РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
Справа № 902/825/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак
А.В.

судді
Сініцина Л.М. ,

судді
Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання
Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - Кириленко О.П., довіреність в
справі

відповідача 1 - Слюсар О.В., довіреність
в справі

відповідача 2 - Слюсар О.В., довіреність
в справі

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Український
інноваційний банк"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 14.07.14 р.

у справі №902/825/14 (суддя Даценко М.В. )

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Український інноваційний
банк"

до відповідача 1 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко Сфера"

до відповідача 2 Відкритого
акціонерного товариства "Вінніфрут"

про визнання договору від 16.12.2008 р.
недійсним

Розпорядженням голови Рівненського
апеляційного господарського суду від
16.09.2014 року у зв"язку із перебуванням у
відпустці судді Демидюк О.О. та
відповідно до затверджених складів
колегій, у справі №902/825/14 внесено зміни
до складу колегії суддів, окрім зміни
головуючого судді. Визначено колегію у
складі: головуючий суддя Гудак А.В.,
суддя Сініцина Л.М., суддя Олексюк Г.Є.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 14.07.2014 року по
справі №902/825/14 в позові Публічного
акціонерного товариства "Український
інноваційний банк" (далі - позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко Сфера" (далі -
відповідач 1) до Відкритого
акціонерного товариства "Вінніфрут"
(відповідач 2) про визнання договору від
16.12.2008 року недійсним відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване тим, що відповідно до ч. 3 ст.
35 ГПК України обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини. В рішенні господарського
суду Вінницької області від 15.05.2013 року
у справі 10/47/2012/5003 за участю тих же
сторін суд зазначив, що згідно з
статтею 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Позивач не надав доказів того, що
спірне приміщення обтяжене договором
іпотеки. Навпаки в матеріалах
містяться докази, які підтверджують, що
це приміщення не передавалося в
іпотеку. Так, відповідно до додатку №1
до договору іпотеки спірне приміщення
не передавалося в іпотеку. Крім того,
відповідно до виписки з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна на час відчуження
майна на вказане приміщення не
накладено заборону на відчуження. З
урахуванням викладеного, суд першої
інстанції вважає встановленими
обставини того, що спірне приміщення не
передавалося іпотеку.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
від 14.07.2014р. по справі №902/825/14 та
прийняти нове, яким задоволити позов
Публічного акціонерного товариства
"Український інноваційний банк" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко Сфера" до
Відкритого акціонерного товариства
"Вінніфрут" про визнання договору від
16.12.2008 року недійсним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до прийняття неправильного
рішення.

Зокрема, скаржник зазначає, що
оскаржуване судове рішення підлягає
скасуванню внаслідок порушення судом
норм матеріального права, яка
визначена ст. 233 ЦК України, що призвело
до прийняття неправильного судового
рішення.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
визначено, що правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК України, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можут бути хвороба особи, членів її
сім'ї чи родичів, смерть годувальника,
загроза втратити житло чи загроза
банкрутства та інші обставини, для
усунення або зменшення яких необхідно
укласти такий правочин.

Оспорюваний правочин від 16.12.2008р. є
недійсним на підставі ст.233 ЦК України
внаслідо його укладання під впливом
тяжкої обставини, що спричинило
нанесення збитків ВАТ "Вінніфрут" на
суму 7 066 190,00 грн., оскільки згідно із
звітом суб'єкта незалежної оціночної
дільності було визначено, що нове
виробничо-складське приміщення під
літерою "Ю" загальною площею 3028,3 кв.м. 2005
року будівництва, має ринкову вартість
у розмірі 8703689,00 гривень без ПДВ, а ціна
за оспорюваним правочином від 16.12.2008р.
цих же активів складає 1 637499,00 гривень
без ПДВ.

Оскаржуване судове рішення підлягає
скасуванню внаслідок порушення судом
норми матеріального права, яка
визначена ч.3 ст.215 ЦК України.

Пунктами 3.1.2, 4.1.5, 4.1.15 Іпотечного
договору від 06.09.2005р. №02-02/25з визначено
заборону вчинення ВАТ "Вінніфрут"
(відповідачем 2) юридично значимих дій з
іпотечним майном без погодження
позивача. За оспорюваним правочином
від 16.12.2008р. було відчужено частину
майнового комплексу, яка має спільні
огороджувальні та несучі конструкції з
іпотечним майном.

