КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р. Справа№ 910/7041/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Сухового В.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання: Кац
О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Токарь Є.А. дов. № 01-11/4195
від 03.04.2014р.;

від відповідача: Чеботарьова І.Г. дов. №
14-124 від 13.05.2014р.;

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 29 липня 2014 року,

у справі № 910/7041/14 (Головуючий суддя:
Стасюк С.В., судді: Нечай О.В., Спичак
О.М.),

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго»

до Публічного акціонерного товариства
Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Полтаваобленерго» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до ПАТ НАК «Нафтогаз
України» про визнання договору
недійсним (а.с.5-7).

26 червня 2014 року позивач звернувся до
суду із заявою про зміну предмету
позову, та просив визнати недійсним
договір в частині положення пункту 7.2
«… а за прострочення понад 30 (тридцять)
днів додатково сплатити штраф у
розмірі 7 (семи) відсотків від суми
простроченого платежу» (а.с. 112-115).

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29 липня 2014 року по справі
№910/7041/14 у позові відмовлено повністю
(а.с. 151-157).

Не погоджуючись із вказаним рішенням
місцевого господарського суду, позивач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 29 липня 2014 року у справі №
910/7041/14 та прийняти нове, яким позов
задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції не взято до
уваги, що частина пункту 7.2. не
відповідає чинному законодавству
України, оскільки такий вид
відповідальності застосовується лише
до не грошових зобов'язань, тоді як
зобов'язання по спірному договорі є
грошовим. Крім того, позивач
посилається на неприпустимість
подвійної відповідальності, яким є, за
його твердженням, спірний пункт
договору.

Автоматизованою системою
документообігу суду здійснено
розподіл справ між суддями, відповідно
до якого апеляційну скаргу ПАТ
«Полтаваобленерго» по справі № 910/7041/14
передано на розгляд колегії суддів у
складі: головуючий суддя: Чорногуз М.Г.,
судді: Агрикова О.В., Рудченко С.Г.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 02 вересня 2014
року прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено справу №
910/7041/14 до розгляду на 16 вересня 2014 року.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду Шевченка Е.О. від 16
вересня 2014 року, у зв'язку з
перебуванням суддів Агрикової О.В. та
Рудченка С.Г. у відпустці, встановлено
розглядати справу № 910/7041/14 у складі
колегії: головуючий суддя: Чорногуз
М.Г., судді: Суховий В.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою від 16 вересня 2014 року вказана
колегія прийняла справу № 910/7041/14 до
свого провадження.

В судовому засіданні 16 вересня 2014 року
представник позивача надав суду
пояснення в яких підтримав апеляційну
скаргу, просив скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від 29
липня 2014 року по справі № 910/7041/14 та
прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні теж надав суду свої
пояснення в яких проти задоволення
апеляційної скарги заперечував, просив
залишити оскаржуване рішення без змін,
а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 99
Господарського процесуального кодексу
України, в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку фактичних обставин
даної господарської справи та повноту
їх встановлення, дослідивши
правильність застосування судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права встановила
наступне.

08 грудня 2012 року між НАК «Нафтогаз
України» (продавець) та ПАТ
«Полтаваобленерго» (покупець) було
укладено договір № 73/13-ПР
купівлю-продажу природного газу
(надалі - договір), (а.с. 10-12).

Відповідно до пунктів 1.1. та 1.2.
вказаного договору, продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у 2013 року році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ «Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України», а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ (надалі - газ), на
умовах цього Договору. Газ, що
продається за цим Договором,
використовується покупцем виключно
для власних потреб. Покупець є кінцевим
споживачем.

Пунктом 2.1. договору сторони погодили,
що продавець передає покупцеві з 01
січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ
обсягом до 325 041 тис.куб.м.

В пункті 5.2. договору сторони досягли
згоди, що ціна за 1000 куб.м. газу з
урахуванням збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу та з урахуванням ПДВ -
20% - становить 4 661,74 грн.

Згідно з п. 6.1. договору оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 30 (тридцяти)
відсоткової попередньої оплати
вартості планових обсягів поставки
природного газу за 5 (п'ять) днів до
початку здійснення поставки. Решта 70
(сімдесят) відсотків вартості планових
обсягів поставки природного газу
сплачується покупцем протягом місяця
поставки газу.

Відповідно до п. 7.2. договору, у разі
невиконання покупцем умов пункту 6.1.
цього Договору продавець має право не
здійснювати поставку газу покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем пункту 6.1. умов цього Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Позивач вважає, що пункт 7.2 договору в
частині: «… за прострочення понад 30
(тридцять) днів додатково сплатити
штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від
суми простроченого платежу» необхідно
визнати недійсним, оскільки вказана
частина пункту 7.2. не відповідає
чинному законодавству України, так як
такий вид відповідальності
застосовується лише до не грошових
зобов'язань, тоді як зобов'язання по
спірному договорі є грошовим. Крім
того, позивач посилається на
неприпустимість подвійної
відповідальності, яким є, за його
твердженням, спірний пункт договору.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
дослідивши матеріали справи та
апеляційну скаргу погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Частиною 1 ст. 229 ГК України встановлено,
що учасник господарських відносин у
разі порушення ним грошового
зобов'язання не звільняється від
відповідальності через неможливість
виконання і зобов'язаний відшкодувати
збитки, завдані невиконанням
зобов'язання, а також сплатити штрафні
санкції відповідно до вимог,
встановлених цим Кодексом та іншими
законами.

