номер провадження справи 10/46/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2014
Справа № 908/2993/14

за позовом: Кирилівської селищної ради
Якимівського району Запорізької
області (смт. Кирилівка, вул. Калініна,
67);

до відповідача: фізичної особи
підприємця ОСОБА_1 (69104, АДРЕСА_1)

про стягнення 12 500 грн.

Суддя: Алейникова Т.Г.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - ОСОБА_1, на підставі
паспорту НОМЕР_1 виданий 30.01.1998 р.

ОСОБА_2, на підставі
довіреності від 08.09.2014 р.;

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Розглядається позовна заява
Кирилівської селищної ради
Якимівського району Запорізької
області, смт. Кирилівка до фізичної
особи підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя
про стягнення заборгованості 12 500 грн.
за договором про пайову участь (внесок)
№ 107/ПУ від 21.12.2013 р.

Відповідно до Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України № 30 від 26.11.2010р.,
протоколом автоматичного розподілу
справи між суддями від 20.08.2014 р., справу
908/2993/14 передано на розгляд судді
Алейниковій Т.Г.

Ухвалою господарського суду від 21.08.2014
р. порушено провадження у справі
№ 908/2993/14. Справі присвоєно номер
провадження 10/46/14, її розгляд
призначено на 08.09.2014 р.

У судовому засіданні 08.09.2014 р.
представник позивача підтримав свої
вимоги. Представник відповідача у
судове засідання 08.09.2014 р, відзив не
направив, в судовому засіданні проти
позову заперечував.

Судом було оголошено перерву в
судовому засіданні на 17.09.2014 р.

Представник відповідача 17.09.2014 р. в
судове засідання надав письмове
заперечення та просив суд відмовити в
задоволенні позову повністю.
Представник позивача до суду не
з'явився, ніяких заяв та клопотань на
адресу суду не направив, про час та
місце проведення судового засідання
був повідомлений належним чином.

У відповідності до ст. 22 ГПК України,
сторони зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

У судовому засіданні 17.09.2014 р., розгляд
справи був закінчений, судом оголошено
лише вступну та резолютивну частини
рішення.

За клопотанням представника
відповідача справа була розглянута без
застосування засобів технічної
фіксації судового процесу.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування своєї позовної заяви
позивач зазначає, що частиною першою
статті 40 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
встановлено законодавчу норму прямої
дії про обов'язковість встановлення
органом місцевого самоврядування
порядку залучення, розрахунку розміру
і використання коштів пайової участі у
розвитку інфраструктури населеного
пункту відповідно до норм Закону.

Пайова участь у розвитку
інфраструктури населеного пункту
полягає у перерахуванні замовником до
прийняття об'єкта будівництва в
експлуатацію до відповідного
місцевого бюджету коштів для створення
і розвитку зазначеної інфраструктури.

Відповідно до вищезазначених правових
норм Кирилівською селищною радою
розроблено та затверджено рішенням
сесії ради Положення про пайову участь
(внесок) замовника у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури смт.
Кирилівки. Дане положення було
затверджено рішенням 6 скликання 11
сесії Кирилівської селищної ради № 4
від 07 червня 2011 року.

Таким чином позивач звертає увагу, що
такий порядок, прийнятий та
оприлюднений Кирилівською селищною
радою, відповідно до норм частини
першої статті 144 Конституції України, є
нормативно-правовим актом,
обов'язковим до виконання території
Кирилівської селищної ради.

У ч. 2.3.5 ст. 40 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
зазначено, що замовник, який має намір
щодо забудови земельної ділянки у
відповідному населеному пункті,
зобов'язаний взяти участь у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту, крім випадків, передбачених
частиною четвертою цієї статті. Пайова
участь у розвитку інфраструктури
населеного пункту полягає у
перерахуванні замовником до прийняття
об'єкта будівництва в експлуатацію до
відповідного місцевого бюджету коштів
для створення і розвитку зазначеної
інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту
визначається у договорі, укладеному з
органом місцевого самоврядування
(відповідно до встановленого органом
місцевого самоврядування розміру
пайової участі у розвитку
інфраструктури), з урахуванням
загальної кошторисної вартості
будівництва об'єкта, визначеної згідно
з будівельними нормами, державними
стандартами і правилами. При цьому не
враховуються витрати на придбання та
виділення земельної ділянки,
звільнення будівельного майданчика
від будівель, споруд та інженерних
мереж, влаштування внутрішніх і
позамайданчикових інженерних мереж і
споруд та транспортних комунікацій.

Враховуючи наведене, на підставі
звернення відповідача від 21.12.2012 року
про укладання договору про пайову
участь (внесок) замовника у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури смт.
Кирилівка, між нею та позивачем було
укладено договір № 107/ПУ від 21 грудня 2013
року.