Пунктами 5.3.9 Кредитного договору від
06.09.2005р. №296, укладеного між позивачем і
відповідачем 2, було передбачено
заборону щодо здійснення відповідачем
2, без письмового погодження з
позивачем, дій спрямованих на
укладання договорів, за умовами яких
відповідач 2 повинен поділяти свої
прибутки з будь-якими третіми особами.

ВАТ "Вінніфрут" (відповідач 2), як
боржник, приховував достовірну
інформація про фінансовий стан та
надавав позивачу, як кредитору,
недостовірні дані фінансової
звітності за 2008 рік. При цьому, 16.12.2008
року вчинив оспорюваний правочини, за
якими здійснив продаж афілійованій
особі (відповідачу 1) за значно
заниженою вартістю нових виробничих
фондів. Відсутність у ВАТ "Вінніфрут"
(відповідача 2) виробничих фондів
створює умови неплатоспроможності
боржника.

У письмовому відзиві від 10.09.2014р. на
апеляційну скаргу відповідачі
заперечили проти її доводів, вважаючи
оскаржене рішення суду першої
інстанції законним та таким, що
відповідає дійсним обставинам справи,
з підстав викладених у відзиві.

Представником позивача (скаржника) в
судовому засіданні 17.09.2014 року подано
клопотання про залучення до розгляду
справи посадової особи Вінницького
обласного об'єднаного бюро технічної
інвентаризації для дачі пояснень з
питання наявності спільних
конструкцій, елементів
виробничо-складського приміщення під
літерою "Ю" з іншими будівлями, які
згідно договору №02-02/25з передані в
іпотеку.

Представник відповідачів в судовому
засіданні 17.09.2014 року щодо поданого
клопотання заперчила, зазначивши шо в
матеріалах справи є достатня кількість
належних доказів, які необхідні для
вирішення даного спору, а тому немає
необхідності викликати зазначену в
клопотанні посадову особу.

Господарський процесуальний кодекс
України визначає дії судді з
підготовки справи до розгляду, які
полягають у здійсненні певних заходів
і процесуальних дій, спрямованих на
правильне і своєчасне вирішення спору.
Суддя самостійно, на власний розсуд
визначає, які саме дії слід вчинити,
виходячи з конкретних обставин справи.

Здійснення всіх перелічених нормами
Господарського процесуального кодексу
України засобів не є обов'язковим.

Суд у процесі підготовки та розгляду
справи може вирішувати питання про
виклик посадових та інших осіб для дачі
пояснень по суті справи в порядку
статті 30 Господарського
процесуального кодексу України.

Зазначені особи повинні сприяти суду в
установленні обставин справи, метою
участі посадових осіб та інших
працівників підприємств, установ,
організацій є, зокрема, дослідження
наявних у справі доказів чи збирання
нових доказів, інших питань, що
виникають під час розгляду.

Отже, з наведеного випливає, що
посадові та інші особи викликаються
судом в судове засідання у разі
необхідності з'ясувати питання,
наявність відповіді на які може
вплинути на результати розгляду
справи.

Однак, скаржником не мотивовано, яким
чином пояснення посадової особи
Вінницького обласного об'єднаного бюро
технічної інвентаризації вплине на
розгляд спору, предметом якого є вимога
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу виробничо-складського
приміщення, означеного на плані
літерою "Ю" площею 3028,3 м2 укладеного
16.12.2008 року між ВАТ "Вінніфрут" та ТОВ
"Еко-СФера".

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
судова колегія відмовляє в задоволенні
клопотання позивача про залучення до
розгляду справи посадової особи
Вінницького обласного об'єднаного бюро
технічної інвентаризації для дачі
пояснень з питання наявності спільних
конструкцій, елементів
виробничо-складського приміщення під
літерою "Ю" з іншими будівлями, які
згідно договору №02-02/25з передані в
іпотеку.

Представник позивача (скаржника) в
судовому засіданні 17.09.2014р. підтримав
доводи апеляційної скарги та надав
пояснення на обґрунтування своєї
позиції. Вважає, що рішення суду першої
інстанції від 14.07.2014р. є незаконним та
необґрунтованим, таким, що прийняте з
порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому просить
його скасувати, а апеляційну скаргу -
задоволити.

