ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2014 року
Справа №922/569/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя
Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Голозубовій О.І.

за участю представників сторін:

прокурор - Волик О.Г.;

позивач - не з'явився;

третя особа на стороні позивача -
Шевченко Б.В.;

відповідач - Прокопченко К.А.;

третьої особи на стороні відповідача -
Скрипка Л.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача, ДП "Завод
імені В.О. Малишева", (вх. №1583Х/1-35) та
третьої особи, Державного концерну
"Укроборонпром", (вх. №1649Х/1-35) на рішення
господарського суду Харківської
області від 27 травня 2014 року у справі
№922/569/14

за позовом Державного підприємства
"Завод імені В.О. Малишева", м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Державний концерн
"Укроборонпром", м. Київ,

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко-Комуненерго", м.
Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача - Публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк", м. Київ,

за участю Харківської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Центрального регіону
України, м. Харків,

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство "Завод імені В.О.
Малишева", м. Харків (позивач)
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
до відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко-Комуненерго", м.
Харків, про визнання недійсним
договору оренди № 640дп від 01.10.2008 року,
укладений між позивачем та
відповідачем.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 27 травня 2014
року у справі №922/569/14 (суддя Жиляєв Є.М.)
в задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився та
подав до Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення господарського
суду Харківської області від 27 травня
2014 року у справі №922/569/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на те, що рішення
суду першої інстанції прийнято при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи, з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки, викладені, в оскаржуваному
рішенні, не відповідають обставинам
справи.

У судове засідання позивач не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
хоча про дату і місце судового розгляду
був повідомлений належним чином
ухвалою суду.

У відзиві на апеляційні скарги ТОВ
"Еко-Комуненерго" просило рішення суду
залишити без змін, а скарги - без
задоволення.

Через канцелярію суду Державний
концерн "Укроборонпром" надав
додаткові пояснення, в яких зазначено,
що, на його думку, Договір №640дп
підлягає визнанню недійсним з підстав
суперечності ст. 9 Закону України «Про
іпотеку», ст.ст. 203, 761 Цивільного
кодексу України та п. 2.1.4 Договору
іпотеки №805/13/18-5/8-846.

Колегія суддів розглянула апеляційні
скарги, перевірила матеріали справи,
заслухала присутніх у судовому
засіданні представників сторін,
встановила наступне.

Як свідчать матеріли справи та
встановлено господарським судом
першої інстанції, 22 вересня 2008 року між
відповідачем у справі - ТОВ
"Еко-Комуненерго" та АКБ СР "Укрсоцбанк"
(нині - Публічне акціонерне товариство
"Укрсоцбанк", далі - ПАТ "Укрсоцбанк") в
особі Харківської обласної філії
укладено договір кредиту №805/6/18/8-116 від
22.09.2008 р., відповідно до якого ПАТ
"Укрсоцбанк" зобов'язується надати
позичальнику - ТОВ "Еко-Комуненерго"
грошові кошти в сумі 5772005 доларів США на
наступні цілі: купівля нежитлового
приміщення загальною площею 17323,2 кв.м.,
що розташоване за адресою: м. Харків,
вул. Плеханівська, 126, літ. "Р/1-7",
належить на правах власності
Державному підприємству "Завод імені
В.О.Малишева" та є предметом
забезпечення по кредиту ДП "Завод імені
В.О.Малишева" в Харківській обласній
філії АКБ "Укрсоцбанк".

Згідно договору кредиту №805/6/18/8-116 від
22.09.2008 р., на виконання умов договору
кредиту зазначену нежитлову будівлю
передано відповідачем в іпотеку банку.

Продаж майна здійснено банком в
порядку виконання рішення
господарського суду Харківської
області від 18.07.2007 р. у справі №21/235-07, за
яким банку в силу приписів ст. 38 Закону
України "Про іпотеку" було надано таке
право продажу.

Згодом, між відповідачем - ТОВ
"Еко-Комуненерго" та позивачем - ДП
"Завод імені В.О.Малишева" 01 жовтня 2008
року було укладено договір оренди
№640дп (далі - Договір), відповідно до
умов якого орендодавець - ТОВ
"Еко-Комуненерго" надав орендарю - ДП
"Завод імені В.О.Малишева" у відплатне
користування нежитлове приміщення літ.
"Р/1-7", розташоване за адресою: м. Харків,
вул. Плеханівська, 126 загальною площею
17323,2 кв.м. для використання у
господарській діяльності орендаря.
Строк оренди встановлюється з моменту
підписання даного договору по 01 жовтня
2010 року.

Також, 27.09.2010 р., між ДП "Завод імені
В.О.Малишева" та ТОВ "Еко-Комуненерго"
було укладено Додаткову угоду №7 до
договору оренди №640дп від 01.10.2008 р.,
відповідно до якої сторони продовжили
строк оренди до 01 вересня 2011 року.

Відповідним договором оренди в п. 1.2
було визначено, що об'єкт оренди
знаходиться в іпотеці за вказаним вище
іпотечним договором.

Наявний в матеріалах справи акт
приймання-передачі від 01.10.2008 р.
свідчить, що ТОВ "Еко-Комуненерго"
фактично передало, а ДП "Завод імені В.О.
Малишева" прийняло обумовлене вказаним
вище Договором оренди майно.

Відповідно до пункту 6.2 Договору за
оренду приміщень позивач щомісячно
вносить плату в розмірі 606 312. 00 грн., в
т.ч. ПДВ 20% - 101052 гри., а також оплачує
фактичні витрати за комунальні послуги
та інші послуги.

Як зазначає позивач, укладання
договору оренди №640дп від 01.10.2008 р.
завідомо суперечить інтересам
держави, порушує публічний порядок,
оскільки спрямований на незаконне
заволодіння майном юридичної особи, в
т. ч. держави.

Порушення публічного порядку та
суперечність інтересам держави
полягає у наступному.

Відповідно до Статуту №587-113 ДП «Завод
ім. В. О. Малишева» (редакція якого діяла
на момент укладання договору оренди) ДП
«Завод ім. В. О. Малишева» засновано на
державній власності і підпорядковано
Державному комітету промислової
політики України.

Згідно з п. 4.2 статуту майно
підприємства є державною власністю і
закріплюється за ним на праві повного
господарського відання, підприємство
володіє, користується та
розпоряджається зазначеним майном в
цілях господарської діяльності,
вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не
суперечать чинному законодавству та
цьому статуту.

Джерелами формування майна
підприємства є: амортизаційні
відрахування на відтворення основних
фондів; майно передане комітетом
іншими органами державного управління;
доходи одержані від реалізації
продукції та інших видів
фінансово-господарської діяльності;
доходи від цінних паперів, кредити
банків та інших кредитів; капітальні
вкладення та дотації з бюджетів;
безоплатні або благодійні внески;
придбання майна інших підприємств;
іншого майна набутого на підставах не
заборонених законом.

Пунктом 4.7 статуту передбачено, що
комітет та інші органи державної
виконавчої влади здійснюють контроль
за ефективністю використання та
збереження закріпленого за
підприємством державного майна,
правомочності дій по відношенню до
державної власності і відповідності
чинному законодавству ведення
підприємницької діяльності.

Отже, грошові кошти підприємства
входять до складу майна підприємства,
управління яким здійснює держава і
укладання договору оренди №640дп від
01.10.2008 р. стороною якого є ДП «Завод ім.
В. О. Малишева» безпосередньо
стосується економічних інтересів
держави Україна.

Звернення стягнення на нежитлову
будівлю літера «Р/1-7» загальною площею
17323,2 кв. м, що знаходиться за адресою: м.
Харків, вул. Плеханівська, 126, відбулося
через те, що ДП «Завод ім. В. О. Малишева»
не мало фінансової можливості виконати
зобов'язання щодо повернення грошових
коштів, отриманих за кредитним
договорами (підтвердженням того є
Рішення від 18.07.2007 р. по справі №21/235-07).

Після того як відбулося звернення
стягнення на нежитлову будівлю літера
«Р/1-7» і право власності на зазначену
будівлю перейшло ТОВ
«ЕКО-КОМУНЕНЕРГО», ДП «Завод ім. В.О.
Малишева» та ТОВ «ЕКО-КОМУНЕНЕРГО»
уклали договір оренди нежитлової
будівлі літера «Р/1-7» загальною площею
17323,2 кв. м, що знаходиться за адресою: м.
Харків, вул. Плеханівська, 126.

Пунктом 6.2 Договору встановлено, що за
оренду приміщень ДП «Завод ім. В. О.
Малишева» щомісячно вносить плату в
розмірі 606 312, 00 гри., в т.ч. ПДВ 20% - 101052
гри., а також оплачує фактичні витрати
за комунальні та інші послуги.

Тобто, як зазначає позивач, укладання
договору оренди створило обов'язок
позивача направляти значні грошові
кошти саме в рахунок оплати
орендованих приміщень, в той час, коли
ці грошові кошти можна було направляти
в рахунок погашення кредитних
зобов'язань, в результаті чого не
відбулося би звернення стягнення на
нежитлову будівлю літера «Р/І-7».

У відповідності до ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до приписів ст. 228
Цивільного кодексу України правочин
вважається таким, то порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

У рішенні суду першої інстанції
зазначив, що для прийняття рішення зі
спору необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета
укладення господарського договору,
якою із сторін і в якій мірі виконано
зобов'язання, а також наявність наміру
кожної із сторін.

Проте, місцевий суд зазначив, що
позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження того, що укладений
договір оренди посягає на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, доказів використання всупереч
закону державної власності, вини
сторони/сторін договору, яка
виражалась би в намірі порушити
публічний порядок, наявність наміру
хоча б у однієї з сторін щодо настання
наслідків недійсного правочину.

Однак, судова колегія не може
погодитись з таким твердженням суду
попередньої інстанції, оскільки вона
суперечить п. 2.5.1 постанови пленуму
ВГСУ від 29 травня 2013 №11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
в якому зазначено, що визнання
правочину (господарського договору)
недійсним господарським судом є
наслідком його вчинення з порушенням
Закону, а не заходом відповідальності
сторін.

Тому, для такого визнання, як правило,
не має значення, чи усвідомлювали
(або повинні були усвідомлювати)
сторони протиправність своєї
поведінки під час вчинення правочину;
винятки з цього правила можливі, якщо
вони випливають із закону.

З урахуванням наведеного, відсутність
доказів щодо наявності наміру у
юридичної особи порушити інтереси
держави при вчиненні договору, не може
бути підставою для відмови у визнанні
недійсності договору.

У свою чергу, доказом посягання
договору оренди на суспільні,
економічні та соціальні інтереси
держави є: укладений між АКБ СР
«Укрсоцбанк» та ДП «Завод ім. В.О.
Малишева» кредитний договір,
відповідно до якого звернуто стягнення
за іпотечним договором та додатковими
угодами до них, предмет іпотеки:
нежитлову будівлю літера «Р/1-7»
загальною площею 17323,2 кв. м, що
знаходиться за адресою: м. Харків, вул.
Плеханівська, 126, яка належить Державі
Україна; встановлення Рішенням від
18.07.2007 р. по справі №21/235-07 відсутності
«фінансової можливості виконати
зобов'язання щодо повернення грошових
коштів, отриманих за кредитним
договорами; Договір оренди №640дп від
01.10.2008 р. (що є предметом даного спору);
встановлений договором №640дп від
01.10.2008 р. обов'язок позивача
направляти значні грошові кошти саме в
рахунок оплати орендованих приміщень,
в той час, коли ці грошові кошти можна
було направляти в рахунок погашення
кредитних зобов'язань.

Окрім того, суттєвою підставою для
визнання договору недійсним є
відсутність згоди іпотекодержателя
передавати предмет іпотеки в оренду.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідно до ч. З ст. 9 ЗУ «Про іпотеку»
іпотекодавець мас право виключно на
підставі згоди іпотекодержателя
передавати предмет іпотеки в оренду.

Відповідно до ч. 3. ст. 12 ЗУ «Про іпотеку»
правочин щодо відчуження
іпотекодавцем переданого в іпотеку
майна або його передачі в наступну
іпотеку, спільну діяльність, лізинг,
оренду чи користування без згоди
іпотеко держателя є недійсним.

При цьому, відповідно до п.2.1.4
іпотечного договору №805/13/18-5/8-846 від
22.09.2008 р., що був укладений між АКБ СР
«Укрсоцбанк» та ГОВ «Кко-Комупеперго»
встановлено, що ТОВ «Еко-Комуненерго»
зобов'язано без письмової згоди АКБ СР
«Укрсоцбанк» не передавати предмет
іпотеки: нежитлову будівлю літера
«Р/1-7» заіальною площею 17323,2 кв. м, що
знаходиться за адресою: м. Харків. вул.
Плеханівська, 126, в оренду.

Колегія суддів погоджується з
твердженням позивача, що оскільки
договір оренди №640дп від 01.10.2008 р.
укладено без письмової згоди банку, то
він є недійсним відповідно до ст. 12
Закону України «Про іпотеку».

Постановою Пленуму Верховного суду
України 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» встановлено, що
за змістом частини другої статті 215 ЦК
України нікчемний правочин, на відміну
від оспорюваного, є недійсним
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного рішення суду. Однак це не
виключає можливості подання та
задоволення позову про визнання
нікчемного правочину (господарського
договору) недійсним.

Так, суд першої інстанції зазначив, що
"ПАТ "Укрсоцбанк" надавав свою згоду на
укладення договору №640дп від 01.10.2008 р.,
був обізнаний зі змістом даного
Договору, не висував жодних вимог до
відповідача відносно даного договору.

Проте, судом не зазначено яким чином та
коли була надана така згода.

Участь ПАТ "Укрсоцбанк" у розгляді
справи №922/5190/13 за позовом ТОВ
"ЕКО-КОМУНЕНЕРГО" до ДП "Завод імені
В.О.Малишева" про стягнення
заборгованості з орендної плати за
договором оренди №640дп від 01.10.2008 року,
на яку посилається суд першої
інстанції, як на доказ про згоду на
укладання договору оренди, колегія
суддів не може вважати належним
доказом. Крім того, рішення
господарського суду Харківської
області від 24.02.2014 р. у справі №922/5190/13 не
набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодавець виключно
на підставі згоди іпотекодержателя
може передати предмет іпотеки, зокрема,
в оренду. Аналогічна вимога щодо згоди
банку встановлена і в п. 2.1.4 згаданого
Договору іпотеки № 805/13/18-5/8-846 між
Банком та ТОВ «Еко-Комуненерго».

На момент укладення оспорюваного
Договору оренди, предмет оренди було
обтяжено іпотекою. Тобто, для того щоб
укласти Договір оренди ТОВ
«Еко-Комуненерго» мало отримати згоду
банку на передачу лабораторного
корпусу в оренду.

Втім, перед укладенням Договору оренди
№ 640дп, ТОВ «Еко-Комуненерго» не
отримувало від Банку згоди на вчинення
цього правочину.

Отже, в силу приписів ст. 9, 12 ЗУ «Про
іпотеку» згода банку на передачу в
оренду предмету іпотеки повинна
отримуватися саме на момент укладання
відповідного договору, як зазначалося
вище така згода повинна бути надана у
вигляді письмового документу за
підписом уповноваженої особи.

Однак, суд першої інстанції, прийнявши
рішення по справі № 922/569/14, дійшов
помилкового висновку про те, що надана
банком згода на укладення оспорюваного
договору іпотеки № 640дп, яка нібито
викладена у листі банку від 17.04.2014 р., є
згодою іпотекодержателя, що
вимагається ч. ст. 9 Закону України «Про
іпотеку».

Також, колегія суддів зауважує, що
проведення оцінки об'єкта оренди перед
укладенням договору оренди з державним
підприємством є необхідною умовою, що
підтверджується наступним.

У пункті 10.1 договору оренди №640дп від
01.10.2008 ДП "Завод імені В.О.Малишева" та
ТОВ «Еко-Комуненерго» визначили, що всі
інші умови, не передбачені договором,
регулюються чинним законодавством
України.

Частиною 4 ст. 1 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» (яка діяла на момент укладення
договору оренди №640дп від 01.10.2008)
встановлено, що оренда майна інших форм
власності може регулюватися
положеннями цього Закону, якщо інше не
передбачено законодавством та
договором оренди. Оренда майна інших
форм власності регулюється
положеннями цього Закону, якщо
орендарями є державні підприємства.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» (в редакції від 23.09.2008, яка діяла
на момент укладення договору оренди),
оцінка об'єкта оренди здійснюється за
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України. Таким документом
була Методика оцінки об'єктів оренди,
затверджена постановою Кабінету
Міністрів України № 629 від 10.08.1995.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» передбачено, що оцінка об'єкта
оренди передує укладенню договору
оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1
- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно
до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Втім, місцевий господарський суд, не
врахував того, що перед укладенням
договору оренди №640дп не було
проведено оцінку предмета оренди -
лабораторного корпусу, що є необхідною
умовою для вчинення цього правочину.

Тобто, суд попередньої інстанції не
застосував ст. 11 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна».

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що
господарським судом першої інстанції
порушено норми матеріального права, не
в повній мірі з'ясовані та неправильно
оцінені обставини справи, тому рішення
не може вважатися обґрунтованим, у
зв'язку з чим колегія суддів знаходить
підстави для задоволення апеляційних
скарг позивача і третьої особи та
скасування рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 2
статті 103, пунктами 1, 4 частини 1 статті
104, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Завод імені В.О. Малишева"
задовольнити.

Апеляційну скаргу Державного концерну
"Укроборонпром" задовольнити.

Рішення господарського суду
господарського суду Харківської
області від 27 травня 2014 року у справі
№922/569/14 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір оренди №640дп
від 01.10.2008 року.

Повний текст постанови
підписаний 15.09.2014 року.

Головуючий суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Россолов В.В.