Згідно п.1.1. цього договору позивач
зобов'язувався взяти участь у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури селища як такий, який
має намір здійснити (здійснив)
будівництво об'єктів містобудування:
корпусу на території б/в
«Автомобіліст», розташованої за
адресою: АДРЕСА_2.

Згідно Довідки бухгалтерії
Кирилівської селищної ради (Додаток № 1
до Договору) наданої до суду позивачем
та п. 2.3. Договору пайовий внесок
відповідача визначений у розмірі 12 500
гривень. Але, пайовий внесок на адресу
Позивача не перерахований. На адресу
відповідача позивачем було направлено
лист № 1425 від 30.12.2013 року про
необхідність сплати заборгованості.
Відповіді на звернення позивачем не
отримано.

В своїх запереченнях відповідач
зазначає, що в якості доказів своєї
правоти, позивачем до позовної заяви
додано договір № 107/ПУ від 21.12.2012 року,
який начебто укладений з відповідачем.
Однак, відповідач в своїх запереченнях
стверджує, що жодного договору з
позивачем не укладав, а також про те, що
в договорі, який надано в якості
доказів, стоїть підпис, який не
належить відповідачу. Таким чином
даний договір на думку відповідача є
нікчемним з огляду на наступне:

Відповідно до абз. 2 п. 4 Постанови
пленуму Верховного суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.

Відповідно до частини першої статті 202
Цивільного кодексу України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Частиною першою статті 205
Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Згідно із частиною другою статті 207
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною.

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Отже, враховуючи вищевикладене,
положеннями Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин
(договір, який вчиняється у письмовій
формі) повинен бути підписаний
сторонами, при цьому у разі вчинення
правочину юридичною особою, крім
підпису уповноваженої на це особи, -
також скріплений печаткою юридичної
особи.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені Загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Пункт 2 вказаної
статті зазначено, що особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності. В той же
час п. 3 вказаної статті передбачає, що
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Отже, враховуючи вищевикладене,
вивчивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає за необхідне
відмовити в задоволенні позовних
вимоги, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України договори та інші
правочини відносяться до підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 173 Господарського
Кодексу України, господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформації тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Статтею 193 Господарського кодексу
України, встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається, а ст. 526 ЦК України
кореспондує, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України
закріплено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

В позовній заяві позивач посилається
на ч. 3 ст. 40 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
як на підставу для задоволення своїх
позовних вимог. Так, частиною 3 ст. 40
вказаного Закону передбачено, що
пайова участь у розвитку
інфраструктури населеного пункту
полягає у перерахуванні замовником до
прийняття об'єкта будівництва в
експлуатацію до відповідного
місцевого бюджету коштів для створення
і розвитку зазначеної інфраструктури.
Проте, вказана норма Закону щодо
способу пайової участі у розвитку
інфраструктури набрала чинності лише 1
січня 2013 року, в той час як об'єкт
будівництва було введено в
експлуатацію 23.11.2012 року, що
підтверджується декларацією про
готовність об'єкта до експлуатації.

Наведені докази і доводи свідчать про
те, що відповідачем фізичною особою
підприємцем ОСОБА_4, ще до вступу Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» було
введено в експлуатацію об'єкт
будівництва, що унеможливлює пайову
участь відповідача та стягнення коштів
до місцевого бюджету для створення і
розвитку зазначеної інфраструктури.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем за
договором про пайову участь (внесок) №
107/ПУ від 21.12.2013 р. відсятня.

Факт порушення відповідачем умов
договору про пайову участь (внесок) №
107/ПУ від 21.12.2013 р., а також факт
заборгованості в сумі 12 500, 00 грн., не
було підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, викладені у справі
позивачем не були підтверджені
належними доказами та були повністю
спростовані доказами наданими до суду
відповідачем.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

З урахуванням викладеного,
проаналізувавши надані докази, суд
відмовляє в задоволенні позову
Кирилівської селищної ради
Якимівського району Запорізької
області, смт. Кирилівка до фізичної
особи підприємця ОСОБА_3, м. Запоріжжя
про стягнення заборгованості 12 500 грн.
за договором про пайову участь (внесок)
№ 107/ПУ від 21.12.2013 р.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» - судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подасться до суду; ставка судового
збору за подання до господарського
суду позовної заяви майнового
характеру встановлюється 2 % від ціни
позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір покладається повністю на
позивача, внаслідок неправильних дій
якого виник спір у суді.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82, 84, ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Кирилівської
селищної ради Якимівського району
Запорізької області, смт. Кирилівка до
фізичної особи підприємця ОСОБА_3, м.
Запоріжжя відмовити.

Суддя
Т.Г. Алейникова

Рішення підписане 19.09.2014 р.