Представник відповідачів в судовому
засіданні 17.09.2014р. заперечила проти
доводів апеляційної скарги та надала
пояснення на обґрунтування своєї
позиції. Вважає, що рішення суду першої
інстанції від 14.07.2014р. є законним та
обґрунтованим, таким, що прийняте з
дотриманням норм чинного
законодавства, а тому просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Відповідно до статті 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, заперечення на апеляційну
скаргу, дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскарженого
рішення, оцінивши висновки суду першої
інстанції на відповідність дійсним
обставинам справи, судова колегія
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області від 14.07.2014 року у справі №902/825/14
слід залишити без змін, апеляційну
скаргу - без задоволення, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
06.09.2005 року між АТ "Український
інноваційний банк" (Банк) та ВАТ
"Вінніфрут" (Позичальник) укладено
договір про відкриття відновлювальної
лінії (далі - Кредитний договір)
(а.с.31-35,т.1).

Відповідно до пункту 3.1. Кредитного
договору Банк надає Позичальнику
кредит на умовах відновлювальної
кредитної лінії на термін 60 місяців
окремими частинами ("траншами") в межах
максимального ліміту заборгованості
до 3 515 000 Євро відповідно до графіку
змін максимального ліміту
заборгованості.

06.09.2005 року між АТ "Український
інноваційний банк" (Іпотекодержатель)
та ВАТ "Вінніфрут" (Іпотекодавець)
укладено іпотечний договір №02-02/25з,
яким забезпечено вимоги за
вищевказаним кредитним договором (далі
- іпотечний договір) (а.с.90-92,т.1).

Згідно з пунктами 1.2., 2.1. іпотечного
договору, іпотекодавець з метою
забезпечення виконання передбачених
Кредитним договором зобов'язань
передає в іпотеку частину цілісного
майнового комплексу "Калинівський
завод фруктових концентратів", що
розміщений за адресою: Вінницька
область, м. Калинівка, вул. Фрунзе, 45.
Предмет іпотеки передається в іпотеку
разом з усіма його приналежностями без
випуску заставної.

Предмет іпотеки складається з частини
цілісного майнового комплексу
"Калинівський завод фруктових
концентратів", а саме: будівель, споруд
та обладнання, що розміщені за адресою:
Вінницька область, м. Калинівка, вул.
Фрунзе, 45, перелік яких визначений в
Додатку № 1 до іпотечного договору
(а.с.94-108,т.1).

16.12.2008 року між ВАТ "Вінніфрут"
(продавець) та ТОВ "Еко-СФера" (покупець)
укладено договір купівлі-продажу (далі
- договір купівлі-продажу) (а.с.21-22,т.1).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.3., 1.4.
договору купівлі-продажу продавець
передав, а покупець прийняв у власність
виробничо-складське приміщення,
означене на плані літерою "Ю" площею 3028,3
м2, яке становить 33/100 частини
виробничих будівель та споруд,
належних продавцю на праві власності
на виробничі будівлі та споруди, що
знаходяться за адресою: Вінницька
область, м. Калинівка, вул. Фрунзе, 45.

Виробничо-складське приміщення, яке
відчужується, належить продавцю на
праві власності.

Продавець гарантує, що на момент
укладання цього договору вказане майно
не перебуває під арештом чи забороною
відчуження, у заставі (в тому числі
податковій) не перебуває, не є внеском
до статутного фонду юридичних осіб,
судового спору щодо нього немає, від
прав третіх осіб воно вільне, відносно
нього не укладено будь-яких договорів
по відчуженню, воно не передане у найм
(оренду), тимчасове чи довічне
користування, як юридична адреса не
використовується, прав щодо
відчужуваного майна в третіх осіб
немає.

Згідно п. 2.1. договору купівлі-продажу
за домовленістю сторін продаж
зазначеного майна вчиняється за 1964998
грн 80 коп. Вартість продажу
виробничо-складського приміщення
визначена згідно звіту про експертну
оцінку виробничо-складського
приміщення від 13.11.2008 року, виконаної
ТОВ "ТриАлекс" та складає без
урахування ПДВ - 1 637 499 грн 00 коп., ПДВ -
327499 грн 80 коп. Таким чином загальна ціна
договору складає 1 964998 грн 80 коп. Згідно
довідки-характеристики, виданої КП
"Вінницьке обласне об'єднане бюро
технічної інвентаризації" 19.11.2008 року
за № 489, балансова вартість
відчужуваного майна складає 4 628160 грн 00
коп.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України (далі -ЦК
України) одним із способів захисту
судом цивільних прав та інтересів може
бути, зокрема, визнання правочину
недійсним.

