м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14644/14 08.09.14

За позовомДержавної установи "Інститут
травматології та ортопедії
Національної академії медичних наук
України"доНаціонального медичного
університету імені О.О.
Богомольцяпростягнення 30 250,00 грн.Суддя
Бойко Р.В.

Представники сторін:

від позивача:Сацька Л.В.від
відповідача:Мартиновий А.Б.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна установа "Інститут
травматології та ортопедії
Національної академії медичних наук
України" (надалі - "Інститут") звернулася
до господарського суду міста Києва з
позовом до Національного медичного
університету імені О.О. Богомольця
(надалі - "Університет") про стягнення 30
250,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на
виконання умов договору про
співробітництво, укладеного між
сторонами 21.04.2008 р., позивачем було
надано послуги з безоплатного
використання приміщень для потреб
навчального процесу Університету та
здійснено оплату витрат на комунальні
та експлуатаційні послуги за
користування такими приміщеннями, а
відповідачем відшкодування таких
витрат позивачу не здійснювалося, у
зв'язку з чим виникла заборгованість у
розмірі 30 250,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 18.07.2014 р. порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 07.08.2014 р.

07.08.2014 р. через канцелярію суду
представником відповідача було подано
відзив на позовну заяву за змістом
якого в задоволенні позову просив
відмовити, вказував на те, що укладений
між сторонами договір про
співробітництво не передбачає
обов'язку відповідача сплачувати кошти
за спожиті комунальні та
експлуатаційні витрати, а в силу
приписів постанови Кабінету Міністрів
України від 11.09.2013 р. №679 "Про здійснення
протягом бюджетного періоду видатків
на утримання деяких бюджетних установ
одночасно з різних бюджетів" та
Положення про клінічний
лікувально-профілактичний заклад
охорони здоров'я, затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 05.06.1997 р. №174, такі витрати
покладаються саме на позивача, як
лікувально-профілактичний заклад.

В судовому засіданні 07.08.2014 р. було
оголошено перерву до 08.09.2014 р.

Представник позивача в судове
засідання з'явилася, позовні вимоги
підтримує та просить задовольнити їх
повністю.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, проти позову
заперечує, в його задоволенні просить
відмовити.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.04.2008 р. між Державною установою
"Інститут травматології та ортопедії
академії медичних наук України" (після
зміни назви - Державна установа
"Інститут травматології та ортопедії
Національної академії медичних наук
України" та Університетом було
укладено договір про співробітництво
(надалі - "Договір") за змістом якого
сторони згідно ст.ст. 17, 53 Конституції
України, Положення про клінічний
заклад охорони здоров'я, затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 05.06.1997 р. №174, та Положення
про спеціалізацію (інтернатуру)
випускників вищих медичних і
фармацевтичних закладів освіти ІІІ - ІV
рівнів акредитації, медичних
факультетів університетів,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 19.09.1996 р.
№291, прийняли на себе взаємні обов'язки
по безкоштовному забезпеченню
організації навчально-виховної,
методичної та наукової роботи з
підготовки студентів, клінічних
ординаторів, аспірантів Університету,
направлені на поліпшення охорони
здоров'я в Україні.

Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 Договору
співробітництво сторін передбачає
підвищення якості теоретичної та
практичної підготовки фахівців в
системі вищої школи Університету в
Інституті, як на клінічній базі.
Сумісна робота проводиться на базі
лікувально-діагностичних відділень та
відділеннях реабілітації Інституту.

Згідно із п. 2.1 Договору Інститут
зобов'язався: надавати право спільного
використання функціональних
підрозділів, медичної апаратури і
оснащення, які належать Інституту для
потреб лікувальної та діагностичної
навчальної роботи; надавати можливість
використання аудиторій, учбових класів
та інших приміщень для потреб
навчального процесу Університету;
забезпечити співробітників
Університету умовами для проведення
навчально-педагогічної та
науково-дослідної діяльності, шляхом
виділення в відділеннях Інституту
учбових кімнат для
професорсько-викладацького складу;
забезпечити студентів,
лікарів-інтернів, клінічних
ординаторів, аспірантів робочими
місцями в обсязі роботи відповідно до
вимог навчальних планів і програм з
підготовки лікарів-хірургів тощо;
залучати висококваліфікованих
спеціалістів Інституту до
учбово-педагогічного процесу
Університету, а також
науково-дослідницької роботи; надавати
можливість спільного користування
сучасними технічними засобами для
потреб навчального процесу.

Положеннями п. 2.2 Договору встановлено,
що Університет зобов'язався:
координувати з директором Інституту
лікувально-діагностичну діяльність
Університету, яка проводиться на базі
Інституту; приймати безпосередньо
участь у лікувально-діагностичній та
науковій роботі Інституту; утримувати
приміщення, які використовуються
кафедрою Університету в належному
санітарно-гігієнічному стані, не
допускати пошкодження матеріального
оснащення; виконувати та навчати
слухачів правилами техніки безпеки
експлуатації медичного обладнання та
протипожежної безпеки в приміщеннях
Інституту; надавати в спільне
користування лікувально-діагностичну
апаратуру, технічні та матеріальні
засоби, які придбані за рахунок
Університету; при виникненні
надзвичайних ситуацій приймати участь
силами Університету у наданні
практичної медичної допомоги по
забезпеченню їх ліквідації в складі
бригад постійної готовності Інституту
по узгодженню з керівництвом
Університету.

В четвертому кварталі 2013 року
Державною фінансовою інспекцією в
місті Києві було проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
Інституту за результатами якої
встановлено, що за період з 01.01.2011 р. по
01.11.2013 р. за рахунок коштів Інституту
було покрито витрати сторонньої
юридичної особи, а саме: вартість
комунальних та експлуатаційних послуг,
спожитих кафедрою травматології та
ортопедії Університету, на загальну
суму 30 250,00 грн., у зв'язку з чим
зобов'язано Інститут забезпечити
стягнення таких коштів з Університету.

Претензією №177 від 14.04.2014 р. позивач
звернувся до відповідача з вимогою
погасити в порядку відшкодування
понесених Інститутом витрат на оплату
комунальних та експлуатаційних послуг
у розмірі 30 250,00 грн.

Листом від 14.05.2014 р. №120/1-4930 Університет
у відповідь на вказану претензію
повідомив Інститут про те, що в силу
положень постанови Кабінету Міністрів
України від 11.09.2013 р. №679 "Про здійснення
протягом бюджетного періоду видатків
на утримання деяких бюджетних установ
одночасно з різних бюджетів" та
Положення про клінічний
лікувально-профілактичний заклад
охорони здоров'я, затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 05.06.1997 р. №174, існуюча між
сторонами на підставі Договору
співпраця не передбачає відшкодування
Університетом витрат на оплату
комунальних та експлуатаційних послуг.

Спір у справі виник у зв'язку із
наявністю, на думку позивача, підстав
для покладення на відповідача
обов'язку по відшкодуванню витрат на
оплату комунальних та експлуатаційних
послуг за користування приміщеннями
для потреб навчального процесу
Університету згідно умов Договору.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Основними видами
господарських зобов'язань є
майново-господарські зобов'язання та
організаційно-господарські
зобов'язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу
України господарські зобов'язання
можуть виникати, зокрема, з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

У відповідності до ч. 1 ст. 175
Господарського кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу
України цивільні права особа здійснює
у межах, наданих їй договором або
актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.
Виконання цивільних обов'язків
забезпечується засобами заохочення та
відповідальністю, які встановлені
договором або актом цивільного
законодавства. Особа може бути
звільнена від цивільного обов'язку або
його виконання у випадках,
встановлених договором або актами
цивільного законодавства.

З огляду на викладені норми вбачається,
що підставою виникнення зобов'язання
та права вимоги його виконання є,
зокрема, відповідний правочин.

В даному випадку позивач як на підставу
для покладення на відповідача
обов'язку по відшкодуванню спірних
витрат вказує на те, що Договір є
договором про безоплатне надання
послуг, а тому відповідно до положень
ст. 904 Цивільного кодексу України
Університет, як замовник, зобов'язаний
відшкодувати Інституту, як виконавцю,
усі фактичні витрати, необхідні для
виконання такого правочину.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд приходить до висновку про
необхідність відмови в задоволенні
позовних вимог з огляду на наступне.

По-перше, частиною 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Положеннями частини 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України встановлено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

При цьому, встановлюючи в наведеній
нормі поняття такого виду правочину, як
договір про надання послуг,
законодавець в першу чергу виходить із
правового статусу його сторін, а саме:
виконавця, особи на яку покладається
обов'язок виконати певну дію; та
замовника, особи, яка замовляє
відповідну дію та зобов'язується її
оплатити.

В той же час, із змісту Договору
вбачається, що його предметом є
спільний обов'язок сторін щодо
безкоштовного забезпечення
організації навчально-виховної,
методичної та наукової роботи з
підготовки студентів, клінічних
ординаторів, аспірантів Університету,
направлені на поліпшення охорони
здоров'я в Україні.

Тобто, умовами спірного правочину не
встановлено будь-якої залежності
виконання його умов однією стороною
від завдання іншої сторони, а
спрямований виключно на досягнення
двостороннім виконанням обов'язків для
досягнення спільної мети -
безкоштовного забезпечення
організації навчально-виховної,
методичної та наукової роботи з
підготовки студентів, клінічних
ординаторів, аспірантів Університету,
направлені на поліпшення охорони
здоров'я в Україні.

Наведене свідчить про те, що спірний
Договір за своєю правовою природою не є
договором безоплатного надання послуг,
а відтак, правові підстави
застосування до правовідносин сторін,
що виникають з нього положень Глави 63
Цивільного кодексу України (в т.ч. ст. 904
Цивільного кодексу України), відсутні.

По-друге, із змісту Договору
вбачається, що його положення не
містять визначення будь-яких
обов'язків Університету з оплати чи
відшкодування витрат на оплату
комунальних та експлуатаційних витрат,
а тому в силу положень ст.ст. 173-175
Господарського кодексу України та
ст.ст. 11, 14, 509 Цивільного кодексу
України покладення на відповідача
обов'язку із сплати таких коштів є
безпідставним.

Посилання позивача на те, що зазначений
обов'язок передбачено положеннями п.п.
2.2.3 п. 2.2 Договору судом відхиляється,
оскільки такі положення передбачають
обов'язок Університету утримувати
спірні приміщення лише в належному
санітарно-гігієнічному стані (тобто, не
засмічувати їх), а не здійснювати їх
комунальне та експлуатаційне
забезпечення (оплачувати водо- та
електропостачання, проводити ремонт
тощо), що не є тотожними поняттями.

По-третє, з огляду на положення наказу
Міністерства охорони здоров'я України
від 14.09.1998 р. №273 "Про надання статусу
клінічних закладів охорони здоров'я
закладам охорони здоров'я Автономної
Республіки Крим, Вінницької,
Волинської, Дніпропетровської,
Донецької, Житомирської,
Закарпатської, Запорізької,
Івано-Франківської, Київської,
Кіровоградської, Львівської,
Луганської, Одеської, Полтавської,
Сумської, Тернопільської, Харківської,
Херсонської, Чернівецької областей та
м. Києва" Інститут є клінічним закладом
охорони здоров'я (в попередній редакції
відповідного наказу - клінічним
лікувально-профілактичним заскладом).

Відповідно до п. 1.1 Положення про
клінічний заклад охорони здоров'я,
затвердженого наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05.06.1997 р.
№174, клінічним є заклад охорони
здоров'я, який використовується для
розташування структурних наукових і
навчальних підрозділів (кафедри,
лабораторії тощо) вищих навчальних
закладів, які здійснюють підготовку
фахівців за спеціальностями галузей
знань "Медицина" та "Фармація" III, IV
рівнів акредитації, закладів
післядипломної освіти,
науково-дослідних установ з метою
забезпечення
лікувально-діагностичного процесу,
підготовки, перепідготовки і
підвищення кваліфікації медичних
кадрів та проведення і впровадження у
практику охорони здоров'я результатів
наукових досліджень, на договірній
основі.

Згідно із п. 1.5 Положення про клінічний
заклад охорони здоров'я, затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 05.06.1997 р. №174, витрати по
забезпеченню навчально-виховного та
науково-дослідного процесів
здійснюються за рахунок коштів на
утримання відповідного вищого
навчального закладу, який здійснює
підготовку фахівців за
спеціальностями галузей знань
"Медицина" та "Фармація" III, IV рівнів
акредитації (закладу післядипломної
освіти, науково-дослідної установи), а
витрати, пов'язані з утриманням
матеріально-технічної бази - за рахунок
коштів закладу охорони здоров'я.

Тобто, в силу наведених положень
обов'язок по понесенню витрат з оплати
комунальних та експлуатаційних послуг
при здійсненні спільної діяльності з
безкоштовного забезпечення
організації навчально-виховної,
методичної та наукової роботи з
підготовки студентів, клінічних
ординаторів, аспірантів Університету,
направленої на поліпшення охорони
здоров'я в Україні, покладається саме
на клінічний заклад охорони здоров'я,
тобто, в даному випадку на Інститут.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, позивачем не доведено, а
судом не встановлено існування
правових підстав для покладення на
відповідача обов'язку з відшкодування
понесених Інститутом витрат на оплату
комунальних та експлуатаційних послуг
при виконанні умов Договору.

За таких обставин, в задоволенні позову
Інституту з викладених у ньому
підставі необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Державної
установи "Інститут травматології та
ортопедії Національної академії
медичних наук України" відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання повного тексту рішення
- 12.09.2014 р.

Суддя
Р.В. Бойко