб, які не набувають
статусу суб'єктів права власності, а є
суб'єктами здійснення права власності
в інтересах власника.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлювалось судами під час
розгляду справи, відповідно до статуту
Білоцерківського національного
аграрного університету, Університет є
вищим навчальним закладом четвертого
рівня акредитації державної форми
власності та підпорядкований
Міністерству аграрної політики
України. Розділом 10 Статуту
університету передбачено, що за
університетом, з метою забезпечення
його діяльності, Міністерством
аграрної політики України
закріплюється державне майно, на
правах оперативного управління (т.1, а.с.
25-63).

У відповідності з розділом 3 статуту
Білоцерківського національного
аграрного університету, Університет
має право, зокрема: - укладати угоди про
спільну діяльність з підприємствами,
установами та організаціями України і
за її межами для виконання статутних
завдань, відповідно до чинного
законодавства; - створювати з іншими
юридичними особами навчальні, наукові,
навчально - наукові, навчально - науково
- виробничі комплекси та інші договірні
об'єднання у межах основних напрямів
діяльності Університету; здійснювати
вирощування і реалізацію
сільськогосподарської продукції та
продукції тваринництва. Вказаним
розділом Статуту передбачається також,
що Університет має право
користуватися, розпоряджатися та
управляти належним йому майном.

Згідно листа від 17.03.2009 р. № 37-18-1-13/4116,
Білоцерківський національний аграрний
університет отримав погодження
Міністерства аграрної політики
України на укладення з ТОВ "Тофлер-Агро"
договору про спільний обробіток
земельної ділянки (т.1, а.с. 22).

Як вбачається зі змісту акта від 30.03.2009
р. приймання - передачі земельних
ділянок по договору про спільний
обробіток земельної ділянки від 20.03.2009
р., вказаний акт між сторонами
складений відповідно до підпункту 3.1.1
договору про спільний обробіток
земельної ділянки, яким встановлено
зобов'язання Університету у визначений
вказаним пунктом договору термін
надати земельні ділянки, які
підлягатимуть обробітку згідно
Додатку № 1, що є невід'ємною частиною
договору і яким, в свою чергу,
визначений перелік (номера полів та
розміри земельних ділянок), на яких
проводиться вирощування
сільськогосподарської продукції із
зазначенням, що вказані земельні
ділянки розташовані на території
Андріївської селищної ради,
Олександрівського району,
Кіровоградської області та
знаходяться у постійному користуванні
Білоцерківського національного
аграрного університету (т. 1, а.с. 17, 21).

Пунктом 6.1.4 договору про спільний
обробіток земельної ділянки від 20.03.2009
р. передбачено, що земельні ділянки
Білоцерківського національного
аграрного університету є державною
власністю, знаходяться у постійному
користуванні останнього і підлягають
використанню за призначенням,
передбаченим земельним законодавством
та іншими нормативними актами.

Враховуючи викладене, господарський
суд приходить до висновку, що за
умовами договору земельні ділянки
залишаються в постійному користуванні
Університету, який надав Товариству
право доступу до них та їх обробки з
метою досягнення спільних
господарських цілей, передбачених
пунктом 1 договору. Отже, фактичного
переходу земельних ділянок або прав на
них до відповідача 2 за даним договором
не відбулося, а тому підстави для
висновку про порушення сторонами
договору приписів статті 92 Земельного
кодексу України відсутні.

Досліджуючи питання невідповідності
спірного Договору вимогам
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 07.05.2008 №703-р (надалі -
розпорядження Кабміну №703-р),
господарський суд враховує наступне.

Розпорядженням Кабміну №703-р, яке в
силу вимог статті 117 Конституції
України є обов'язковим до виконання, і
яке діяло в період укладення спірного
Договору, передбачено для підвищення
ефективності управління об'єктами
державної власності, забезпечення
прозорої процедури їх відчуження та
недопущення порушення інтересів
держави центральним органам
виконавчої влади, іншим суб'єктам
управління об'єктами державної
власності, у тому числі Національній та
галузевим академіям наук, забезпечити
укладення підприємствами, установами
та організаціями, що належать до сфери
їх управління (віднесені до їх відання),
господарськими товариствами, у
статутному фонді яких частка держави
перевищує 50 відсотків, договорів про
спільну (зокрема інвестиційну)
діяльність, договорів комісії,
доручення, управління майном виключно
на підставі відповідних рішень
Кабінету Міністрів України

Відповідно до статуту
Білоцерківського НАУ, університет є
вищим навчальним закладом четвертого
рівня акредитації державної форми
власності та підпорядкований
Міністерству аграрної політики
України. Як передбачено розділом 10
статуту, за університетом, з метою
забезпечення його діяльності,
Міністерством аграрної політики
України закріплюється державне майно,
на правах оперативного управління.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності" визначено, яке саме майно
відноситься до об'єктів управління
державної власності.

При цьому в частині 2 цієї статті
зазначено, що дія цього Закону не
поширюється на управління об'єктами
власності Українського народу,
визначеними частиною першою статті 13
Конституції України, а також на
здійснення прав інтелектуальної
власності.

Згідно частини 1 статті 13 Конституції
України що земля, її надра, атмосферне
повітря, водні та інші природні
ресурси, які знаходяться в межах
території України, природні ресурси її
континентального шельфу, виключної
(морської) економічної зони є об'єктами
права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Викладеним спростовуються доводи
прокурора щодо поширення на
правовідносини за спірним Договором
розпорядження Кабміну №703-р та про
необхідність отримання відповідного
рішення Кабінету Міністрів України для
укладення такого договору. Укладений
між відповідачами договір про спільний
обробіток земельної ділянки від 20.03.2009
не стосується об'єктів державної
власності, перелік яких наведено в
Законі України "Про управління
об'єктами державної власності" та по
відношенню до яких Кабінет Міністрів
України здійснює функції з управління.

Господарський суд враховує, що статтею
96 Земельного кодексу України, на
порушення якої при укладенні спірного
Договору посилається прокурор,
передбачені обов'язки
землекористувачів, зокрема, щодо
забезпечення використання землі за
цільовим призначенням.

Статтею 1 Закону України "Про
землеустрій", у якій закріплені основні
терміни, передбачено, що цільове
призначення земельної ділянки -
використання земельної ділянки за
призначенням, визначеним на підставі
документації із землеустрою у
встановленому законодавством порядку.

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою,
зокрема, для визнання недійсними угод
щодо земельних ділянок (частина 1
статті 20 та пункт б) частини 1 статті 21
Земельного кодексу України).

Статтею 19 цього кодексу передбачено, що
землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на такі
категорії: а) землі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення; е)
землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду; ж) землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

Відповідно до частини 1 статті 22
Земельного кодексу України землями
сільськогосподарського призначення
визнаються землі, надані для
виробництва сільськогосподарської
продукції, здійснення
сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

Згідно Державних актів на право
постійного користування земельною
ділянкою серії ЯЯ №155784, №155785 від 30.10.2008
Білоцерківському НАУ надано в постійне
користування земельні ділянки
загальною площею 3 188,27 га, що
розташовані на території Андріївської
сільської ради Олександрійського
району Кіровоградської області для
дослідних та навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду ведення
сільськогосподарського господарства.

Із змісту Технічної документації із
землеустрою щодо інвентаризації
земельних ділянок та складання
державних актів на право постійного
користування землею Білоцерківському
НАУ (надалі - Технічна документація, т.3,
а.с.3-32) вбачається, що земельні ділянки
надані в постійне користування
відповідачу І згідно Українського
класифікатора цільового використання
землі (затвердженого листом
Держкомзему України від 24.04.1998 №14-1-7/1205)
відносяться до земель дослідних та
навчальних цілей, пропаганди
передового досвіду, ведення
сільськогосподарського господарства;
код цільового використанні - 2.3. (т.3,
а.с.5).

Тобто спірні земельні ділянки за своїм
цільовим призначенням можуть
використовуватись для ведення
сільського господарства, що
підтверджується листом
Олександрійської
райдержадміністрації від 15.03.2013 (т.1,
а.с. 99).

Із матеріалів справи та змісту
спірного Договору вбачається, що
земельні ділянки повинні
використовуватись та
використовувались саме для ведення
сільського господарства.

Прокурором та позивачем не надано суду
належних доказів на підтвердження
того, що після укладення спірного
договору земельні ділянки
використовувались за іншим цільовим
призначенням, ніж передбачено
Технічною документацією. Тобто
прокурором та позивачем не доведено
факту зміни цільового призначення
спірних земельних ділянок, виходячи з
приписів чинного законодавства,
зокрема, статті 19 Земельного кодексу
України.

При цьому, посилання прокурора на
Класифікацію видів цільового
призначення земель, яка затверджена
наказом Державного комітету України із
земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 та
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України 01.11.2010 за №1011/18306, є
безпідставним, оскільки зазначена
Класифікація була затверджена пізніше
ніж укладено спірний договір.

Відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Способами захисту прав на земельні
ділянки визначені статтею 152
Земельного кодексу України, якою
передбачено, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов"язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема, визнання угоди недійсною.

За приписами статей 215, 216 Цивільного
кодексу України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією із сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Господарський суд приймаючи до уваги
вказівки касаційної інстанції,
викладені в постанові від 27.05.2014 року,
виходячи з приписів статті 152
Земельного кодексу України, статей 215,216
Цивільного кодексу України, вважає за
необхідним зазначити, що в процесі
дослідження матеріалів справи судом
з"ясовано, що при зверненні прокурора у
даній справі в інтересах держави в
особі територіального управління
Державного агентства земельних
ресурсів України прокурором не
доведено, яке право та інтерес держави
в особі управління Держземагенства
області порушується договором про
спільний обробіток земельної ділянки
від 20.03.2009, з урахуванням
підпорядкування Білоцерківського
національного аграрного університету
Міністерству аграрної політики
України, який згідно з Положенням,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України №1541 від 01.11.2006 (в
редакції, чинній на момент укладання
спірного договору) є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України та яким
було надано Університету відповідне
погодження на укладення з Товариством
договору про спільний обробіток
земельної ділянки.

З огляду на викладене, господарський
суд не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог та відмовляє в
задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Згідно ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення
господарського суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
господарським судом.

Рішення може бути оскаржено до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду через
господарський суд Кіровоградської
області протягом десяти днів з дня
підписання повного рішення,
оформленого відповідно до статті 84 ГПК
України.

Повне рішення складено 22.09.2014 р.

Головуючий суддя
С. Б. Колодій

Суддя
М.С.Глушков

Суддя
Г.Б.Поліщук