ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2014 р.
Справа № 917/709/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя
Медуниця О.Є., суддя Сіверін В.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача- не з'явився,

відповідача - Устінова І.Б. (довіреність
№01-11/4204 від 03.04.2014 року); Ставицька І.Б.
(довіреність №01-11/4202 від 03.04.2014 року),

розглянувши апеляційну скаргу
відповідача (вх. №1776П/1-38) на рішення
господарського суду Полтавської
області від 10.06.2014 року

за позовом Комунального підприємства
"Благоустрій Кременчука", м.Кременчук

до Публічного акціонерного товариства
"Полтаваобленерго", м.Полтава

про стягнення 1079687,61 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, КП "Благоустрій Кременчука"
звернувся до господарського суду
Полтавської області із позовом про
стягнення з відповідача 1079687,61 грн.
заборгованості.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 10.06.2014 р. по
справі № 917/709/14 (суддя Ківшик О.В.) позов
задоволено.

Відповідач не погодився з зазначеним
рішенням суду першої інстанції,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення скасувати в частині стягнення
пені в розмірі 14666,73 грн. та 3% річних в
сумі 4688,15 грн. та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову в
цій частині; зменшити розмір пені до 100
грн.

Позивач надав відзив на апеляційну
скаргу, в якому зазначає, зокрема, що
предмет та підстава позову під час
розгляду справи не змінювались,
оскільки предметом спору є стягнення
заборгованості за договором оренди (з
урахуванням штрафних санкцій).

В судове засідання 11.09.2014 року позивач
не з'явився, однак надав суду
клопотання (вх.№7593) про розгляд справи
за відсутності його представника.

Враховуючи, що позивач належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання, колегія суддів вважає
можливим розглядати справу за його
відсутності за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення відповідача,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

01.03.2001 року між Міським комунальним
підприємством "Кременчукенерго" (далі -
орендодавець) та Публічним акціонерним
товариством "Полтаобленерго" (далі -
орендар) було укладено Договір № 291
оренди індивідуально визначеного
майна, що належить до комунальної
власності (а.с.10 т.1).

Відповідно до п.1.1 договору
орендодавець передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
окреме індивідуально визначене майно
згідно з додатком, що знаходиться на
балансі міського комунального
підприємства "Благоустрій Кременчука"
вартість якого становить за експертною
оцінкою 23 139 188,00 грн. Майно передається
в оренду з метою забезпечення
належного утримання та ефективної
експлуатації об'єкта оренди,
забезпечення безперебійного надання
послуг по тепло - та водопостачанню на
необхідному рівні та необхідної якості
бюджетним організаціям та населенню
міста, погашення заборгованості
міського бюджету за теплову енергію.

Договір укладено строком на 25 років, що
діє з 01.03.2001 р. до 01.03.2026 р. включно (п. 10.1
Договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що
орендна плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати,
затвердженої Кабінетом Міністрів
України, і становить без ПДВ за базовий
місяць розрахунку (останній місяць, за
який є інформація про індекс інфляції
січень 2001 року - 38 565,30 грн.

Орендна плата перераховується до
міського бюджету щомісячно, не пізніше
12-го числа наступного місяця за звітним
кварталом і направляється орендодавцю
на погашення різниці в тарифах (п. 3.3
договору).

22.03.2001 р. сторони підписали акти
приймання-передачі основних засобів в
оренду, згідно рішення міськвиконкому
№396 від 02.03.2001 р., відповідно до яких
міське комунальне підприємство
"Кременчукенерго" передало, а
відповідач прийняв в строкове платне
користування тепломережі, бойлерні та
транспортні засоби (а.с. 53-64 т.1).

01.06.2011 р. сторони уклали додаткову угоду
до договору №291 відповідно до якої
орендодавець додатково до
орендованого майна, визначеного в
розділі 1 Договору передає, а орендар
приймає у строкове платне користування
індивідуально визначене (нерухоме)
майно згідно з Актом прийму-передачі в
оренду основних засобів, відповідно до
договору оренди № 291 від 01.03.2001 р.,
експертна вартість якого становить 2 446
280 грн. (а.с.19 т.1).

01.06.2011 р. сторони підписали акт
прийому-передачі основних засобів в
оренду за укладеною між сторонами
Додатковою угодою від 01.06.2011 р. та
рішень Кременчуцької міської ради,
відповідно до якого позивач передав, а
відповідач прийняв в строкове платне
користування тепломережі (а.с.65 т.1).

Як зазначає позивач, відповідач свої
зобов'язання за укладеним договором
виконував неналежним чином, а саме
орендну плату за січень 2014 року
сплатив лише 06.03.2014 року, що
підтверджується банківською випискою
(а.с.20 т.1); орендну плату за лютий 2014
року, за березень 2014 року та за квітень
2014 року відповідач сплатив 23.05.2014 року,
що підтверджується банківською
випискою (а.с.186 т.1).

Позивач звернувся до суду з позовом (з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог № 411/10 від 28.05.2014 р. ) про
стягнення з відповідача 35 900,48 грн. пені
та 12 911,47 грн. три проценти річних за
прострочення сплати орендної плати з
січня 2014 року по квітень 2014 року.

Судова колегія приймає до уваги
наступне.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено те, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі
сплачувати орендну плату встановлені
частиною 2 статті 285 Господарського
кодексу України.

Відповідно до п.5.4 договору оренди
відповідач зобов'язався своєчасно та в
повному обсязі сплачувати орендну
плату.

Відповідно до п.3.3 договору оренди
орендна плата перераховується до
міського бюджету щомісячно, не пізніше
12-го числа наступного місяця за звітним
кварталом і направляється орендодавцю
на погашення різниці в тарифах.

Таким чином, орендну плату за січень 2014
року відповідач повинен був сплатити
до 12.02.2014 року.

Однак, відповідач в порушення умов
договору, орендну плату за січень 2014
року в розмірі 1059496,34 грн. сплатив лише
06.03.2014 року, що підтверджується
банківською випискою від 06.03.2014 року
(а.с.20 т.1).

07.03.2014 року позивач направив на адресу
відповідача розрахунок орендної плати
за лютий 2014 року, акт здачі приймання
робіт від 28.02.2014 року, рахунок-фактуру
№БК-0000039 від 28.02.2014 року та податкову
накладну для сплати орендного платежу
за лютий 2014 року в розмірі 1065853,32 грн.
(а.с.21-24 т.1).

Матеріали справи містять докази
направлення на адресу відповідача
вказаних документів (а.с.25-26 т.1).

Однак, відповідач, в порушення умов
договору (а саме п.3.3), орендну плату за
лютий 2014 року в розмірі 1065853,32 грн.
сплатив лише 23.05.2014 року, про що
свідчить банківська виписка від 23.05.2014
року (а.с.185 т.1).

Розрахунок орендної плати за березень
2014 року, акт здачі-приймання робіт від
31.03.2014 року, рахунок-фактуру №БК-0000068
від 31.03.2014 року, податкову накладну
позивач направив на адресу відповідача
09.04.2014 року.

Однак, відповідач просторочив сплату
орендного платежу за березень 2014 року
та здійснив оплату 23.05.2014 року, що
підтверджується банківською випискою
від 23.05.2014 року (а.с.185 т.1).

07.05.2014 року позивач направив на адресу
відповідача розрахунок орендної плати
за квітень 2014 року, акт здачі приймання
робіт від 30.04.2014 року, рахунок-фактуру
№БК-0000096 від 30.04.2014 року та податкову
накладну для сплати орендного платежу
за квітень 2014 року в розмірі 1125249,06 грн.
(а.с.163-166 т.1).

Відповідачем орендна плата за квітень
2014 року була сплачена лише 23.05.2014 року,
про що свідчить банківська виписка від
23.05.2014 року, тобто з порушення строків
оплати, передбачених договором оренди.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідач неналежним
чином виконував умови укладеного
договору та несвоєчасно здійснював
орендні платежі.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (частина 1 статті 612 ЦК
України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до п.4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань, сплата трьох
процентів річних від простроченої суми
(якщо інший їх розмір не встановлений
договором або законом), так само як й
інфляційні нарахування, не мають
характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові.

Відповідно до п.91 договору, за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язань за договором сторони
несуть відповідальність згідно з
чинним законодавством України.

Отже, за наявності встановленого факту
прострочення відповідачем грошового
зобов'язання, судом першої інстанції
правомірно задоволено позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача 3%
річних в розмірі 12911,47 грн. за період з
13.02.2014 року по 23.05.2014 року (з урахуванням
моменту виникнення у відповідача
зобов'язань щодо кожного окремого
орендного платежу).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
611 ЦК України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3.5 Договору сторони узгодили,
що якщо орендна плата, перерахована
несвоєчасно або не у повному обсязі,
підлягає індексації і стягується до
бюджету відповідно до чинного
законодавства України, з урахуванням
пені в розмірі однієї облікової ставки
НБУ на дату нарахування пені від суми
заборгованості, з урахуванням
індексації, за кожний день
прострочення, включаючи день оплати.

Отже, стягнення пені у разі неналежного
виконання взятих на себе зобов'язань
покупця передбачено умовами
укладеного сторонами договору та
узгоджується з приписами чинного
законодавства.

Враховуючи невиконання відповідачем
умов договору щодо повної та
своєчасної сплати орендної плати за
договором оренди, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо правомірності
нарахуванням пені.

Позивачем надано суду розрахунок пені
(а.с.182 т.1):

за період з 13.02.2014 року по 06.03.2014 року,
яку нараховано за прострочення
відповідачем сплати орендного платежу
за січень 2014 року, в розмірі 4150,90 грн.

за період з 13.03.2014 року по 23.05.2014 року,
яку нараховано за прострочення
відповідачем сплати орендного платежу
за лютий 2014 року, в розмірі 17082,85 грн.

за період з 13.04.2014 року по 23.05.2014 року,
яку нараховано за прострочення
відповідачем сплати орендного платежу
за березень 2014 року, в розмірі 11445,13 грн.

за період з 13.05.2014 року по 23.05.2014 року,
яку нараховано за прострочення
відповідачем сплати орендного платежу
за квітень 2014 року, в розмірі 3221,60 грн.

Судова колегія вважає, що розрахунок
пені є вірним, таким, що відповідає
умовам договору та Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань».

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач заявив
клопотання №01-11/7512 від 06.06.2014 рок про
зменшення розміру штрафних санкцій до
100 грн. у зв'язку із скрутним
матеріальним становищем підприємства
відповідача. В обґрунтування
клопотання відповідач зазначив, що
скрутний матеріальний стан
відповідача виник з об'єктивних причин:
невідповідність тарифів на послуги
теплопостачання їх собівартості, а
також несвоєчасна оплата населенням та
бюджетними установами заборгованості
за теплопостачання.

Господарський суд Полтавської області
дійшов висновку про відсутність
виняткових обставин, які можуть бути
підставою для зменшення розміру
штрафних санкцій та відмовив
відповідачу в задоволенні вказаного
клопотання.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначає про те, що суд першої
інстанції неправомірно відмовив
відповідачу в задоволенні
вищевказаного клопотання та не повно
дослідив матеріальні інтереси сторін,
їх фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні
заборгованості.

З цього приводу судова колегія
зазначає наступне.

Частиною 2 статті 218 Господарського
кодексу України встановлено,що учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення. У разі
якщо інше не передбачено законом або
договором, суб'єкт господарювання за
порушення господарського зобов'язання
несе господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1
ст.625 Цивільного кодексу України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
через відсутність у нього необхідних
коштів, оскільки згадане правило
обумовлене замінністю грошей як їх
юридичною властивістю. Тому у випадках
порушення грошового зобов'язання суди
не повинні приймати доводи боржника з
посилання на неможливість виконання
грошового зобов'язання через
відсутність необхідних коштів або на
відсутність вини (п.1.10 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013
року).

Таким чином, відсутність у відповідача
необхідних коштів, в тому числі у
зв'язку з скрутним фінансовим станом,
не є надзвичайними чи невідворотними
обставинами та не звільняють ПАТ
«Полтаваобленерго» від
відповідальності у відповідності до
частини 2 статті 617 Цивільного кодексу
України та частини 2 статті 218
Господарського кодексу України.

Крім того, стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Таким чином, необхідність використання
права на зменшення розміру штрафних
санкцій так розмір, до якого вони
підлягають зменшенню, закон відносить
на розсуд суду.

На підставі аналізу поданих доказів
першої інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав для використання
такого права суду.

Колегія суддів вважає такий висновок
правомірним, тому доводи апеляційної
скарги відповідача є безпідставними та
необґрунтованими.

В апеляційній скарзі відповідач також
зазначає, що в заяві про зменшення
позовних вимог №411/10 від 23.05.2014 року
позивач заявив додаткові позовні
вимоги в частині стягнення пені та 3%
річних за прострочення сплати орендних
платежів за березень 2014 року та
квітень 2014 року, чим, фактично, на думку
відповідача, змінив предмет позову.

З цього приводу колегія суддів
зазначає наступне.

Відповідно до ст.22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі..зменшити розмір позовних вимог.
До початку розгляду господарським
судом справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Згідно п.3.10 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», передбачені
частиною четвертою статті 22 ГПК права
позивача збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитись від позову
можуть бути реалізовані до прийняття
рішення судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві.

Як свідчать матеріали справи,
звертаючись до суду першої інстанції з
позовом, позивач просив суд стягнути з
відповідача суму заборгованості з
орендної плати за лютий 2014 року - 1065853,32
грн., пеню та 3% річних за прострочення
сплати орендної плати за січень 2014 року
та лютий 2014 року - 13834,29 грн.

28.05.2014 року позивач надав суду першої
інстанції заяву про збільшення
позовних вимог №398/10 від 23.05.2014 року, в
якій просив суд стягнути з відповідача
суму заборгованості з орендної плати
за лютий 2014 року, березень 2014 року та
квітень 2014 року - 3280404,47 грн., пеню та 3%
річних за прострочення сплати орендних
платежів з січня 2014 року по квітень 2014
року - 48811,95 грн. (а.с.157 т.1).

23.05.2014 року відповідач в добровільному
порядку сплатив заборгованість з
орендної плати за лютий-квітень 2014 року
в сумі 3280404,47 грн.

У зв'язку із сплатою відповідачем
заборгованості, 02.06.2014 року позивач
надав суду першої інстанції заяву про
зменшення позовних вимог №411/10 від
28.05.2014 року, в якій позивач просить суд
стягнути з відповідача пеню за
прострочення сплати орендної плати за
січень-квітень 2014 року в розмірі 35900,48
грн. та 3% річних за прострочення сплати
заборгованості з орендної плати за
січень-квітень 2014 року в розмірі 12911,47
грн. (а.с.181 т.1).

Таким чином, позивач скористався
своїм правом на зменшення розміру
позовних вимог, а саме змінив
кількісний показник, в яких
виражається позовна вимога.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на зміну предмету позову не
приймається до уваги колегією суддів,
виходячи з наступного.

В п.3.12 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» зазначено, що під
предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу. Відтак зміна
предмета позову означає зміну вимоги, з
якою позивач звернувся до відповідача,
а зміна підстав позову - це зміна
обставин, на яких ґрунтується вимога
позивача.

Як свідчать матеріали справи,
предметом спору є стягнення
заборгованості та штрафних санкцій за
договором оренди №291 від 01.03.2001 року.

Колегія суддів дійшла висновку, що
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача не змінилась, а отже не
змінився і предмет позову КП
«Благоустрій Кременчука» під час
розгляду справи.

Крім того, підстави позову залишились
незмінними, оскільки не змінились
обставини, на яких ґрунтується вимога
позивача.

Таким чином, доводи відповідача про
зміну предмету позову є безпідставними
та не приймаються до уваги колегією
суддів.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків господарського
суду Полтавської області.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Полтавської
області від 10.06.2014 року у справі № 917/709/14
прийняте при належному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи
та у відповідності до норм
матеріального і процесуального права і
підстави для його скасування відсутні,
в зв'язку з чим, апеляційна скарга
відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 10.06.2014 року у
справі № 917/709/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її підписання і може бути оскаржена
протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови по справі №
917/709/14 підписано 16.09.2014 року

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Медуниця О.Є.

Суддя
Сіверін В.І.