ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2014
Справа №917/1431/14

м. Полтава

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", вул.
Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до Публічного акціонерного товариства
"Кременчуцький сталеливарний завод",
вул. І.Приходька, 141, м. Кременчук,
Полтавська область, 39621

про стягнення 7 431 592,82 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: Єршова С.В., довіреність
від 18.04.2014 року №14-108 (присутня в
засіданні 11.09.2014 року);

Сіндряков О.В., довіреність від 18.04.2014
року № 14-104 (присутній в засіданні 16.09.2014
року);

Від відповідача: Ікаєв Р.З., довіреність
від 14.01.2014 року № 40-21/4 (присутній в
засіданнях від 11.09.2014 року, 16.09.2014 року).

Рішення приймається після перерви,
оголошеної в судовому засіданні 11.09.2014
року.

Суть справи: Розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача 7 431
592,82 грн. заборгованості за кредитним
Договором № 195/14-ПР купівлі-продажу
природного газу від 11.02.2014 року, з яких: 6
117 393,79 грн. - основна заборгованість, 254
416,54 грн. - пеня, 428 217,57 грн. 7 % штрафу;
586312,97 грн. - інфляція; 45 251,95 грн. - 3%
річних.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем договірних
зобов'язань щодо оплати отриманого
газу, у зв'язку з чим позивач вказує на
існування заборгованості та підстави
нарахування і стягнення пені,
інфляційних витрат за прострочення
грошового зобов'язання, 3% річних та
штрафу.

Позивач повідомив, що після подання
позову відповідачем сплачена сума
основного боргу, тому просить
припинити провадження в цій частині
вимог, в частині стягнення штрафних
санкцій позов підтримує.

Відповідач проти позову заперечує, у
відзиві, зокрема, посилається, що суму
основної заборгованості погасив в
повному обсязі; що нарахування штрафу є
додатковою відповідальністю за
порушення зобов'язання та суперечить
нормам Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" тому за
несвоєчасність виконання грошового
зобов'язання можливе лише стягнення
пені у розмірі, що не перевищує
подвійної облаткової ставки НБУ; що
розділ 7.2. договору, згідно якого
позивач просить стягнути штрафні
санкції, є нікчемним, бо його зміст
порушує права відповідача та
суперечить принципу рівноправності
суб'єктів господарювання. Крім цього,
відповідач заявив про зменшення
розміру штрафних санкцій.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

11.02.2014 року між сторонами був укладений
договір № 195/14-ПР купівлі-продажу
природного газу (далі - Договір)
предметом якого є передача продавцем
(позивачем) у власність покупця
(відповідача) у 2014 році природного газу,
ввезеного на митну територію України
НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно
УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, та зобов'язання
відповідача прийняти та оплатити його
на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для власних потреб. Покупець є кінцевим
споживачем (п. 1.2. Договору).

У п. 2.1. сторонами узгоджено, що
продавець передає покупцеві з 01.02.2014
року по 31.12.2014 року аг обсягом до 23400 тис.
куб.м.

Ціна газу складає 3462,26 грн. за 1000 куб.м.

Згідно п. 3.3 Договору,
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсязі, визначених на підставі
показів комерційного вузла /вузлів
обліку газу покупця.

Як свідчить Акт приймання-передачі
природного газу у лютому 2014 року
позивач передав, а покупець прийняв
природний газ в обсязі 1 472,399 тис. куб. м.
на загальну суму 6 117 393,79 грн. грн.

Відповідно до вимог п. 6.1. Договору
оплата за газ з врахуванням вартості
транспортування територією України
проводиться покупцем виключно
грошовими коштами у такому порядку:
оплата в розмірі 30% від вартості
запланованих місячних обсягів
проводиться не пізніше ніж за 5
банківських днів до початку місяця
поставки газу; оплати в розмірі по 35%
від вартості запланованих місячних
обсягів проводиться до 5 числа та до 15
числа поточного місяця поставки.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14 числа
(включно) місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

Відповідач свої зобов'язання по
Договору щодо оплати газу у визначені
строки не виконав.

Згідно умов Договору відповідач
вважається таким, що прострочив
грошове зобов'язання з 14.03.2014 року.

Спір стосовно обсягів та ціни
переданого природного газу між
сторонами відсутній.

Згідно з п. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на
нього, якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться; одностороння відмова від
зобов'язання не допускається.

Згідно п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 193 ГК України кожна
сторона має вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним
із засобів захисту цивільних прав є
примусове виконання обов'язку в натурі,
яке в даному випадку полягає у
виконанні відповідачем договірних
зобов'язань з оплати вартості
отриманого газу.

Станом на момент подання позову (11.07.2014
року згідно відбитку штемпеля
поштового відділення) основна
заборгованість відповідача по
Договору становила 6 117 393,79 грн.
Матеріали справи свідчать, що 17.07.2014
року платіжним дорученням № 2650 та
18.07.2014 року платіжним дорученням № 1039
відповідач перерахував позивачу 6 117
393,79 грн. заборгованості. Дану обставину
сторони підтвердили і в судовому
засіданні 11.09.2014 року.