В частині 1 ст. 230 ГК України
встановлено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Тобто, штраф й пеня є різновидами
неустойки, чітке визначення яких
надане у частинах 2 та 3 ст. 549 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.
Кваліфікуючими ознаками штрафу є:

- можливість встановлення за майже
будь-яке порушення зобов'язання:
невиконання або неналежне виконання
(порушення умов про кількість, якість
товарів, робіт (послуг), виконання
зобов'язання неналежним способом тощо).

- обчислення у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України встановлено,
що пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Пеня характеризується:

- застосування виключно у грошових
зобов'язаннях;

- можливість встановлення тільки за
такий вид порушення зобов'язання, як
прострочення виконання (порушення
умови про строки);

- обчислення у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного зобов'язання;

- триваючий характер - нарахування пені
за кожний день прострочення.

Виходячи із системного аналізу
вищевказаних норм права, такі
господарські санкції як штраф та пеня
не є тотожними, а навпаки, хоча і є
різновидами неустойки, є різними
правовими категоріями. Штраф
застосовується одноразово у випадку
прострочення боржником виконання
зобов'язання понад встановлений
сторонами зобов'язання термін та може
встановлюватися за будь-яке порушення,
тоді як пеня має триваючий характер,
тобто нараховується за певний проміжок
часу, є видом відповідальності за
невиконання, за загальним правилом,
виключно грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена і
в Інформаційному листі Вищого
господарського суду України № 07 квітня
2008 року №01-8/211, в п. 48 якого
зазначається: «Штраф та пеня є
різновидами неустойки, які
відрізняються тим, що розмір пені
залежить від тривалості прострочення
боржника, а штраф не залежить».

Отже, одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

Вказана позиція викладена, зокрема, у
постанові Верховного Суду України від
27 квітня 2012 року у справі № 06/5026/1052/2011,
постановах Вищого господарського суду
України від 11 червня 2014 року у справі №
910/19085/13, від 09 липня 2014 року у справі №
910/19084/13 та від 10 червня 2014 року у справі
№ 910/19082/13.

Також безпідставним є посилання
позивача, що такий вид
відповідальності як штраф
застосовується лише до не грошових
зобов'язань, тоді як зобов'язання по
спірному договорі є грошовим.

В пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від 17
грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» роз'яснено,:
«Застосування іншого виду неустойки -
штрафу до грошового зобов'язання
законом не передбачено, що, втім, не
виключає можливості його встановлення
в укладеному сторонами договорі
(наприклад, за необґрунтовану відмову
від переказу коштів за розрахунковими
документами отримувача коштів),
притому і як самостійний захід
відповідальності, і як такий, що
застосовується поряд з пенею. В
останньому випадку не йдеться про
притягнення до відповідальності
одного виду за одне й те саме
правопорушення двічі, тому що
відповідальність настає лише один раз -
у вигляді сплати неустойки, яка включає
у себе і пеню, і штраф як лише форми її
сплати».

Виходячи з викладеного колегія суддів
зазначає, що спірний пункт договору не
суперечить нормам закону.

В статті 627 Цивільного кодексу України
закріплено що, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, сторони при
укладенні спірного договору були
вільні у виборі контрагентів та
визначенні умов договору, на свій
розсуд приймали даний правочин на
певних встановлених умовах, узгодили
ці умови і підписали договір на
купівлю-продаж природного газу №
73/13-ПР від 28 грудня 2012 року, а відтак
можна зробити висновок, що всі умови
спірного Договору суттєві та з моменту
його укладення стають однаково
обов'язковими для виконання сторонами.
В свою чергу у суду відсутні підстави
вважати, що при укладенні Договору,
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочин був здійснений за
волевиявленням обох сторін, і в даному
випадку, усі твердження позивача
свідчать про незгоду з раніше
досягнутими домовленостями по
Договору, що не може бути підставою
визнання договору недійсним, а згідно
зі статтею 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія
суддів зазначає, що скаржник не надав
суду достатніх доказів в розумінні
статті 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, які б
могли стати підставою для задоволення
апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду стосовно встановлених
обставин і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія
суддів апеляційного господарського
суду дійшла висновку, що місцевий
господарський суд виконавши всі вимоги
процесуального закону і всебічно
перевіривши обставини, вирішив спір у
відповідності з нормами матеріального
права, в рішенні господарського суду
міста Києва повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними доказами
дослідженими в судовому засіданні.

Рішення господарського суду міста
Києва від 29 липня 2014 року, по справі №
910/7041/14 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга ПАТ
«Полтаваобленерго» на рішення
господарського суду міста Києва від 29
липня 2014 року, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» на рішення
господарського суду міста Києва від 29
липня 2014 року по справі № 910/7041/14
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 29 липня 2014 року по
справі № 910/7041/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/7041/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття. Постанову Київського
апеляційного господарського суду
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку, передбаченому
ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя
М.Г. Чорногуз

Судді
В.Г. Суховий

Б.О. Ткаченко