ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р.
Справа № 914/2100/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Костів
Т.С.

суддів
Марко
Р.І.

Желік
М.Б.

при секретарі Зошій М.Р.

розглянувши апеляційну скаргу
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", м. Київ №31/10-5075 від
30.07.2014 року (вх. № 01-05/3735/14 від 07.08.2014 року)

на рішення господарського суду
Львівської області від 21.07.2014 року

у справі № 914/2100/14

за позовом: Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача: Львівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго", м.Львів

про: стягнення 219 084,99 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Негря Г.Ю.-представник
на підставі довіреності б/ від 02.10.2013
року;

В судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду
Львівської області від 21.07.2014 року у
справі №914/2100/14 (суддя Король
М.Р.) позовні вимоги Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", до
Львівського міського комунального
підприємства "Львівтеплоенерго", про
стягнення 219 084,99 грн. задоволено
частково. Стягнуто з Львівського
міського комунального підприємства
"Львівтеплоенерго" на користь
дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" , - 87722,79 грн. - 3%
річних, 119270,08 грн. інфляційних втрат та
4140,14 грн. судового збору. В решті позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 21.07.2014 року у справі №
914/2100/14 , позивач - Дочірня компанія "Газ
України" Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м. Київ -
подав апеляційну скаргу.

Зокрема, скаржник у своїй
апеляційній скарзі посилається на те,
що відмовляючи в задоволені позову
щодо стягнення 6193,78 грн. інфляційних
втрат та 5898,34 грн. 3% річних, нарахованих
на пеню та судовий збір за попереднім
рішенням № 5015/2943/12, суд виходив з того,
що за своєю правовою природою стягнута
судовим рішенням пеня та судовий збір
не є грошовим зобов'язанням, а отже на
них не можуть бути нараховані 3% річних
та інфляційні збитки. На думку
апелянта, саме лише прийняття
господарським судом рішення про
задоволення вимог кредитора, якщо таке
рішення не виконано в установленому
законом порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбовляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум. Викладена позиція, як
зазначає апелянт, висвітлена також в
постанові Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р,
зокрема в пунктах 5.4, 7.1..

На підставі викладеного апелянт
просить скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 21.07.14 р. у справі № 914/2100/14 в
частині відмовлених позовних вимог та
задовольнити позов повністю.

Автоматизованою системою
документообігу суду справу №914/2100/14
розподілено для розгляду головуючому -
судді Костів Т.С..

Розпорядженням в.о. голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 08.08.2014 року у
склад колегії для розгляду
вищезазначеної справи введено суддів
Кузя В.Л. та Марка Р.І..

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 11.08.14 р. подані
скаржником матеріали визнано
достатніми для прийняття їх до
провадження в апеляційній інстанції,
розгляд справи призначено на 26.08.14 р..

Розпорядженням голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 26.08.14 року, у
зв'язку із перебуванням судді Кузя В.Л.
у відпустці, у склад колегії для
розгляду справи № 914/2100/14 введено
замість судді Кузя В.Л.- суддю Желіка
М.Б..

Ухвалою суду від 26.08.14 року
розгляд справи відкладався з підстав,
викладених у ній.

Представнику роз'яснено його
права згідно зі ст. 22 ГПК України.

В судове засідання 16.09.14 року
представник скаржника не з'явився,
причин неявки суду не довів.

Представник відповідача в
судовому засіданні проти апеляційної
скарги заперечив, надав усні пояснення
по суті спору.

Враховуючи, що явка
представників сторін у судове
засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також достатність
матеріалів справи для розгляду
апеляційної скарги по суті, колегія
суддів дійшла висновку про розгляд
справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи та наявні в них докази,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановлено судом
першої інстанції, 30.08.2011р. між позивачем
(постачальником згідно договору) та
відповідачем (покупцем згідно
договору) укладено договір №06/11-859 БО-21
з поставки природного газу для
вироблення теплової енергії для потреб
установ та організацій, що
фінансуються з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єктів
господарювання (далі -Договір),

Відповідно до п.1.1
вищезазначеного договору,
Постачальник зобов'язується поставити
Покупцеві імпортований природній газ,
а Покупець зобов'язується прийняти та
оплатити природній газ в обсязі,
зазначеному в п 1.2 цього Договору.

28.01.2014 року господарським судом
прийнято рішення, яким стягнуто з
Львівського міського комунального
підприємства "Львівтеплоенерго" на
користь дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" 1621854,21 грн.
боргу, 81696,04 грн. пені, 16218,54 грн.
інфляційних, 37428,07 грн. річних та 35143,94
грн. судового збору. Заборгованість
виникла на підставі договору
№ 06/11-859 БО-21. Рішення господарського
суду № 5015/2943/12 вступило в закону силу
31.08.2012 року.

Відповідно до ст. 193 ГК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Статтею 525 ЦК України
передбачено, що одностороння відмова
від виконання зобов'язань не
допускається, а у відповідності до ст.
599 ЦК України, зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином. Порушенням
зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК
України, є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

12.02.2013 року головним державним
виконавцем Залізничного відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції Амбриз Р.А. винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
№ ВП 36518823 (на виконання наведеного
рішення). Оскільки рішення
господарського суду не виконано,
підставою позову є невиконання
відповідачем рішення № 5015/2943/12, що
стало наслідком нарахування позивачем
трьох відсотків річних за період з
31.08.2012 року по 30.05.2014 року в розмірі 93621,13
грн. та інфляційних втрат з вересня 2012
року по квітень 2014 року в розмірі 125463,86
грн..

Відповідно до ст. 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом. Виходячи з
положень зазначеної норми, наслідки
прострочення боржником грошового
зобов'язання у вигляді інфляційного
нарахування на суму боргу та трьох
процентів річних виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. При цьому зазначена норма
не обмежує права кредитора звернутися
до суду за захистом свого права, якщо
грошове зобов'язання не виконується й
після вирішення судом питання про
стягнення основного боргу. Відтак
чинне законодавство не пов'язує
припинення зобов'язання з
постановленням судового рішення чи
відкриттям виконавчого провадження
для його примусового виконання, а
наявність судових актів про стягнення
заборгованості не припиняє грошових
зобов'язань боржника та не виключає
його відповідальності за порушення
строків розрахунків.

Як зазначено у п. 7.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про
деякі питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" за
відсутності інших підстав припинення
зобов'язання, передбачених договором
або законом, зобов'язання, в тому числі
й грошове, припиняється його
виконанням, проведеним належним чином
(стаття 599 ЦК України). Саме лише
прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому законом порядку, не
припиняє зобов'язальних відносин
сторін і не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про
стягнення з боржника коштів фактично
не виконано, кредитор вправі вимагати
стягнення з нього в судовому порядку
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних аж до повного
виконання грошового зобов'язання.

Зазначене правильно констатовано
судом першої інстанції і відповідає
змісту апеляційної скарги.

Водночас, позивачем нараховано 3%
річних та інфляційні втрати на
загальну суму, стягнуту рішенням
господарського суду від 21.08.2012 року у
справі № 5015/2943/12, яка включає в себе
1621854,21 грн. основного боргу, 81696,04 грн.
пені, 16218,54 грн. інфляційних втрат, 37428,07
грн. - 3% річних та 35143,94 грн. судового
збору. Визначаючи правову природу
грошового зобов'язання, необхідно перш
за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК
України, відповідно до яких
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. В той же час правова природа
штрафу та пені зовсім інша, оскільки
неустойка (штраф, пеня) -це один із видів
забезпечення виконання зобов'язання
(ст. 546,549 ЦК України). За приписами ч. 1 ст.
230 ГК України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Тобто,
штраф та пеня носять допоміжний
(акцесорний) до основного зобов'язання
характер.

Отже, оскільки рішенням у справі
№ 5015/2943/12 від 21.08.2012 року стягнуто 81696,04
грн. пені, правова природа цього боргу
як штрафної санкції з прийняттям
рішення не змінилась, пеня у грошове
зобов'язання не перетворилась, а тому
відсутні підстави для застосування до
цих правовідносин ст. 625 ЦК України.

Не застосовуються норми ст. 625 ЦК
України і до стягненого судового збору,
оскільки відповідно до ст. 1 Закону
України "Про судовий збір", судовий збір
- збір, що справляється на всій
території України за подання заяв,
скарг до суду, за видачу судами
документів, а також у разі ухвалення
окремих судових рішень, передбачених
цим Законом. Судовий збір включається
до складу судових витрат.

Здійснивши перерахунок, суд
першої інстанції правильно визначив
розмір належної до стягнення суми.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обгрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Відповідач додаткових доказів не подав
і суду апеляційної інстанції, не
обґрунтовував неможливості подання
таких доказів суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили. Однак, у
встановленому законом порядку
підстави, передбачені у ст. 104 ГПК
України для скасування або зміни
судового рішення не були доведені суду
належними доказами.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи, наявні в
них докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, рішення
господарського суду Львівської
області від 21.07.2014 р. у справі № 914/2100/14
слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101,
103, 105 ГПК України, Львівський
апеляційний господарський суд, -

П О С Т А
Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України"- залишити
без задоволення, а рішення
господарського суду Львівської
області від 21.07.2014 р. у справі № 914/2100/14 -
без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

3.Матеріали справи скерувати до
господарського суду Львівської
області.

Повний текст постанови суду оформлено
і підписано відповідно до вимог статті
105 ГПК України 22.09.14 року.

Головуючий-суддя
Костів
Т.С.

Суддя
Марко Р.І.

Суддя
Желік М.Б.