Згідно п. 1-1 ст.80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо відсутній
предмет спору.

П.4.4. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від
26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України"
передбачено, що господарський суд
припиняє провадження у справі у зв'язку
з відсутністю предмета спору (п. 1-1 ч. 1
ст. 80 ГПК України), зокрема, у випадку
припинення існування предмета спору
(наприклад, сплата суми боргу, знищення
спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань. Припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК України можливе в
разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Наявні у справі докази свідчать, що
основна сума боргу не була сплачена
відповідачем до порушення провадження
у справі (ухвала про порушення
датується 17.07.2014 року, а борг сплачено 17
та 18 липня 2014 року), в зв'язку з цим, на
підставі п. 1.1. ч. 1 ст. 80 ГПК України
провадження по справі в цій частині
вимог припиняється за відсутності
предмету спору.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

На підставі зазначеної норми позивачем
заявлено до стягнення 586312,97 грн.
збитків від інфляційних процесів за
період з березня 2014 року по травень 2014
року (розрахунок в матеріалах справи), а
також 3% річних від суми боргу за період
з 14.03.2014 року по 11.06.2014 року в розмірі
45251,95 грн. (розрахунок в матеріалах
справи).

При перевірці заявлених сум судом не
виявлено її завищення з боку позивача
(перевірка проводилась за допомогою
калькулятора підрахунку
заборгованості та штрафних санкцій
інформаційної системи "Ліга. Закон
Еліт"), тому приймаючи до уваги, що судом
встановлено прострочення відповідачем
грошового зобов'язання вимоги в цій
частині позову задовольняються
повністю як такі, що відповідають
нормам чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

За ст. 611 ЦК України в разі порушення
зобов'язання настаються правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник
вважається таким, що прострочив
виконання зобов'язання, якщо він не
почав його виконувати або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України, Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

За статтею 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Пунктом 7.2. Договору сторони
передбачили, що у випадку невиконання
покупцем умов п. 6.1. Договору (щодо
оплати) покупець зобов'язується крім
сум заборгованості сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочки.

Позивачем заявлено до стягнення 254 416,54
грн. пені, яку він нарахував з 14.03.2014
року по 11.06.2014 року (розрахунок в мат.
справи).

Згідно наданого позивачем розрахунку,
заявлений розмір пені відповідає
вимогам Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань". Таким чином, сума пені,
заявлена позивачем, підлягає стягненню
з відповідача в повному обсязі.
Перевірка правильності розрахунку
проводилась за допомогою калькулятора
підрахунку заборгованості та штрафних
санкцій інформаційної системи "Ліга.
Закон Еліт".

Також сторони пунктом 7.2. Договору
передбачили, що за прострочення
платежу понад 30 днів покупець
додатково сплачує крім пені штраф у
розмірі 7 відсотків від суми
простроченого платежу.

Позивачем заявлено до стягнення 428217,57
грн. штрафу (7 відсотків від
заборгованості в розмірі 6 117 393,79 грн.)
за несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання в частині оплати
отриманого газу.

Суд враховує, що штраф і пеня є формами
одного і того ж виду забезпечення
виконання зобов'язання - неустойки.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України
сторони можуть врегульовувати свої
відносини на власний розсуд. Умовами
Договору передбачено цивільно-правову
відповідальність за порушення умов
Договору у вигляді сплати неустойки
-пені та штрафу. При цьому законом не
встановлено обмежень щодо одночасного
застосування пені і штрафу у випадку
порушення виконання зобов'язання і
таке застосування чинному
законодавству не суперечить, яке
встановлює обмеження лише щодо розміру
такої форми неустойки як пеня.

Судом приймається до уваги правова
позиція Верховного Суду України з
даного питання, викладена, зокрема, в
постанові від 09.04.2012 року по справі №
12/039. Згідно ст. 111-28 ГПК України рішення
Верховного Суду України , прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Таким чином, одночасне застосування
штрафу та пені, у разі неналежного
виконання зобов'язань за Договором, не
суперечить вимогам закону та умовам
Договору, тому заявлений до стягнення
штраф у розмірі 428 217,57 грн. є
обґрунтованим.

Відповідачем в порядку ст. 233
Господарського кодексу України подано
заяву про зменшення розміру штрафних
санкцій до 1000,00 грн.

Вирішуючи вказану заяву суд виходив з
наступного.

