м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/15771/14 15.09.14

За позовомІнституту історії України
Національної академії наук
УкраїнидоТовариства з обмеженою
відповідальністю "Сушия"простягнення
188 234,02 грн.Суддя Бойко Р.В.

Представники сторін:

від позивача:Смолія В.А.від
відповідача:Власенко О.С., Антонова Г.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Інститут історії України Національної
академії наук України (надалі -
"Інститут") звернувся до господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Сушия" (надалі -
"Товариство") про стягнення 188 234,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
підставі договору оренди №18
нерухомого та/або іншого індивідуально
визначеного майна, що знаходиться у
віданні НАН України та обліковується
на балансах установ, організацій та
підприємств НАН України від 01.01.2013 р.
Інститут передав в строкове платне
користування Товариству державне
майно: приміщення на першому поверсі
(частина вестибюля) площею 395,6 кв.м. та
приміщення в підвалі площею 69,6 кв.м.,
розміщене за адресою: м. Київ, вул.
Грушевського, 4, а відповідач належним
чином взяті на себе грошові
зобов'язання по сплаті орендної плати,
відшкодуванню витрат на оплату
комунальних та експлуатаційних послуг,
податку на землю належним чином не
виконав, у зв'язку з чим виникла
заборгованість у розмірі 187 473,85 грн.
Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача штрафу у
розмірі 760,17 грн. за прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.08.2014 р. порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 28.08.2014 р.

27.08.2014 р. через канцелярію суду
представником відповідача було подано
відзив на позовну заяву за змістом
якого в задоволенні позову просив
відмовити повністю, вказував на те, що у
період з 20.01.2014 р. по 18.04.2014 р. Товариство,
з незалежних від нього обставин, не
могло користуватися орендованими
приміщеннями, що свідчить про
існування підстав для звільнення його
від сплати орендної плати та інших
платежів за вказаний період.

В судовому засіданні 28.08.2014 р. оголошено
перерву до 15.09.2014 р.

В судове засідання представник
позивача з'явився, позовні вимоги
підтримує та просить задовольнити їх
повністю.

Представники відповідача в судове
засідання з'явилися, проти позову
заперечують, в його задоволенні
просять відмовити повністю.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2013 р. між Інститутом (орендодавець)
та Товариством (орендар) було укладено
договір оренди №18 нерухомого та/або
іншого індивідуально визначеного
майна, що знаходиться у віданні НАН
України та обліковується на балансах
установ, організацій та підприємств
НАН України (надалі - "Договір")
відповідно до умов якого орендодавець
передав, а орендар прийняв в строкове
платне користування державне майно:
приміщення на першому поверсі (частина
вестибюля) площею 395,6 кв.м. та
приміщення в підвалі площею 69,6 кв.м.,
розміщене за адресою: м. Київ, вул.
Грушевського, 4, що перебуває на балансі
Інституту, вартість якого визначена
відповідно до звіту про незалежну
оцінку майна від 31.12.2012 р. і становить
станом на 01.01.2013 р. 1 пов. - 4 293 096,00 грн. та
підвал - 562 094,00 грн.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що
орендар вступає у строкове платне
користування майном у термін, указаний
у договорі, але не раніше дати
підписання сторонами цього договору (у
разі нерухомого майна на строк не менше
ніж три роки - не раніше дати державної
реєстрації договору) та акту
приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 5.16 Договору орендар
зобов'язався здійснити нотаріальне
посвідчення та державну реєстрацію
цього договору (якщо це передбачено
законодавством) за рахунок своїх
коштів.

Положеннями п. 10.1 Договору встановлено,
що цей договір укладено строком на сім
років та один місяць та діє з 01.01.2013 р. до
02.02.2020 р. включно.

Відповідно до додаткової угоди до
Договору від 30.12.2013 р. орендар повернув
орендодавцю із строкового платного
користування, а орендодавець прийняв
зі строкового платного користування на
період з 01.01.2014 р. по 31.03.2014 р. приміщення
підвалу площею 69,6 кв.м., розміщене за
адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 4, що
підтверджується актом повернення
частини приміщення від 31.12.2013 р.

Згідно акту приймання-передачі частини
приміщення за Договором від 01.01.2014 р.
орендар передав, а орендодавець
прийняв зі строкового платного
користування частину приміщення
першого поверху (частину вестибюля)
загальною площею 28,3 кв.м., розміщеного
за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 4.

01.06.2014 р. сторонами було складено акт
приймання-передачі частини приміщення
за Договором відповідно до якого
орендодавець передав, а орендар
прийняв у строкове платне користування
з 01.05.2014 р. частину приміщення підвалу
загальною площею 20,7 кв.м., розміщеного
за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 4.