Так, відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено,
що якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" (із змінами та
доповненнями) (далі - постанова Пленуму
ВСУ) судам необхідно враховувати, що
згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

За приписами абз. 4 п. 2.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
(із змінами та доповненнями) (далі -
постанова Пленуму ВГСУ), вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару (ст. 658 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України визначено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав.

Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України визначено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав.

Згідно іпотечного договору предметом
іпотеки є частина цілісного майнового
комплексу "Калинівський завод
фруктових концентратів", а саме:
будівлі, споруди та обладнання, що
розміщені за адресою: Вінницька
область, м. Калинівка, вул. Фрунзе, 45,
перелік яких визначений в Додатку №1 до
іпотечного договору (а.с.94-108,т.1).

Як вбачається з Додатку №1 до
іпотечного договору складське
приміщення (літера "Ю") площею 3,028,3 кв.м.
за адресою: м. Калинівка Вінницької
області, вул. Фрунзе, 45, відсутнє в
переліку об'єктів, які передані
позивачу в іпотеку.

Тоді як предметом договору
купівлі-продажу від 16.12.2008 року є
виробничо-складське приміщення (літера
"Ю") площею 3,028,3 кв.м. за адресою: м.
Калинівка Вінницької області, вул.
Фрунзе, 45, яке належить відповідачу на
праві власності.

Отже, належними доказами підтверджено
той факт, що на момент укладення
спірного договору купівлі-продажу
виробничо-складське приміщення
(предмет договору), яке відчужене
покупцю (відповідачу 2), належить на
праві власності продавцю (відповідачу
1) та не перебувало в іпотеці, а тому у
відповідача-1 не було обмежень щодо
реалізації правомочностей власника
відносно цього майна.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне відмітити, що позивач не
наділений суб'єктивним правом впливати
на реалізацію відповідачем 1
повноважень власника майна товариства,
яке не було передано у іпотеку.

Тобто, на момент укладення договору
купівлі-продажу від 16.12.2008 року, його
предмет відповідав вимогам
законодавства щодо прав власності та
відсутності заборон на його
відчуження.

Відсутність заборони відчуження
зазначеного майна підтверджується
витягом з Єдиного державного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна від 16.12.2008 року № 22048451, витягом з
Державного реєстру іпотеки від 16.12.2008
року № 22048518, виданими Майбородою Г. П.,
приватним нотаріусом Калинівського
районного нотаріального округу.

Таким чином, судова колегія прийшла до
висновку, що на момент вчинення
правочину - договору кіпівлі-продажу
виробничо-складського приміщення
(літера "Ю") площею 3,028,3 кв.м. за адресою:
м. Калинівка Вінницької області, вул.
Фрунзе, 45 від 16.12.2008р., він відповідав
вимогам статей 202, 203 та 215 ЦК України, а
тому відсутні правові підстави для
визнання останнього недійсним.

Поряд з цим, судова колегія вважаає за
необхідне відмітити, що абзацом 3
пункту 2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" визначено, що хоча
фактам, встановленим іншими судовими
рішеннями, крім зазначених у статті 35
ГПК, й не надано преюдиціального
значення для господарських судів, але
вони мають враховуватися судами у
розгляді справ з урахуванням загальних
правил статті 43 названого Кодексу щодо
оцінки доказів.

Так, рішенням господарського суду
Вінницької області від 15.05.2013 року у
справі №10/47/2012/5003, залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 16.07.2013 року, яка
залишена без змін постановою Вищого
господарського суду України від 25.02.2014
року, в позові Приватного акціонерного
товариства "Український інноваційний
банк" до Відкритого акціонерного
товариства "Вінніфрут" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Еко-Сфера"
про встанолення нікчемності договору
купівлі-продажувід 16.12.2008р., між ВАТ
"Вінніфрут" та ТОВ "Еко-Сфера" та
застосування наслідків його
недійсності, про визнання зазначеного
договору недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
встановлення зазначеного договору та
договору оренди № 27 від 01.04.2009 р.
укладеного між ВАТ "Вінніфрут" та ТОВ
"Екосфера" удаваним та визнати правочин
стосовно безоплатного відчудження
виробничо-складського приміщення
літери "Ю" недійсним, відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено,
що спірне виробничо-складське
приміщення (літера "Ю") площею 3,028,3 кв.м.
за адресою: м. Калинівка Вінницької
області, вул. Фрунзе, 45 не обтяжене
договором іпотеки.