П. 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд
має право зменшити розмір санкцій, якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора. При цьому повинно бути взято
до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Ч. 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

Відповідно до п. 3.17.4. постанови пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.11.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання (п.
3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У своїй заяві відповідач посилається,
зокрема, на тяжкий
фінансово-економічний стан, що з 21.02.2014
року підприємство переведено на режим
простою, розпочато роботу зі
скорочення чисельності працівників, а
також повідомляє, що внаслідок воєнних
дій на території деяких областей
України відповідач втратив можливість
здійснювати свою господарську
діяльність за звичайних умов, в тому
числі - належним чином поставляти
продукцію за контрактами, отримувати
прибуток та здійснювати розрахунки з
контрагентами у порядку, передбаченому
господарськими договорами; що
господарські взаємовідносини з
відповідачем були призупинені зі
сторони Росії в односторонньому
порядку.

Будь-яких доказів в підтвердження
обставин, викладених в заяві від 15.09.2014
року всупереч ст. 33 ГПК України,
відповідач не надав.

Одночасно суд приймає до уваги, що
загальна сума пені, 3% річних, 7% штрафу,
інфляційних витрат, які позивач
просить стягнути з відповідача
становить 1 314 199,03 грн., вони нараховані
на суму заборгованості за 4 місяці
прострочення ( з 14.03.2014 року по 11.06.2014
року). Пеню, 3% річних, інфляційні суд
визнав обґрунтованими та задовольнив у
розмірі заявленому позивачем. Розмір
штрафу з розрахунку 7% від суми основної
заборгованості суду видається
завищеним, що не відповідає
передбаченим у пункті 6 статті 3,
частині третій статті 509 та частинах
першій, другій статті 627 ЦК України
засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права.

При цьому судом враховується позиція
Конституційного Суду України у Рішенні
від 11.07.2013 року № 7-рп/2013, згідно якої
наявність у кредитора можливості
стягувати із споживача надмірні
грошові суми як неустойку спотворює її
дійсне правове призначення, оскільки
із засобу розумного стимулювання
боржника виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Крім цього, судом встановлено, що після
подання позову відповідач
розрахувався з позивачем за отриманий
газ і прострочення відповідача не було
тривалим.

Враховуючи вказані обставини, а також
зважаючи на загальновідомі процеси в
економіці держави, що впливають,
зокрема, і на функціонування даного
сектору промисловості та зважаючи на
сьогоднішній стан взаємовідносин
підприємств металургійної галузі з
контрагентами з Росії, суд зменшує
розмір штрафу на 50%.

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення штрафу підлягають
частковому задоволенню - на суму 214 108,79
грн., а в іншій частині цих вимог у
позові відмовляється.

Заперечення відповідача стосовно
неможливості одночасного застосування
штрафу та пені спростовуються нормами
цивільного законодавства та правовою
позицією Верховного Суду України, що
наведені вище.

Посилання відповідача на нікчемність
договору суд відхиляє як
необґрунтовані, оскільки Договір
№195/14-ПР від 11.02.2014 року не містить умов,
які б свідчили про його нікчемність.

Відповідно до ч.1 ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Докази визнання Договору №195/14-ПР від
11.02.2014 року недійсним в судовому
порядку в матеріалах справи відсутні.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
За ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач не виконав своїх
зобов'язань за Договором належним
чином, а саме не сплатив у визначені
Договором строки вартість отриманого
газу, в зв'язку з чим у позивача
з'явилися підстави для нарахування
штрафних санкцій, заперечення
відповідача судом визнані
необґрунтованими, тому позовні вимоги
підлягають задоволенню частково, а
саме: 254 416,54 грн. пені; 45 251, 95 грн. - 3 %
річних; 586 312,97 грн. - інфляційні; 214 108, 79
грн. - штраф. В частині стягнення 6 117
393,79 грн. основного боргу провадження у
справі припиняється за відсутності
предмету спору, в частині стягнення 214
108, 79 грн. штрафу у позові
відмовляється.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р., судовий збір у разі
зменшення судом розміру неустойки
покладається на відповідача повністю
без урахування зменшення неустойки.
Таким чином, судові витрати відповідно
до ч. 2 ст. 49 ГПК України покладаються на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 44, 49 (ч.2), ст. 80 (п. 1.1. ч. 1),
82, 83 (п.3 ч.1), 84 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Кременчуцький
сталеливарний завод", вул. І.Приходька,
141, м. Кременчук, Полтавська область, 39621,
, р/р 4679 у ПАТ КБ
"Приватбанк", МФО 305299 на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України", вул.
Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, , р/р 1 в ПАТ "Державний
ощадний банк України", МФО 300465: 254 416 грн.
54 коп. - пені; 214 108 грн. 79 коп. штрафу; 586 312
грн. 97 коп. - інфляційних витрат; 45 251 грн.
95 коп. - 3 % річних від простроченої суми;
73 080 грн. 00 коп. - судового збору.

3. В частині стягнення 6 117 393,79 грн.
основного боргу провадження у справі
припинити за відсутністю предмета
спору.

4. В частині стягнення 214 108, 79 грн.
штрафу у позові відмовити.

5. Видати наказ з набранням цим рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 19.09.2014 року.

Суддя
І.І. Пушко