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по сплаті орендних
платежів та відшкодуванню витрат на
оплату комунальних, експлуатаційних
послуг, податку на землю за
користування спірним приміщення за
Договором.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Основними видами
господарських зобов'язань є
майново-господарські зобов'язання та
організаційно-господарські
зобов'язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу
України господарські зобов'язання
можуть виникати, зокрема, з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

У відповідності до ч. 1 ст. 175
Господарського кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу
України цивільні права особа здійснює
у межах, наданих їй договором або
актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.
Виконання цивільних обов'язків
забезпечується засобами заохочення та
відповідальністю, які встановлені
договором або актом цивільного
законодавства. Особа може бути
звільнена від цивільного обов'язку або
його виконання у випадках,
встановлених договором або актами
цивільного законодавства.

З огляду на викладені норми вбачається,
що підставою виникнення зобов'язання
та права вимоги його виконання є,
зокрема, відповідний правочин.

Як на правову підставу для покладення
на відповідача обов'язку по сплаті
орендних платежів та відшкодуванню
витрат на оплату комунальних,
експлуатаційних послуг, податку на
землю за користування спірними
приміщеннями позивач вказує на
положення умов Договору.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд приходить до висновку про
необхідність відмови в задоволенні
позовних вимог з огляду на наступне.

Із тексту Договору вбачається, що його
предметом є передання в оренду
державного майна, що перебуває на
балансі Інституту, а саме - нежилих
приміщень, які розташовані за адресою:
м. Київ, вул. Грушевського, 4.

Відтак, Договір є правочином оренди
державного нерухомого майна, тобто між
сторонами виникли правовідносини
оренди державного нерухомого майна,
які підпадають під правове регулювання
в т.ч. Глави 58 Цивільного кодексу
України та Закону України "Про оренду
державного та комунального майна".

У відповідності до ст. 793 Цивільного
кодексу України договір найму будівлі
або іншої капітальної споруди (їх
окремої частини) укладається у
письмовій формі. Договір найму будівлі
або іншої капітальної споруди (їх
окремої частини) строком на три роки і
більше підлягає нотаріальному
посвідченню.

За змістом ст. 209 Цивільного кодексу
України правочин, який вчинений у
письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін. Нотаріальне
посвідчення правочину здійснюється
нотаріусом або іншою посадовою особою,
яка відповідно до закону має право на
вчинення такої нотаріальної дії,
шляхом вчинення на документі, в якому
викладено текст правочину,
посвідчувального напису.

Тобто, укладення договору оренди
нерухомого майна на строк більше трьох
років обумовлено його обов'язковим
нотаріальним посвідченням.

В даному випадку сторонами в
положеннях п. 10.1 Договору було
погоджено, що такий договір
укладається строком на сім років і один
місяць, а відтак, в силу положень ст.ст.
209, 793 Цивільного кодексу України
відповідний правочин підлягав
обов'язкову нотаріальному посвідченню.

Наведене знайшло своє відображення в
положеннях п. 5.16 Договору за змістом
якого орендар зобов'язався здійснити
нотаріальне посвідчення такого
договору за рахунок своїх коштів.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Із матеріалів справи вбачається та не
заперечується представниками сторін,
що всупереч положенням ст.ст. 209, 793
Цивільного кодексу України
нотаріальне посвідчення Договору не
проводилося.

За змістом ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу
України встановлено, що у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Судом встановлено, що сторонами не було
нотаріально посвідчено Договір, а
матеріали справи не містять доказів
визнання його дійсним в судовому
порядку, що в силу наведених положень
законодавства свідчить про
нікчемність такого правочину в
розумінні згідно ст. 215, ч. 1 ст. 220
Цивільного кодексу України, і як
наслідок неможливість породження ним
будь-яких зобов'язань за виключенням
тих, що пов'язані з його недійсністю
(наприклад, відшкодування збитків,
повернення отриманого за недійсним
правочином).

При цьому, відповідно до п. 2.8 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 р. №12 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про оренду (найм) майна"
слід мати на увазі, що з 01.01.2013 набрали
чинності зміни до ЦК України, внесені
Законом України "Про внесення змін до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів". Цим Законом,
зокрема, у новій редакції викладено
частину третю статті 640 і статтю 794 ЦК
України, за змістом яких відповідно
договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини), що підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з дня такого
посвідчення, а державній реєстрації
підлягає право користування нерухомим
майном, яке виникло на підставі
договору найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини).

Тобто, з 01.01.2013 р. момент укладення
правочину оренди нерухомого майна
строком більше трьох років не
пов'язується з його державною
реєстрацією, а відтак, підстави для
дослідження питання державної
реєстрації Договору відсутні.

Підстави для застосування принципу
презумпції правомірності правочину
згідно положень ст. 204 Цивільного
кодексу України у зв'язку із
відсутністю рішення про визнання його
недійсним відсутні, оскільки в даному
випадку його недійсність прямо
встановлена законом.

За таких обставин, враховуючи
положення ст. 216 Цивільного кодексу
України та те, що правовою підставою
позову позивачем визначено саме
невиконання положень Договору, який є
нікчемним, то в задоволенні позовних
вимог з викладених у позові Інститут
правових підстав необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Інституту історії
України Національної академії наук
України відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 19.09.2014 р.

Суддя
Р.В. Бойко