КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2014 р. Справа№ 911/1953/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання
Марчуку О.Л.,

за участю представників сторін згідно
протоколу судового засідання від 20.08.2014
року,

розглянувши матеріали апеляційної
скарги

комунального підприємства теплових
мереж "Бориспільтепломережа"

на рішення господарського суду
Київської області від 26.06.2014 року

у справі №911/1953/14 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"

до комунального підприємства теплових
мереж "Бориспільтепломережа"

про стягнення 28 550,97 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 26.06.2014 року у
справі №911/1953/14 позов задоволено
повністю. Вирішено стягнути з КП
теплових мереж «Бориспільтепломережа»
на користь ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України» 28 550,97 грн. 3% річних
та 1 827,00 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням,
відповідач подав до Київського
апеляційного господарського суду
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду Київської
області від 26.06.2014 року у справі №911/1953/14
повністю та прийняти нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог відмовити
в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014 року у
справі №911/1953/14 апеляційну скаргу КП
теплових мереж «Бориспільтепломережа»
прийнято до провадження та призначено
розгляд справи за участю уповноважених
представників сторін.

Представник відповідача у судовому
засіданні 20.08.2014 року надав пояснення,
якими підтримав доводи викладені в
апеляційній скарзі та просив скаргу
задовольнити. Представник позивача у
судовому засіданні 20.08.2014 року надав
пояснення, якими заперечив проти
доводів викладених в апеляційній
скарзі та просив скаргу залишити без
задоволення.

Перевіривши матеріали справи,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 20.12.2010 року між ДК
«Газ України» НАК «Нафтогаз України»
(далі - постачальник) та КП теплових
мереж «Бориспільтепломережа» (далі -
покупець) було укладено договір про
закупівлю природного газу за державні
кошти за №06/10-2278ТЕ-17.

У зв'язку із неналежним, несвоєчасним
та неповним виконанням КП теплових
мереж «Бориспільтепломережа» взятого
на себе грошового зобов'язання щодо
оплати вартості отриманого природного
газу згідно договору №06/10-2278ТЕ-17 від
20.12.2010 року, ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України» у серпні 2012 року
звернулася до господарського суду
Київської області з позовною заявою
про стягнення із КП теплових мереж
«Бориспільтепломережа» суми
заборгованості та штрафних санкцій
згідно договору.

Рішенням господарського суду
Київської області у справі №16/079-12/23 від
24.10.2012 року позовні вимоги ДК «Газ
України» НАК «Нафтогаз України» до КП
теплових мереж «Бориспільтепломережа»
були задоволені частково. Вирішено
стягнути з відповідача на користь
позивача 2 605 230,09 грн. заборгованості, 97
839,42 грн. пені, 50 230,89 грн. інфляційних
втрат, 65 956,79 грн. 3% річних та 58 342,00
судового збору.

На виконання даного рішення
господарським судом Київської області
видано наказ від 12.11.2012 року.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідачем погашено борг
наступним чином: 26.11.2012 року на суму 382
500,00 грн.; 21.12.2012 року на суму 2 222 730,09 грн.,
01.10.2013 року на суму 97 839,42 грн. у зв'язку з
чим рішення господарського суду
Київської області у справі №16/079-12/23 від
24.10.2012 року та зобов'язання за договором
№06/10-2278ТЕ-17 про закупівлю природного
газу за державні кошти від 20.12.2010 року
виконано тільки 01.10.2013 року.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Враховуючи вищевикладене, судом першої
інстанції вірно встановлено, що чинне
законодавство України не пов'язує
припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження з
його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків.

Згідно з п. 9 оглядового листа Вищого
господарського суду України від 29.04.2013
року за №01-06/767/2013 «Про деякі питання
практики застосування господарськими
судами законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначено, що
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін
договору, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою ст. 625
Цивільного кодексу України.

Отже, оскільки відповідачем не
виконано належним чином покладені на
нього грошові зобов'язання,
встановлені рішенням господарського
суду у справі №16/079-12/23 від 24.10.2012 року,
позивач звернувся з позовом до суду про
стягнення з відповідача 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України визначено, що боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

За змістом ст.ст. 598 - 609 Цивільного
кодексу України рішення суду про
стягнення боргу не є підставою для
припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, як вірно встановлено судом
першої інстанції, наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України.

Стягнення 3% річних та збитків від
інфляції є самостійним способом
захисту цивільних прав і забезпечення
виконання цивільних зобов'язань, що
може реалізуватись шляхом подання
окремого позову, не пов'язаного з
позовом про стягнення боргу.

Відповідно до п. 7.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року за №14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» встановлено, що
за відсутності інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання, в
тому числі й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(ст. 599 Цивільного кодексу України). Саме
лише прийняття господарським судом
рішення про задоволення вимог
кредитора, якщо таке рішення не
виконано в установленому законом
порядку, не припиняє зобов'язальних
відносин сторін і не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України сум. Отже, якщо судове
рішення про стягнення з боржника
коштів фактично не виконано, кредитор
вправі вимагати стягнення з нього в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних аж до
повного виконання грошового
зобов'язання.

Таким чином, враховуючи все
вищевикладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про наявність підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача 3% річних у розмірі 28 550,97 грн.

Доводи скаржника з приводу того, що
дана заборгованість виникла не з його
вини, а тому наявні підстави для
звільнення відповідача від сплати 3%
річних, колегією суддів відхиляються,
оскільки рішенням господарського суду
Київської області у справі №16/079-12/23 від
24.10.2012 року встановлено обов'язок
апелянта щодо сплати 3% річних.

В силу ч. 5 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України факти,
які відповідно до закону вважаються
встановленими, не доводяться при
розгляді справи. Таке припущення може
бути спростовано в загальному порядку.

При цьому, слід зазначити, що умовами
укладеного між сторонами договору та
чинними нормами законодавства не
передбачено підстав звільнення
боржника від обов'язку виконувати
умови вказаного вище зобов'язання у
зв'язку із невідшкодуванням іншою
особою суми грошових коштів у вигляді
різниці в тарифах.

Згідно з ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань
надати їм перевагу над встановленими
судом першої інстанції обставинами, та
переоцінити ці обставини, що не впливає
на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією
встановлено відсутність належних
доказів щодо обставин, передбачених ст.
104 Господарського процесуального
кодексу України, які підтверджували б
наявність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку про те, що рішення
господарського суду Київської області
від 26.06.2014 року у справі №911/1953/14
відповідає обставинам справи, є
законним та обгрунтованим, а тому не
підлягає скасуванню. У зв'язку з цим
апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу комунального
підприємства теплових мереж
"Бориспільтепломережа" на рішення
господарського суду Київської області
від 26.06.2014 року у справі №911/1953/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Київської області від 26.06.2014 року у
справі №911/1953/14 залишити без змін.

3. Справу №911/1953/14 повернути до
господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного
господарського суду набирає законної
сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено протягом 20 днів до Вищого
господарського суду України у порядку,
передбаченому ст. 109 Господарського
процесуального кодексу України.

Головуючий суддя
Р.В. Федорчук

Судді
О.І. Лобань

А.Г. Майданевич