Щодо тверджень скаржника про вчинення
юридично значимих дій з іпотечним
майном, то судова колегія не приймає їх
до уваги, оскільки наведеним вище
підтверджено, що відповідач 2 є
власником приміщення, яке було предмет
договору купівлі-продажу, який не було
предметом іпотеки, а отже останній мав
право розпоряджатись своїм майном на
власний розсуд. Крім того, норми
іпотечного договору не забороняють
відчужувати частину майнового
комплексу, яка має спільні
огороджувальні та несучі конструкції з
іпотечним майном. При цьому позивачем
не обгрунтовано, яким чином порушені
його права у зв'язку із зміною власника
виробничо-складське приміщення (літера
"Ю").

Також, не заслуговують на увагу доводи
скаржника відносно того, що відповідач
надав позивачу недостовірну
інформацію щодо фінансової звітності
за 2008р., оскільки такі обставини не
дають йому право звертатися з таким
позовом до суду.

Щодо посилань скаржника в своїй
апеляційній скарзі на пункт 5.3.9.
Кредитного договору від 06.09.2005р. №296,
укладеного між позивачем і
відповідачем 2, яким було передбачено
заборону щодо здійснення відповідачем
2, без письмового погодження з
позивачем, дій спрямованих на
укладення договорів, за умовами яких
відповідач 2 повинен поділяти свої
прибутки з будь-якими третіми особами,
то судова колегія також не приймає їх
до уваги, оскільки судом першої
інстанції цілком вірно було
встановлено, що за умовами
оскаржуваної угоди відповідач не
повинен поділяти свої прибутки з
будь-якими третіми особами. В
апеляційній скарзі жодних
аргументувань на спростування
вказаного висновку суду першої
інстанції скаржником не наведено.

Стосовно доводів скаржника про
застосування ст. 233 ЦК України, то
судова колегія зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 233 ЦК України,
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Пунктом 3.10. Постанови Пленуму Вищого
Господарського суду України №11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" (із змінами та
доповненнями) (далі - Постанова Пленуму)
визначено, що у вирішенні спорів про
визнання правочинів недійсними на
підставі статей 230 - 233 ЦК України
господарські суди повинні мати на
увазі, що відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 ЦК України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах (зокрема, реалізації за низьку
оплату майна, що має значну цінність),
під впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 6
листопада 2009 року N 9, правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Однак, позивачем не доведено належними
та допустимими доказами факту вчинення
відповідачем 2 оскарженого правочину
на вкрай невигідних для себе умовах чи
під впливом тяжкої для нього обставини,
а тому судом не приймаються до уваги
твердження скаржника про необхідність
застосування у даному випадку ст. 233 ЦК
України.

Поряд з цим, судова колегія вважає за
необхідне відмітити, що позивачем
(скаржником) не надано суду доказів про
те, що вартість виробничо-складського
приміщення під літерою "Ю", в тому стані,
в якому воно продавалось була більшою,
а тому доводи скаржника щодо заниження
ціни виробничо-складського приміщення
під літерою "Ю", яке було предметом
оскарженого договору, не примаються
судом до уваги як безпідставні та
необгрунтовані.

З огляду на зазначені правові
положення та встановлені обставини
справи апеляційний господарський суд
вважає, що доводи, викладені позивачем
в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються зібраними по справі
доказами і не відповідають вимогам
діючого законодавства, що регулює дані
правовідносини.

Пунктом 10 Постанови Пленуму
передбачено, що у силу припису статті 204
ЦК України правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача, тощо.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія дійшла до висновку, що оскільки
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження факту порушення
відповідачем норм чинного на момент
укладення спірного договору
купівлі-продажу законодавства, що
регулюють правовідносини, які виникли
між сторонами, а тому відсутні правові
підстави для визнання оспорюваного
договору купівлі-продажу недійсним.

З огляду на викладене, доводи
скаржника, зазначені в апеляційній
скарзі, апеляційним судом не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст.104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його необхідно
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 14.07.2014 року по
справі №902/825/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу позивача Публічного
акціонерного товариства "Український
інноваційний банк" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3. Справу повернути до господарського
суду Вінницької області.

Головуючий суддя
Гудак А.В.

Суддя
Сініцина Л.М.

Суддя
Олексюк Г.Є.