ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2014 р.
Справа №917/1606/14

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, юридична адреса: АДРЕСА_1;
поштова адреса: АДРЕСА_4

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_2

про стягнення заборгованості в сумі 16
763,98 грн.

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3, дов. 179 від 22.01.2014
року

від відповідача: відсутні

У судовому засіданні 16.09.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення та повідомлено дату
складання повного тексту рішення
згідно ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача на
користь позивача заборгованості в сумі
16 763,98 грн. за договором поставки №89/13
від 05.02.2013 року з яких: 1500,23 грн. -
заборгованість за поставлений товар,
81,17 грн. - пеня, 300,05 грн. - штраф, 14882,53 грн.
- проценти за користування чужими
грошовими коштами.

Відповідач повноважного представника
в судове засідання не направив. Ухвали
суду від 08.08.2014 року та від 28.08.2014 року,
які направлялися відповідачу на
адресу: АДРЕСА_2, повернулися до суду з
відміткою поштового відділення "за
закінченням терміну зберігання".

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців №026042 від 20.08.2014 року
місцем проживання відповідача є:
АДРЕСА_2, тобто адреса, зазначена у
позовній заяві, на яку і здійснювались
направлення ухвал суду.

Відповідно до ч.3 п. 3.9.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою судом
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації -адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб -підприємців) і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається що адресат повідомлений про
час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи наведене суд вважає
відповідача належним чином
повідомленим про дату, час та місце
судового засідання.

Представник позивача на задоволенні
позовних вимог наполягав в повному
обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши подані докази,
суд встановив:

05.02.2013 року між Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1, (постачальник,
позивач) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 (покупець,
відповідач) було укладено договір
поставки товару № 89/13 (договір) ( арк. с.
10-12). Згідно умов вказаного договору
постачальник передає, а покупець
приймає для подальшого продажу
продукти харчування, товари першої
потреби, господарчі товари тощо, в
подальшому по договору - товар.

Відповідно до п. 5.2. договору факт
прийому-передачі товару оформлюється
шляхом підписання відповідної
накладної та/або інших
супроводжувальних документів.

Пунктом 2.8. договору сторони погодили,
що покупець здійснює розрахунок за
поставлений товар протягом 14
календарних днів, з дня підписання
супровідних документів на прийнятий
товар. Розрахунки за поставлений товар
здійснюються у безготівковій формі
(перерахування покупцем грошових
коштів на розрахунковий рахунок
постачальника), шляхом внесення
покупцем грошових коштів
безпосередньо до каси постачальника
(готівкова форма розрахунку) чи в
будь-який інший спосіб, не заборонений
діючим законодавством.

Як зазначає позивач в позовній заяві,
на виконання умов договору позивачем
на адресу відповідача було поставлено
товар на загальну суму 16 763,98 грн., проте
відповідач лише частково розрахувався
за поставлений товар (докази проплат в
матеріалах справи), внаслідок чого за
ним рахується заборгованість за
поставлений товар в сумі 1500,23 грн., за
видатковими накладними № РН-0024064 від
08.04.2014 року, РН-0024080 від 09.04.2014 року,
РН-0024081 від 09.04.2014 року, РН-0024082 від 09.04.2014
року, РН-0024083 від 09.04.2014 року, РН-0024112 від
09.04.2014 року, РН-0024113 від 09.04.2014 року,
РН-0024176 від 09.04.2014 року (арк. с. 13-20).

Також позивачем на підставі пунктів 6.2.
та 6.3. договору нараховано відповідачу
пеню в сумі 81,17 грн. за період з 23.04.2014
року по 31.07.2014 року, 20% штрафу в сумі 300,05
грн. та 10% за користування чужими
грошовими коштами в сумі 14 882,53 грн. за
період з 23.04.2014 року по 31.07.2014 року, які
позивач також просить суд стягнути з
відповідача.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Положеннями статей 627, 628
Цивільного кодексу України визначено,
що відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України,
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами виникли правовідносини з
договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265
Господарського кодексу України
передбачають, що за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. До відносин поставки, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу
України встановлює, що до договору
поставки застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено договором, законом або
не випливає з характеру відносин
сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом
(ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент пред'явлення позову та розгляду
справи, відповідач свої зобов'язання за
договором поставки товару № 89/13 від
05.02.2013 року виконав не в повному
обсязі.

