м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14829/14 17.09.14

За позовом Державного підприємства
«Національна атомна енергогенеруюча
компанія «Енергоатом» в особі
Відокремленого підрозділу «Запорізька
атомна електрична станція»

до Державної інспекції
ядерного регулювання України

про стягнення 1 071,54 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Павленко С.С. -
представник за довіреністю від 24.03.14

від відповідача Малощак С.В.-
представник за довіреністю № 09-10/5234 від
12.08.14

В судовому засіданні 17.09.2014 в порядку
ст. 85 ГПК України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Державного підприємства «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом» в особі Відокремленого
підрозділу «Запорізька атомна
електрична станція» до Державної
інспекції ядерного регулювання
України про стягнення 1 071,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 29.05.2013 року між сторонами
було укладено договір про надання
послуг лікувально-профілактичного
харчування та відшкодування витрат за
надання лікувально-профілактичного
харчування № 75/02-13, відповідно до умов
якого позивач як виконавець
зобов'язався надавати послуги з
лікувально-профілактичного
харчування, а відповідач як замовник -
оплатити надані послуги та
відшкодувати витрати за надання цих
послуг.

За доводами позивача на виконання умов
договору позивачем було надано послуги
за грудень 2013 року на суму 6 453,81 грн,з
терміном оплати 31.01.2014 р., про що складно
відповідний акт № 1/12-ЛПП від 08.01.2014р.
Вказані послуги були оплачені
відповідачем лише 05.06.2014 р. на суму 6 448,21
грн та 18.06.2014р. на суму 5,60 грн. відтак,
оскільки відповідачем було
прострочено виконання зобов'язань щодо
вчасності оплати за отримані послуги,
позивач з посилання на п. 3.1. договору
ст.. 625 ЦК України просить суд стягнути з
відповідача пеню у розмірі 339,17 грн, 3%
річних у розмірі 65,78 грн та інфляційні
втрати у розмірі 666,59 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 22.08.2014 порушено провадження у
справі № 910/14829/14 за вказаною позовною
заявою та призначено розгляд справи в
судовому засіданні на 13.08.2014.

У судове засідання, призначене на
13.08.2014, з'явилися представники
позивача та відповідача, вимоги ухвали
суду виконали та заявили усне
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з можливим мирним
врегулюванням спору.

У судовому засіданні було оголошено
перерву до 17.09.2014.

У судовому засіданні 17.09.2014 представник
позивача позовні вимоги підтримала та
просила суд задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечувала з підстав наведених у
відзиві, зазначивши, що відповідачем
було невчасно виконано зобов'язання за
договором з незалежних від нього
обставин, оскільки при реєстрації
зобов'язань за актом № 1/12-ЛПП від
08.01.2014р. виникли складнощі в державній
казначейській службі України, що
пов'язані із розмежування бюджетних
періодів. Крім цього, відповідач
просить зменшити період нарахування
штрафних санкцій починаючи з 18.03.2014 р.,
оскільки кошторис на 2014 рік Державній
інспекції ядерного регулювання
України був затверджений 20.02.2014 р.,
погоджений Мінфіном 12.03.2014 та
зареєстрований в державній
казначейській службі України 17.03.2014 р.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив:

19 травня 2013 року між Державним
підприємством «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
в особі Відокремленого підрозділу
«Запорізька атомна електрична
станція» (надалі - позивач, виконавець)
та Державною інспекцією ядерного
регулювання України (надалі -
відповідач, замовник) було укладено
договір № 72/02-13 про надання послуг
лікувально-профілактичного харчування
та відшкодування витрат за надання
лікувально-профілактичного харчування
(надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець
приймає на себе зобов'язання
забезпечувати (організовувати) надання
лікувально-профілактичного харчування
державним інспекторам Державної
інспекції з ядерної безпеки на
Запорізькій АЕС замовника, а замовник
зобов'язується щомісячно оплачувати
надані послуги та відшкодовувати
виконавцю витрати на
лікувально-профілактичного
харчування.

Загальна вартість договору становить 64
893,27 грн, в т.ч. ПДВ. (п. 2.1. договору).

Згідно з п. 2.2. договору за надання
послуг лікувально-профілактичного
харчування замовник щомісячно, після
закінчення місяця, в якому надавалися
послуги, відшкодовує виконавцю
вартість фактично отриманих талонів та
витрати з організації
лікувально-профілактичного
харчування, а також сплачує за послуги
з організації
лікувально-профілактичного харчування
та друку бланків талонів шляхом
перерахування коштів на рахунок
виконавця згідно з підписаними обома
сторонами актами наданих послуг до
останнього числа місяця, наступного за
звітним.

Відповідно до п. 3.1. договору за
невиконання обов'язків по даному
договору виконавець та замовник несуть
майнову відповідальність згідно з
чинним законодавством.

За доводами позивача, що
підтверджується матеріалами справи, на
виконання умов договору позивачем у
грудні 2014 року було надано відповідачу
послуги на загальну суму 6 453,81 грн, про
що складено та підписано сторонами акт
№ 1/12-ЛПП від 08.01.2014 р. відтак, за
твердженням позивача, з урахуванням
умов п. 2.2. договору, відповідач повинен
був оплатити такі послуги до 31.01.2014 р.
включно. Оскільки, відповідачем
послуги за договором було оплачено
лише 05.06.2014 р. на суму 6 448,21 грн та
18.06.2014р. на суму 5,60 грн., тобто з
простроченням, позивач просить суд
стягнути з відповідача пеню у розмірі
339,17 грн, 3% річних у розмірі 65,78 грн та
інфляційні втрати у розмірі 666,59 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом, або не випливає із
суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Цивільного
Кодексу України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України. Так,
відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України встановлено, що в силу
зобов'язання одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського
кодексу України відносини
підприємства з іншими
підприємствами, організаціями і
громадянами в усіх сферах
господарської діяльності здійснюються
на основі договорів.

За своєю правовою природою договір №
72/02-13 від 19.05.2013 р. є договором про
надання послуг.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 903 ЦК України, якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

У відповідності до п. 4.1. договору за
надання послуг
лікувально-профілактичного харчування
замовник щомісячно, після закінчення
місяця, в якому надавалися послуги,
відшкодовує виконавцю вартість
фактично отриманих талонів та витрати
з організації
лікувально-профілактичного
харчування, а також сплачує за послуги
з організації
лікувально-профілактичного харчування
та друку бланків талонів шляхом
перерахування коштів на рахунок
виконавця згідно з підписаними обома
сторонами актами наданих послуг до
останнього числа місяця, наступного за
звітним.

Як свідчать матеріали справи та
підтверджується сторонами на
виконання умов договору сторонами було
підписано та скріплено печатками акт №
1/12-ЛПП від 08.01.2014 р. про надання послуг з
організації
лікувально-профілактичного харчування
на суму 6 453,81 грн за грудень 2013 року.
Відтак, з урахуванням приписів п.2.2.
договору, у відповідача виник обов'язав
оплати послуги за актом № 1/12-ЛПП від
08.01.2014 р. до 31.01.2014 р. включно.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він
не приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Як слідує з матеріалів справи,
відповідачем було прострочено
виконання зобов'язання за договором,
оскільки послуги за актом № 1/12-ЛПП від
08.01.2014 р. оплачені ним лише 05.06.2014 р. на
суму 6 448,21 грн та 18.06.2014р. на суму 5,60 грн.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено що, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є
вчинене ним правопорушення у
сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними
санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про
зменшення розміру неустойки,
встановленого актом цивільного
законодавства, крім випадків
передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують
на користь

одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
встановлює, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Судом приймається до уваги, що
несвоєчасність відповідача зі сплати
за надані послуги виникла через
об'єктивні обставини, незалежних від
відповідача, оскільки при реєстрації
зобов'язань за актом № 1/12-ЛПП від
08.01.2014р. виникли складнощі в державній
казначейській службі України, що
пов'язані із розмежування бюджетних
періодів.

Крім того, відповідач докладав всіх
залежних від нього зусиль для
вирішення та врегулювання питання щодо
вчасного здійснення платежів (в тому
числі звертався з відповідними листами
до кредитора).

Таким чином, враховуючи вищевказані
обставини, керуючись п. 6 ч. 1 ст. 3
Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 233
Господарського кодексу України, п. 3
ст. 83 Господарського процесуального
кодексу України, суд вважає за
необхідне реалізувати надане йому
право та зменшити розмір пені, що
підлягають стягненню з відповідача до
1,00 грн. В іншій частині позовних вимог
щодо стягнення пені суд відмовляє.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

За таких обставин, враховуючи норми ст.
625 Цивільного кодексу України, суд
приходить до висновку про необхідність
задоволення вимог позивача щодо
стягнення з відповідача 3 % річних у
розмірі 65,78 грн та інфляційні втрати у
розмірі 666,59 грн, згідно обґрунтованого
розрахунку, що наданий позивачем.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
сторін пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. При цьому
суд відзначає, що судовий збір у разі
зменшення судом розміру неустойки
покладається на відповідача повністю,
без урахування зменшення неустойки
(абзац 4 п. 3.17.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції").

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, Господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Державної інспекції
ядерного регулювання України (01011, м.
Київ, вул.. Арсенальна, буд. 9/11,
ідентифікаційний код 21721086) на користь
Державного підприємства «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом» в особі Відокремленого
підрозділу «Запорізька атомна
електрична станція» (71504, Запорізька
область м. Енергодар, вул.. Промислова,
буд. 133, ідентифікаційний код 19355964) пеню
у розмірі 1 (одну) грн, 00 коп., 3 % річних у
розмірі 65 (шістдесят п'ять) грн 78 коп.,
інфляційні втрати у розмірі 666 (шістсот
шістдесят шість) грн 59 коп. та витрати
по сплаті судового збору розмірі 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.09.2014 р.

Суддя

Пукшин Л.Г.