ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р.Справа № 922/1376/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання
Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробнича фірма
"Полімер", м. Харків до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"АлтайУніПак", м. Барнаул про
стягнення 47 564,00 дол.США за участю
представників:

позивача - Федорчук М.В., довіреність
від 28.01.2014 року;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Виробнича фірма
"Полімер", м. Харків (позивач)
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовом до
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "АлтайУніПак", м.
Барнаул про стягнення 47 564,00 дол. США. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на неналежне
виконання з боку відповідача
покладених на нього обов'язків за
Контрактом № 408-В від 17.06.2013 року, з
урахуванням чого, просить суд стягнути
з відповідача суму основного боргу в
розмірі 37600,00 дол.США та пеню в розмірі
9964,00 дол.США. Також до стягнення
заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 10 квітня 2014
року було прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі № 922/1376/14 та призначено її
розгляд у відкритому судовому
засіданні на 12 серпня 2014 року о 10:20.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 12 серпня 2014
року прийнято до розгляду заяву
позивача про уточнення позовних вимог
(вх. № 26766 від 04.08.2014р.) та розгляд справи
відкладено на 16 вересня 2014 р. о 10:20,
відповідно до приписів ст. 77 ГПК
України.

02 вересня 2014 року через канцелярію
суду, до матеріалів справи від
відповідача надійшов відзив на позову
заяву (вх. № 30154) з додатковими
документами, які досліджено та
долучено судом до матеріалів справи.

04 вересня 2014 року через канцелярію
суду, до матеріалів справи від позивача
надійшло клопотання про долучення
доказів (вх. № 30468), яку досліджено та
долучено судом до матеріалів справи.

04 вересня 2014 року через канцелярію
суду, до матеріалів справи від позивача
надійшла заява про зменшення позовних
вимог (вх. № 30474).

Позивач в призначене судове засідання
з'явився та підтримав подану раніше
заяву про зменшення позовних вимог (вх.
№ 30474), яку просить суд прийняти до
розгляду та задовольнити викладені в
ній вимоги.

Відповідач в призначене судове
засідання не з'явився.

Суд, розглянувши заяву позивача про
зменшення позовних вимог (вх. № 30474),
виходить з наступного.

Згідно зі ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі,
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених ст. 5 цього
кодексу в цій частині, відмовитись від
позову або зменшити розмір позовних
вимог.

Відповідно до п. 3.11., п. 3. 12. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач.

Отже, розглянувши подану позивачем
заяву про зменшення позовних вимог (вх.
№ 30474) суд приймає її до розгляду та
розглядатиме справу № 922/1376/14 в
подальшому з її врахуванням.

Враховуючи те, що норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника позивача, суд встановив
наступне.

17 червня 2013 року між позивач (продавцем)
та відповідачем (покупцем) було
укладено Контракт № 408-В, відповідно до
умов якого позивач зобов'язався
продати, а відповідач купити товар,
згідно з Додатком (Специфікаціям) до
Контракту, які є його невід'ємною
частиною (п.1.1 Контракту).

Кількість товару в кожній партії
визначається окремим Додатком
(Специфікацією) до Контракту.

В кожному Додатку (Специфікації) до
Контракту повинні бути зазначені
найменування товару, його кількість,
ціна, загальна вартість партії, а також
строки поставки та інші данні, якщо
вони відрізняються від зазначених в
Контракті або не були в ньому
відображені (п.п. 2.2., 2.3. Контракту № 408-В
від 17.06.2013р.).

Пунктами 5.1.1 та 5.1.2 зазначеного вище
Контракту № 408-В від 17.06.2013р. сторони
погодили умови платежів, а саме,
відповідач (покупець) сплачує 25 %
вартості партії товару на протязі 5
банківських днів з моменту підписання
відповідної Специфікації до цього
Контракту.

Наступні 75 % вартості партії товару
відповідач (покупець) сплачує на
протязі 30 календарних днів з моменту
оформлення митною службою України
експортної вантажної митної
декларації продавця.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач виконав належним чином свої
зобов'язання за вищенаведеним
Контрактом № 408-В від 17.06.2013р. та
поставив відповідачу товар на загальну
суму 50252,47 дол. США (а.с. 17-24), відповідач
товар отримав, проте його вартість
своєчасно та в повному обсязі позивачу
не оплатив, сплативши лише частину суми
боргу в розмірі 12652,47 дол. США.

Звертаючись з даним позовом до
господарського суду, позивач просив
суд стягнути з відповідача суму
основного боргу 37600,00 дол. США.

В поданій 04.09.2014 року позивачем заяві
про зменшення позовних вимог (вх. № 30474),
яку прийнято 16.09.2014 року судом до
розгляду, позивач зазначив, що 18.04.2014
року відповідачем, в добровільному
порядку сплачено суму основного боргу
в розмірі 37600,00 дол. США, на підставі
чого, позивач просить суд стягнути з
відповідача пеню в розмірі 848,88 дол. США.

Враховуючи викладені вище обставини,
розглянувши позовну вимогу про
стягнення з відповідача 848,88 дол. США
пені, суд зазначає про наступне.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є право
відношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, своїми діями, а саме, порушенням
встановлених сторонами термінів
оплати товару, відповідачем порушено
погоджені сторонами умови спірного
Контракту № 408-В від 17.06.2013р. та вимоги
ст.526 ЦК України, інших актів цивільного
законодавства.

Пунктом 9.3 Контракту № 408-В від 17.06.2013р.
сторони передбачили, що в разі
несвоєчасної оплати у відповідності
п.п. 5.1.1 та 5.1.2 покупець (відповідач)
сплачує продавцю (позивачу) пеню в
розмірі 0,5 % від суми поставленого,
проте не оплаченого товару, за кожен
календарний день прострочки платежу.

Враховуючи вищевикладене, позивачем
пред'явлено до стягнення пеня в розмірі
848,88 дол. США.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Позивач надав обґрунтований
розрахунок пені, який відповідає
вимогам Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".

За таких підстав, приймаючи до уваги, що
відповідач не виконав прийнятий на
себе обов'язок по оплаті в термін,
встановлений Контрактом № 408-В від
17.06.2013р., що підтверджується наявними
матеріалами справи, позовні вимоги про
стягнення з відповідача 848,88 дол. США
пені, відповідають вимогам укладеного
сторонами Контракту № 408-В від 17.06.2013р.
та діючому законодавству України,
обґрунтовані та підлягають
задоволенню повністю.

Розглянувши клопотання відповідача
про зменшення розміру пред'явленої до
стягнення пені, відстрочку або
розстрочку виконання судового рішення,
яке викладено останнім у наданому
02.09.2014 року відзиві на позовну заяву (вх.
№ 30154), суд зазначає про наступне.

В обґрунтування вищевказаного
клопотання, відповідач посилається на
перебуванням товариства у важкому
економічному стані, відсутності
грошових коштів на розрахунковому
рахунку відповідача.

У відповідності до п. 3 ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право відстрочити або розстрочити
виконання рішення.

Слід зазначити, що відповідачем не
надано суду документів на
підтвердження обставин, на які
посилається останній в обґрунтування
вищенаведеного клопотання.

Суд вважає за необхідне зазначити про
те, що матеріальний стан
підприємства-відповідача не є
винятковою обставиною для
розстрочення виконання рішення суду та
для зменшення розміру неустойки, тому у
суду відсутні правові підстави для
задоволення зазначеного клопотання.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України,
у відповідності до якої, судовий збір
покладається на відповідача, з вини
якого виник даний спір, який доведено
до суду.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, статтями 509, 525, 530, Цивільного
кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33,
49, 75, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "АлтайУніПак" (656016,
Росія, Алтайський край, м. Барнаул, вул.
Автотранспортна, 57, код ЄДРПОУ 466)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробничої фірми
"Полімер" (61125, Україна, м. Харків, пер.
Райсовєтовський, буд. 1, ,
валютний рахунок USD: 26 004 036 450 500,
найменування банку: UkrSibbank, Kharkiv, Ukraine,
SWIFT: KHABU2К) - пеню в розмірі 848,88 дол. США;
11035,89 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 22.09.2014 р.

Суддя Є.М. Жиляєв