Судом встановлено, що видатковими
накладними № РН-0024064 від 08.04.2014 року,
РН-0024080 від 09.04.2014 року, РН-0024081 від 09.04.2014
року, РН-0024082 від 09.04.2014 року, РН-0024083 від
09.04.2014 року, РН-0024112 від 09.04.2014 року,
РН-0024113 від 09.04.2014 року, РН-0024176 від 09.04.2014
року (арк. с. 13-20), підписаних сторонами,
підтверджується факт поставки
позивачем товару відповідачу на суму
1500,23 грн. Також в матеріалах справи
наявна центрально-кільцева
довіреність від 05.02.2013 року, якою
відповідач підтвердив відтиск штаму
(печатки) та доручив також від свого
імені отримання товару від відповідача
ОСОБА_4 (арк. с. 21).

Отже, відповідач підписавши договір
поставки товару № 89/13 від 05.02.2013 року,
видаткові накладні (арк. с. 13-20), взяв на
себе зобов'язання з оплати товару,
отриманого за цими накладними.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України). Предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ст.551 ЦК
України).

Згідно ст.1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Відповідно до ст.2 цього закону, розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського
кодексу, нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 6.2. договору сторони погодили,
що у випадку несвоєчасної або неповної
сплати покупцем вартості поставленого
товару, покупець сплачує постачальнику
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ від вартості неоплаченого
товару. При цьому пеня нараховується
протягом всього часу існування
заборгованості. У разі порушення
вставленого строку розрахунку за
поставлений товар (партію товару) більш
ніж на 20 (двадцять) календарних днів
покупець, крім пені, також сплачує
постачальнику штраф у розмірі 20% від
суми заборгованості.

Позивачем нараховано відповідачу пеню
в сумі 81,17 грн. за період з 23.04.2014 року по
31.07.2014 року та 20% штрафу в сумі 300,05 грн.

Вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача 81,17 грн. пені та 300,05 грн. 20 %
штрафу суд визнає правомірними
(розрахунок сум пені та штрафу
перевірено судом).

В пункті 6.3. договору сторони також
встановили, що у разі несвоєчасної
оплати поставленого товару, покупець
сплачує на користь постачальника
відсотки за користування чужими
грошовими коштами (відповідно до ст. 536
ЦК України) у розмірі 10% від суми боргу,
за кожен день такого прострочення.
Позивачем нараховано відповідачу 14 882,53
грн. відсотків за користування чужими
грошовими котів у розмірі 10% за період
з 23.04.2014 року по 31.07.2014 року.

Суд відмовляє в задоволенні 14 882,53 грн.
відсотків за користування чужими
грошовими котів у розмірі 10% виходячи з
наступного.

Передбачені пунктом 6.3. договору
проценти як плата за користування
чужими грошовими коштами за своєю
правовою природою підпадають під
визначення неустойки, а саме пені,
враховуючи положення ч. 3 ст. 549 ЦК
України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, тоді як п. 6.2
цього договору вже передбачено
нарахування пені.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що
умовами договору передбачене подвійне
стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання замовником, що
не узгоджується з приписами статті 61
Конституції України, відповідно до
якої, ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України у постановах
від 24.12.2013 року у справі №8/5025/1402/12, від
01.07.2014 у справі №5010/1575/2012-20/83, які
підлягають обов'язковому застосуванню
всіма господарськими судами України на
підставі статті 111-28 ГПК України.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають
для суду заздалегідь встановленої
сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах
змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів
справи суд дійшов висновку, що позовні
вимоги в частині стягнення 1500,23 грн.
основного боргу, 81,17 грн. пені, 300,05 грн.
20% штрафу обґрунтовані,
підтверджуються наявними доказами ( в
мат. справи) і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 33,43,49,75,82-85 ГПК України,
суд -

В И Р
І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково .

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний код НОМЕР_1) на
користь Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1;
поштова адреса: АДРЕСА_4, р/р НОМЕР_2,
банк філія Полтавське РУ ПАТ "Банк
"Фінанси та кредит", МФО 331832,
ідентифікаційний код 7) 1500,23 грн.
основного боргу, 81,17 грн. пені, 300,05 грн.
штрафу, 205,05 грн. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 17.09.2014 р.

Суддя
Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією.