ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року Справа № 904/659/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака
В.А.суддівДанилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк"на
постановуДніпропетровського
апеляційного господарського суду від
29.07.2014 у справі № 904/659/14 Господарського
суду Дніпропетровської областіза
позовомСпільного підприємства
"Вест-Транс" доПублічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк"простягнення 55 133 грн. 00 коп.

в судовому засіданні взяли участь
представники :

- - позивачане з'явився - -
відповідачаТузова В.О.

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2014 року Спільне підприємство
"Вест-Транс" звернулося до
Господарського суду Дніпропетровської
області з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк", в якій
просило суд стягнути з відповідача на
свою користь 55 133 грн. 00 коп.,
перерахованих на підставі договору від
07.09.2006 та судові витрати.

Рішенням Господарського суду
Дніпропетровської області від 05.06.2014
(суддя Рудь І.А.), залишеним без змін
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
29.07.2014 (головуючий Євтигнеєв О.С., судді:
Бахмат Р.М., Кощеєв І.М.) у справі № 904/659/14
позов задоволено частково. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" на
користь Спільного підприємства
"Вест-Транс" 39 663, 00 грн. та 1 314, 35 грн.
витрат по сплаті судового збору. В
решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями,
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк "Приватбанк"
звернулося до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою, в
якій посилаючись на порушення судами
норм матеріального та процесуального
права, просить їх скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В запереченні на касаційну скаргу
Спільне підприємство "Вест-Транс"
заперечує проти доводів касатора,
вважає касаційну скаргу такою, що
задоволенню не підлягає.

Спільне підприємство "Вест-Транс" не
реалізувало процесуальне право на
участь у судовому засіданні суду
касаційної інстанції, хоча про час та
місце його проведення було повідомлено
належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

На підставі сукупності поданих до
матеріалів справи доказів судами
попередніх інстанцій встановлено, що
між Спільним підприємством "Вест-Транс"
(Довірителем; позивачем) і філією
"Закарпатське регіональне управління"
ЗАТ КБ "Приватбанк" (Повіреним;
відповідачем) 07.09.2006 укладено договір,
відповідно до пункту 1 якого,
Довіритель доручив, а Повірений
зобов'язався від імені, в інтересах та
за рахунок Довірителя проводити
виплату коштів в розмірі 55
133,00 грн. вказаним Довірителем особам
(згідно додатків до даного договору)
(а.с.7).

Пунктами 2, 3 договору передбачено, що на
його виконання Довіритель перераховує
Повіреному на рахунок суму коштів до
виплати та винагороду Повіреному.
Повірений проводить необхідні грошові
розрахунки з особами Довірителя
вказаними коштами. Обов'язок
повідомлення осіб, яким підлягають до
виплати кошти, лежить на Повіреному.

За умовами пунктів 6, 7, 8 договору
Повіреного зобов'язано надати
Довірителю Звіт про виконання
доручення. Отримання Довірителем Звіту
Повіреного про виконання доручення
спричиняє наступні наслідки:
заборгованість по виплаті особам,
визначених даним Договором, у
відповідному розмірі вважається
виплаченою; у Довірителя виникає
заборгованість по сплаті платежів до
бюджету та державних цільових фондів у
відповідному обсязі. До звіту
Повіреного про виконання доручення
додається копія платіжної відомості
(або інших фінансово-розрахункових
документів) про виплату коштів особам.
Доручення за даним договором повинно
бути виконано Повіреним у
відповідності до вказівок Довірителя.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на виконання умов
договору доручення, позивач
перерахував відповідачу 55 133, 00 грн., що
підтверджується копією платіжного
доручення № 06 від 07.09.2006 і не
заперечується відповідачем (а.с.8, 21).

Додатком № 1 до договору доручення
сторони погодили здійснити виплату
кредиторської заборгованості в сумі 15
470, 00 грн. ОСОБА_5.

Відповідно до копії меморіального
ордеру № 1 від 02.10.2006, на підставі
вказаного додатку № 1 до договору від
07.09.2006 відповідачем перераховано на
користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 15
470, 00 грн. (а.с.22).

Зазначені обставини в установленому
законом порядку не спростовані.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що на підставі пунктів 6, 7
договору доручення, позивач
неодноразово звертався до відповідача
із запитами про надання звіту
повіреного щодо проведених виплат із
наданням підтверджуючих документів(№
9/98-03 від 01.03.2012 (а.с.91), № 9/98-07 від 10.05.2012
(а.с.92), № 9/98-07 від 05.06.2012 (а.с.94), № 5/04-07 від
23.07.2012 (а.с.96)). Однак, зазначені запити
залишені відповідачем без задоволення.

Відповідно до пункту 5 договору
доручення повернення Повіреним
Довірителю невиплачених коштів
здійснюється на вимогу довірителя
(позивача).

18.11.2013 позивач в особі арбітражного
керуючого Бахтіна В.В. направив
відповідачу лист № 9/98-07(а.с.10), в якому
повідомив останнього про відмову від
договору доручення від 07.09.2006 на
підставі статті 1008 Цивільного кодексу
України і просив відповідача
перерахувати грошові кошти в сумі 55 133,00
грн. на рахунок позивача. Даний лист
залишений відповідачем без
задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, спір
виник у зв'язку з тим, що відповідач, за
посиланням позивача, не надав звіт про
виконання договору доручення і не
повернув перераховані ним на виконання
договору кошти, що стало підставою для
звернення позивача до суду з позовом
про стягнення 55 133, 00 грн.
Матеріально-правовою підставою позову
позивач визначив статті 526, 1000, 1003, 1008
Цивільного кодексу України.

Колегія вважає висновки судів
попередніх інстанцій про наявність
правових підстав для задоволення
позову обґрунтованими, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 1000 Цивільного
кодексу України за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя.
Договором доручення може бути
встановлено виключне право повіреного
на вчинення від імені та за рахунок
довірителя всіх або частини юридичних
дій, передбачених договором. У договорі
можуть бути встановлені строк дії
такого доручення та (або) територія, у
межах якої є чинним виключне право
повіреного.

Статтею 1003 Цивільного кодексу України
визначено, що у договорі доручення або
у виданій на підставі договору
довіреності мають бути чітко визначені
юридичні дії, які належить вчинити
повіреному. Дії, які належить вчинити
повіреному, мають бути правомірними,
конкретними та здійсненними.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, статті 193
Господарського кодексу України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутністю таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 1008 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір доручення
припиняється на загальних підставах
припинення договору, а також у разі: 1)
відмови довірителя або повіреного від
договору; 2) визнання довірителя або
повіреного недієздатним, обмеження
його цивільної дієздатності або
визнання безвісно відсутнім; 3) смерті
довірителя або повіреного. Довіритель
або повірений мають право відмовитися
від договору доручення у будь-який час.

На підставі сукупності поданих до
матеріалів справи доказів, судами
попередніх інстанцій встановлено, що в
порушення умов договору (пункти 5, 6, 7)
відповідач, на вимогу позивача, не
надав звіт про виконання договору
доручення і не повернув невиплачені
кошти.

Визнавши встановленими зазначені
обставини, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку про задоволення позову
в частині стягнення з відповідача на
користь позивача 39 663, 00 грн.
невиплачених коштів.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти їх.
Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судами
попередніх інстанцій вірно
застосовані норми матеріального та
процесуального права.

Доводи, викладені у касаційній скарзі
не спростовують зазначених вище
висновків та пов'язані з вирішенням
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, що виходить за межі
повноважень суду касаційної
інстанції. Разом з тим, їм надана
належна правова оцінка судами
попередніх інстанцій.

За таких обставин, касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
29.07.2014 у справі № 904/659/14 залишити без
змін.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова