КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2014 р. Справа№ 910/4927/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Самсіна Р.І.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання -
Король Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
іпотечної установи

на рішення господарського суду міста
Києва від 25.06.2014

у справі № 910/4927/14 (колегія суддів у
складі: Сташків Р.Б. (головуючий),
Бондаренко Г.П., Грєхова О.А.)

за позовом Державної іпотечної
установи

до Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Надра"

за участю прокуратури міста Києва

про стягнення 230162906,16 грн. витрат,
понесених у зв'язку з несвоєчасним
поверненням кредиту та 249580213,20 грн.
неодержаного прибутку (втраченої
вигоди)

за участю представників:

від позивача: не з'явилися,

від відповідача: Ситий В.О., Чернюк В.В.,

від прокуратури: Вакулюк Д.С.,

ВСТАНОВИВ:

Державна іпотечна установа звернулась
до господарського суду міста Києва з
позовом до ПАТ "КБ "Надра" про стягнення
стягнення 230 162 906,16 грн. витрат,
понесених у зв'язку з несвоєчасним
поверненням кредиту та 249 580 213,20 грн.
неодержаного прибутку (втраченої
вигоди).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що
невиконання відповідачем умов
кредитного договору № 7/1 від 15.10.2008
спричинило збитки позивачу в розмірі 230
162 906,16 грн. витрат, понесених у зв'язку з
несвоєчасним поверненням кредиту, як
суми сплаченого позивачем
відсоткового доходу власникам іменних
відсоткових облігацій позивача, а
також 249 580 213,20 грн. збитків у вигляді
неодержаного прибутку (втраченої
вигоди), які позивач міг би отримати,
якби відповідач повернув йому кошти за
кредитним договором, а позивач
використав би їх у свої дійсності для
рефінансування інших іпотечних
кредиторів (банків і небанківських
фінансових установ).

Рішенням господарського суду міста
Києва від 25.06.2014 у справі № 910/4927/14 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням,
Державна іпотечна установа звернулась
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
25.06.2014 скасувати та прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити
повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані прийняттям судом першої
інстанції рішення за умов неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, та неправильного
застосування норм матеріального та
процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач її вимоги та доводи
заперечив, просив залишити рішення без
змін, а скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 02.09.2014
представники позивача та прокуратури
вимоги та доводи апеляційної скарги
підтримали, представники відповідачів
- заперечили.

В судовому засіданні 02.09.2014
оголошувалась перерва до 12 год. 00 хв.
18.09.2014.

В судове засідання 18.09.2014 представники
позивача не з'явились, хоч позивач був
належним чином повідомлений про дату,
час і місце судового розгляду.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи, заслухавши
пояснення представників, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

За приписами статей 22 та 1166 ЦК України
та статей 224, 225 ГК України, для
застосування такої міри
відповідальності як стягнення збитків
необхідною є наявність усіх елементів
складу цивільного правопорушення, а
саме: протиправної поведінки, збитків,
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою боржника та збитками, вини.
За відсутності хоча б одного із цих
елементів цивільно-правова
відповідальність не настає (постанова
Верховного Суду України від 22.01.2013 №
3-72гс12).

При цьому, розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).

Як встановлено місцевим господарським
судом та вбачається з матеріалів
справи, позивач є фінансовою установою
відповідно до розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 29.03.2005 №
3802 (реєстраційний № 16101513 серія та номер
ІК № 2) та ліцензії Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 02.10.2006 № 316, і проводить свою
діяльність на підставі Статуту, який
затверджено постановою Кабінету
Міністрів України від 17.07.2009 № 768.

Відповідно до п. 5 Статуту (в редакції що
діяла на момент укладення Договору № 7/1
від 15.10.2008), основною метою діяльності
Позивача було рефінансування
іпотечних кредиторів (банків і
небанківських фінансових установ, які
провадять діяльність з надання
забезпечених іпотекою кредитів) за
рахунок коштів, отриманих від
розміщення цінних паперів та сприяння
подальшому розвитку ринку іпотечного
кредитування в України.

Місцевим господарським судом також
встановлено, що позивачем у 2007 році
було проведено 2 випуски іменних
процентних облігацій з додатковим
забезпеченням у формі державних
гарантій, що була видана Кабінетом
Міністрів України із строком обігу 5-7
років залежно від серії.

Рішення про випуск облігацій
затверджене рішенням правління
позивача від 21.11.2007 № 154/8 на підставі
параметрів випуску облігацій,
затверджених наглядовою радою
позивача (протокол від 27.11.2007 № 28).

Вказана державна гарантія видавалася
відповідно до статті 17 Бюджетного
кодексу України, статті 14 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2007 рік" та п. 3 постанови Кабінету
Міністрів України від 04.04.2007 № 607 "Про
надання державних гарантій за
зобов'язаннями Державної іпотечної
установи".

Згідно з п. 3.7 Положення про випуск,
розміщення, погашення та операції з
цінними паперами Державної іпотечної
установи, затвердженого рішенням
ДКЦПФР від 17.07.2003 № 322 (із змінами і
доповненнями) кошти, залучені за
рахунок випуску позивачем цінних
паперів спрямовуються на цілі,
визначені у проспекті емісії цінних
паперів. Пунктом 7 проспекту емісії
було зазначено, що Емітент
використовує запозичення виключно для
кредитування банків за умови
відступлення ними на користь Установи
(позивача) прав вимоги за іпотечними
житловими кредитами, які відповідають
затвердженим Установою вимогам до
таких кредитів (рефінансування).

Так, відповідач з метою отримання
кредиту звернувся до позивача листом
від 29.09.2008 № 5-5-12603, в якому зазначив, що
стандартна ставка рефінансування (13,5%),
яка діяла на той момент, є занадто
високою для нього. При цьому,
відповідач виразив готовність задля
застосування для кредитного договору
ставки рефінансування 9,9%, придбати
облігації позивача серій 2007 року
випуску "М", "N", "О", "Р", "Q", "S", "Т", "U", "W", "X", "Y"
з дохідністю 9,4 % відсотків річних.

З огляду на наведене, позивач вказує, що
за згодою сторін головною умовою
застосування нижчої ставки, а
відповідно, істотною умовою
майбутнього договору кредиту, стало
придбання відповідачем цінних паперів
позивача, що безпосередньо пов'язало
вказані дві операції.

Позивач посилається, що підтвердженням
таких намірів відповідача слугує заява
від 07.10.2008 № 28/3-5-12593 (що надійшла за
адресу позивача) на здійснення
рефінансування за рахунок залучених
коштів шляхом надання
короткострокових кредитів
рефінансування під заставу майнових
прав за іпотечними кредитами на суму 700
млн. грн. строком до 180 днів за ставкою 9,9
% річних.

Позивач зазначає, що наведені вище
обставини перемовин з відповідачем
стали підставою для проведення
засідання Кредитно-інвестиційного
комітету позивача, за результатами
якого було прийнято рішення про
задоволення заявки відповідача на
купівлю вищезазначених облігацій та
надання кредиту рефінансування.

Дане рішення Кредитно-інвестиційного
комітету було затверджено рішеннями
Правління позивача від 07.10.2008 № 208/2 та
від 07.10.2008 № 208/3.

За умовами підпункту 4 пункту 38 Статуту
позивача, вказані рішення Правління
позивача потребували погодження з його
Наглядовою радою, в зв'язку з чим
Позивачем було направлено
відповідного листа щодо погодження
зазначених рішень Правління та
укладення з Відповідачем договору
купівлі-продажу цінних паперів з
продажу облігацій і договорів по
наданню фінансового кредиту у сумі 700
млн. гривень, і що ці пропозиція
відповідача щодо купівлі цінних
паперів з максимальною ставкою
дохідності 9,4% річних безпосередньо
пов'язана з рефінансування Банку на
аналогічну суму за ставкою 9,9% річних.

Наглядова рада протоколом № 32 від 10-14
жовтня 2008 року затвердила рішення щодо
продажу цінних паперів та надання
фінансового кредиту Відповідачу на
вищезазначених умовах.

За таких обставин між позивачем та
відповідачем 15.10.2008 було укладено:

- договір купівлі-продажу цінних
паперів № 21, Д-123/2008/001 від 15.10.2008, на
умовах якого позивач зобов'язався
передати відповідачу, а він прийняти і
оплатити відповідні цінні папери - не
пізніше одного робочого дня
перерахувати загальну вартість цінних
паперів на рахунок позивача, що і було
здійснено відповідачем та
підтверджується випискою з
банківського рахунку позивача;

- кредитний договір № 7/1 від 15.10.2008 та
договір застави майнових прав № 7/1-з
від 15.10.2008, де позивач в порядку та на
умовах, визначених кредитним договором
зобов'язувався надати відповідачу
фінансовий кредит (кредит
рефінансування) у сумі 700 млн. гривень,
шляхом безготівкового перерахування
коштів з рахунку позивача, що
підтверджується випискою з
банківського рахунку позивача від
15.10.2008.

При цьому, згідно виписки від 15.10.2008
протягом банківського дня на рахунок
позивача № 9 в ВАТ "Державний
ощадний банк України" за договором
купівлі-продажу цінних паперів від
відповідача надійшло 709038790 грн., з яких
700000000 грн. у цей же день та з цього ж
рахунку було видано Відповідачу за
кредитним договором.

За умовами п. 1.2 кредитного договору,
кредит рефінансування надавався
Позичальнику на строк до 10.04.2009.

Проте, 23.03.2009 відповідачем було
повернуто позивачу лише частину
кредиту рефінансування у розмірі 6404920
грн., а решту кредиту рефінансування у
розмірі 693595080 грн. відповідач повернув
позивачу тільки 31.01.2013.

З огляду на наведене позивач зазначає,
що відповідач безоплатно
використовував грошові кошти кредиту
рефінансування з 11.02.2010 по 31.01.2013 для
власних цілей та не сплачував відсотки
за користуванням кредитом
рефінансування, інфляційні втрати та
інші виплати, що призвело до
позбавлення позивача можливості
виконувати свої статутні завдання -
надання кредитів рефінансування іншим
іпотечним кредиторам.

І разом з цим позивач сплачував
відсотки доходу за облігаціями, які
були продані відповідачу, до моменту їх
повного погашення. Тобто, виконуючи
взяті на себе зобов'язання перед
державою, згідно з проспектом емісії
облігацій позивачем, у період з 11.02.2010
(наступний день від закінчення
мораторію) по 31.01.2013 (день повернення
кредиту) було здійснено витрати на
погашення відсоткового доходу
власникам облігацій в загальній сумі 230
162 906,16 грн. (детальних розрахунок
наведено в заяві позивача від 17.06.2014), що
підтверджується копіями залучених до
матеріалів справи платіжних доручень.

Сплачені відповідачу за купленими ним
облігаціями відсотки доходу, що були
передбачені проспектом їх емісії,
загальною сумою 230 162 906,16 грн. позивач
вважає збитками у вигляді додаткових
витрат, яких він зазнав внаслідок
несвоєчасного повернення відповідачем
кредиту рефінансування.

Колегія суддів не може погодитися з
наведеними доводами позивача,
оскільки, сплативши відповідачу як
власнику облігацій відсотків доходу,
позивач виконав зобов'язання, взяті на
себе згідно із проспектом емісії цих
облігацій, ці витрати позивача не
являються наслідком порушення
відповідачем строків повернення
кредиту за кредитним договором. Ці
витрати позивача взагалі не можна
вважати збитками в розумінні ст. 22 ЦК
України, оскільки вони не є такими, що
зроблені позивачем для відновлення
свого порушеного права.

Колегія суддів зазначає, що всупереч
твердженням позивача правовідносини
щодо виплати відсоткового доходу
власникам облігацій та правовідносини
між позивачем і відповідачем щодо
погашення заборгованості за кредитним
договором випливають з двох різних, хоч
і пов'язаних між собою обставинами
укладення, правочинів, які відповідно
визначають абсолютно різні не
пов'язані між собою зобов'язання сторін
таких правочинів. Суд звертає увагу, що
позивач взяв на себе зобов'язання з
виплати відсоткового доходу згідно із
проспектом емісії цих облігацій, а не
за договором укладеним з відповідачем
15.10.2008.

За встановлених обставин колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого господарського суду про
відсутність причинно-наслідкового
зв'язку між зобов'язаннями відповідача
в рамках кредитного договору та
зобов'язаннями позивача в рамках
емісії облігацій щодо виплати по ним
доходу, так само відсутня вина
відповідача щодо здійснення позивачем
зазначеної суми витрат.

Позивач також зазначає, у 2010, 2011, 2012
роках Кабінетом Міністрів України були
прийняті розпорядження якими
затверджено фінансовий план позивача,
а саме: від 13.12.2010 № 2236-р, від 09.03.2011 №
170-р, від 03.09.2012 № 759-р.

Відповідно до пояснювальної записки до
фінансового плану позивача на 2010 рік,
він планував отримати надходження від
операцій з фінансового кредитування, а
саме від відповідача погашення
заборгованості 693,6 млн. грн. Також, на
підставі наявності заборгованості
відповідача та у зв'язку з закінченням
дії мораторію на задоволення вимог
кредиторів, у позивача було
заплановано надходження коштів від
банків-партнерів в погашення
заборгованості по фінансових кредитах
у розмірі 839 844 тис. грн., однак
невиконання відповідачем своїх
зобов'язань спричинило часткове
невиконання позивачем фінансового
плану на 2010 рік, що вплинуло на
можливість надавати кредити
банкам-партнерам.

У зв'язку з невиконанням відповідачем у
2010 році зобов'язань з повернення
кредиту, у фінансовому плані позивача
на 2011 рік було заплановано надходження
коштів (непогашеної заборгованості)
від відповідача, у зв'язку з чим
загальна сума планових надходжень від
банків-партнерів стала становити 1692196
тис.грн., однак невиконання
відповідачем своїх зобов'язань
спричинило часткове невиконання
Позивачем фінансового плану на 2011 рік,
що також вплинуло на можливість
надавати кредити банкам-партнерам.

За наслідками невиконання
відповідачем у 2011 році зобов'язань з
повернення кредиту, та враховуючи
прийняття Вищим господарським судом
України постанови від 25.01.2012 у справі №
54/267(4/397) (залишено в силі рішення суду
про стягнення кредиту з відповідача),
було затверджено фінансовий план
позивача на 2012 рік, де було заплановано
надходження від відповідача 747399
тис.грн. (згідно наведеної постанови
суду).

За твердженням позивача, невиконання
відповідачем своїх зобов'язань
спричинило часткове невиконання
позивачем фінансового плану на 2012 рік,
що також вплинуло на можливість
надавати кредити банкам-партнерам.

Разом з цим, позивач зазначає, що з
огляду на предмет його статутної
діяльності - рефінансування іпотечних
кредиторів, до нього протягом 2010 - 2012
років від банків-партнерів надійшло
більше 60 заяв про здійснення
кредитування на загальну суму 4,44
грн. У різний час, починаючи з 11.02.2010
(наступний день після закінчення дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів, введеного у відповідача
постановою Правління Національного
банку України від 05.08.2009 № 452), на
підставі рішень відповідних органів
позивача, останній здійснював свою
статутну діяльність керуючись
ставками рефінансування 13,5%, 11% та 18% у
різні періоди, відповідно наведені у
заяві позивача від 17.06.2014.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
посилається, що у випадку своєчасного,
тобто 11.02.2010 - у наступний день після
закінчення дії мораторію на
задоволення вимог кредиторів,
введеного у відповідача, повернення
позивачу відповідачем кредиту за
кредитним договором, позивач одержав
би доходи у вигляді процентів
(встановлених на рівні ставки
рефінансування) за користування
кредитами, яки б були надані позивачем
за рахунок коштів, що несвоєчасно
повернув позивачу відповідач. Позивач
зазначає, що таким чином зазнав збитків
в розмірі 249580213,20 грн. у вигляді
неодержаного прибутку (втраченої
вигоди), на який він мав право
розраховувати у випадку своєчасного
виконання відповідачем зобов'язань за
договором, надаючи ці кошти іншим
банкам партнерам під відповідні
затверджені у позивача ставки
рефінансування.

Позивач також зазначав, за умовами п. 2.2
та 2.2.1 кредитного договору, відповідач
зобов'язався не пізніше дня погашення
кредиту рефінансування з урахуванням
графіку сформувати портфель іпотечних
кредитів у національній валюті України
- гривні, що відповідають вимогам до
кредитів, затверджених наглядовою
радою кредитора, в розмірі отриманого
кредиту рефінансування згідно цього
договору. Цільове використання кредиту
рефінансування підтверджується
відступленням кредитору прав вимоги за
іпотечними кредитами, які відповідають
вимогам до кредитів та здійснюється
відповідно до графіку формування та
відступлення іпотечних кредитів (п. 1.2.2
кредитного договору).

Позивач зазначає, що усупереч
вищенаведеним положенням кредитного
договору відповідач у встановлені
строки не сформував портфель іпотечних
кредитів, що відповідають вимогам до
кредитів та не відступив права на такі
кредити позивачу, тоді як у випадку
цільового використання відповідачем
кредиту рефінансування, позивач набув
би права вимоги за іпотечними
кредитами зі процентною ставкою за
користування кредитом на рівні не
меншою ніж ставка рефінансування
позивача та отримував би відповідний
дохід.

Наведене, на думку позивача, є
додатковим підтвердженням того, що він
зазнав збитків у вигляді неодержаного
прибутку (втраченої вигоди), на який би
він мав право розраховувати у випадку
виконання відповідачем зобов'язань за
кредитним договором у розмірі не
меншому ставки рефінансування
позивача нарахованої на суму кредиту
за весь час прострочення виконання
зобов'язання з повернення кредиту.

Позивач посилається на те, що з вини
відповідача він не одержав доходи у
вигляді процентів (встановлених на
рівні ставки рефінансування) за
користування кредитами, які були б
надані позивачем, однак надані
позивачем докази, як обґрунтовано
зазначив суд першої інстанції, цього не
доводять, оскільки самі по собі заяви
про надання кредитів рефінансування не
свідчать про обов'язкове укладення
відповідного кредитного договору на
підставі цієї заяви (законом не
покладено на позивача такого
обов'язку), та вказані заяви також не
свідчать про остаточний розмір такого
кредиту, оскільки його розмір
визначається не тільки за бажанням
позичальника, але й кредитора.

При цьому, копії жодного такого
кредитного договору позивачем суду
надано не було, і так само позивачем не
надано належних та допустимих доказів
того, що відповідач є його єдиним
контрагентом, від виконання
зобов'язань яким залежить подальша
господарська діяльність позивача.

Разом з тим, як правомірно вказав
місцевий господарський суд, при
обрахуванні розміру упущеної вигоди
мають враховуватися тільки ті точні
дані, які безспірно підтверджують
реальну можливість отримання грошових
сум, або інших цінностей, якби права
позивача не були порушені, проте
безспірність та обґрунтованість
вихідних даних позивача, з яких він
виходив при обрахунку упущеної вигоди,
перед судом доведено не було, тобто
розрахунки позивача не
підтверджуються доказовою базою,
наданою ним до матеріалів справи.

Так, позивач повинен був належними в
розумінні статті 34 ГПК України
доказами обґрунтувати можливість
отримання ним, у разі належного
виконання відповідачем свого
зобов'язання за кредитним договором,
прибутку саме у розмірі 249580213,20 грн., а
також довести, що він міг і повинен був
отримати визначені доходи і тільки
неправомірні дії відповідача стали
єдиною і достатньою причиною, яка
позбавила його можливості отримати
прибуток, чого позивачем доведено
перед судом не було.

Окрім того, колегія погоджується з
висновком місцевого суду про те, що
твердження позивача щодо цілей, на які
він планував використати кредитні
кошти при їх вчасному поверненні, та
таким чином уникнути збитків є
суперечливими. Так, на обґрунтування
розміру збитків, які були спричинені
позивачу, він одночасно посилається на
намір використати вчасно повернути
кредитні кошти на достроковий викуп
облігацій (обґрунтування збитків у
вигляді понесених втрат), та ці ж кошти
позивач планував використати на
подальше рефінансування інших
іпотечних кредиторів (обґрунтування
упущеної вигоди). Тобто при обрахунку
двох видів та розмірів збитків позивач
посилається на використання для їх
уникнення однієї й тієї самої суми
кошів у двох місцях одночасно, що є
просто неможливим, так як при
використанні цієї суми кошів у одному
місці вона б зникла зарахуванням на цей
конкретний вид витрат (викуп облігацій
або рефінансування іпотечних установ).

Таким чином суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що позивачем не
доведено наявності у спірному випадку
суб'єктивної та об'єктивної сторони
спричинених саме відповідачем збитків
у вигляді втрат та упущеної вигоди
позивачу саме у визначеному ним
розмірі, та не доведено наявності в
діях відповідача усіх елементів складу
цивільного правопорушення, як
необхідної умови для застосування
такої міри відповідальності, як
стягнення збитків, тому підстави для
задоволення поданого позивачем позову
в суду відсутні.

За встановлених обставин, на думку
колегії суддів, висновок місцевого
суду про відсутність правових підстав
для задоволення позовних вимог є
законним, обґрунтованим, відповідає
нормам чинного законодавства,
фактичним обставинам справи і наявним
у ній матеріалам, а доводи апеляційної
скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для
зміни або скасування рішення місцевого
суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати
по сплаті судового збору за розгляд
апеляційної скарги покладаються на
позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної
іпотечної установи на рішення
господарського суду міста Києва від
25.06.2014 у справі № 910/4927/14 залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 25.06.2014 у справі № 910/4927/14
залишити без змін.

Головуючий суддя
О.О. Хрипун

Судді
Р.І. Самсін

Є.Ю. Шаптала