ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.09.2014 Справа № 920/1034/14

За позовом: Сумського обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, м. Суми,

до відповідача: Державного закладу
«Лінійна поліклініка ст. Суми СТГО
«Південна залізниця», м. Суми,

про стягнення 2688 грн. 91 коп.

Суддя О.Ю. Резніченко

Представники:

від позивача: Саранча В.М., Страшенко
А.В.,

від відповідача: Світайло А.О.

У засіданні брали участь: секретар
судового засідання - Т.Д. Бублик.

Суть спору: позивач просить суд
стягнути з відповідача 2688 грн. 91 коп.
шкоди (виплаченої допомоги по
тимчасовій непрацездатності), яка
завдана неправомірними діями лікаря,
який знаходиться у трудових відносинах
з відповідачем, які полягають в
необгрунтованій видачі та продовженні
листка непрацездатності застрахованої
особи.

Представники позивача в судовому
засіданні усно зазначили, що
наполягають на задоволенні заявлених
вимог.

Відповідач у відзиві поданому 02.07.2014
року проти позовних вимог заперечує,
оскільки позивачем не доведений факт
відсутності страхового випадку, не
надано доказів необгрунтованості
виплат позивачем допомоги по
тимчасовій непрацездатності.

Представник відповідача в судовому
засіданні усно зазначив, що проти
позовних вимог заперечує.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Статтею 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами зумовленими похованням»
встановлено право Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, як страховика, зокрема,
на здійснення перевірок
обґрунтованості видачі та продовження
листків непрацездатності
застрахованим особам.

Порядок і умови видачі, продовження та
обліку документів, що засвідчують
тимчасову непрацездатність громадян,
здійснення контролю за правильністю їх
видачі визначені: Інструкцією про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасовому
непрацездатність громадян,
затвердженою наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13.11.2001 № 455
(далі - Інструкція); Положенням про
експертизу тимчасової
непрацездатності, затвердженим
наказом МОЗ України від 09.04.2008 № 189 (далі
- Положення).

Позивачем було проведено перевірку
відповідача з питань обґрунтованості
видачі та продовження листків
непрацездатності застрахованим особам
в ДЗ «Лінійна поліклініка ст. Суми
Південня залізниця».

В ході перевірки позивач встановив
порушення порядку заповнення,
необгрунтованої видачі та продовження
листка непрацездатності, а саме:

- в порушення п. 2.2 Інструкції листок
непрацездатності № 6766693 був виданий
лікарем відповідача на термін понад 5
календарних днів та в подальшому
продовжений одноособово лікарем, за
відсутності завідувача відділення;

- в порушення п.п. п. п. 5.1.4., 5.1.5 Положення
лікарем не було проведено необхідний
обсяг клініко-діагностичних обстежень
(не проведено рентгенологічне
обстеження хребта відповідно до
клінічного протоколу надання медичної
допомоги).

За результатами перевірки позивачем
одноособово була складена довідка від
23.12.2013 про результати планової
перевірки обґрунтованості видачі та
продовження листків непрацездатності
застрахованим особам в ДЗ «Лінінйна
поліклініка» ст. Суми СТГО.

Отже, на думку позивача, листок
непрацездатності № 676693 був виданий
лікарем неправомірно, необгрунтовано
та з порушенням п.1.7 Інструкції, п.п. 5.1.4,
5.1.5 Положення і відповідного
клінічного протоколу лікування хворих,
на підставі листка непрацездатності
відповідачем за 11 робочих днів була
виплачена допомога за рахунок коштів
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працезданості в сумі
2 688 грн. 91 коп.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1172 Цивільного кодексу України
встановлено, що юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, на думку позивача, в результаті
неправомірних дій лікаря, який
перебуває у трудових відносинах з
відповідачем, під час виконання ним
трудових обов'язків, які полягають в
необгрунтованій видачі та продовженні
листка непрацездатності застрахованій
особі, Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
завдано шкоду в розмірі виплаченої
допомоги по тимчасовій
непрацездатності 2688 грн. 91 коп., а тому
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного:

Характер спірних правовідносин та
правозастосування в спорах, які
виникають у страхуванні, визначається
виходячи з аналізу як загальних норм
Цивільного кодексу України, так і
спеціальних законів, із врахуванням
специфіки правового регулювання тих чи
інших видів страхування.

Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу
України предметом договору
страхування можуть бути майнові
інтереси, які не суперечать закону і
пов'язані з, крім іншого встановленого
статтею, життям, здоров'ям,
працездатністю та пенсійним
забезпеченням - особисте страхування.

Статтею 999 Цивільного кодексу України
передбачено, що законом може бути
встановлений обов'язок фізичної або
юридичної особи бути страхувальником
життя, здоров'я, майна або
відповідальності перед іншими особами
за свій рахунок чи за рахунок
заінтересованої особи (обов'язкове
страхування). До відносин, що
випливають із обов'язкового
страхування, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
актами цивільного законодавства.

Стаття 993 Цивільного кодексу України
передбачає, що до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика
переходить право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки про
відшкодування шкоди, лише в разі
виплати страхового відшкодування за
договором майнового страхування. В
разі проведення страхових виплат за
договором особистого страхування
(життя, здоров'я, працездатності,
пенсійного забезпечення) таке право
вимоги страховика не передбачено.

Тобто, перехід права вимоги до
страховика за ст. 993 Цивільного кодексу
України можливий виключно в межах
єдиного виду страхування - майнового.
Зворотна вимога до винної особи може
виникати у страховика за договором
страхування відповідальності, якщо
право регресу прямо передбачено
законом.

Отже, цивільне законодавство виділяє
такий вид страхування - обов'язкове
особисте, яке за характером правового
регулювання не передбачає для
страховика права зворотної вимоги і
покладає тягар виплати страхового
відшкодування на страховика за рахунок
грошових фондів.

Діяльність позивача - Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, як страховика,
регулюється спеціальним законом -
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами зумовленими похованням» та
регулює відносини обов'язкового
особистого страхування.

Преамбулою Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами зумовленими похованням»
передбачено, що цей Закон визначає
правові, організаційні та фінансові
основи загальнообов'язкового
державного соціального страхування
громадян на випадок тимчасової
втрати працездатності. Матеріальне
забезпечення та соціальні послуги, що
надаються за цим Законом, є окремим
видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування
громадян, що здійснюється Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Відповідно до ст. 5 вищезазначеного
Закону України загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням, здійснюється
за принципами, крім іншого визначеного
статтею, обов'язковості страхування
осіб, зазначених у частині першій
статті 6 цього Закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Закон України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами
зумовленими похованням» (ст. 28 Права та
обов'язки страховика) передбачає право
страховика здійснювати перевірки,
однак не передбачає права страховика,
який здійснив страхову виплату,
зворотної вимоги, а як передбачено
Конституцією України, державні органи
повинні діяти лише в межах Основного
Закону та законів України.

Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу
України особа, яка відшкодувала шкоду
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Зазначена норма міститься в главі 82
Цивільного кодексу України й регулює
правовідносини щодо відшкодування
шкоди, передбачає право регресу особи в
разі, якщо вона відшкодувала
потерпілому шкоду, завдану іншою
особою в рамках деліктних
правовідносин між нею та потерпілим.

Здійснення позивачем виплат допомоги
по тимчасовій непрацездатностіне у
разі настання страхового випадку не є
шкодою в розумінні ст.ст. 1166, 1172
Цивільного кодексу України, а отже,
відповідно позивач не є особою, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, і тому згідно з ч. 1 ст. 1191
Цивільного кодексу України не набуває
права зворотньої вимоги до винної
особи.

Аналогічна правова позиція міститься в
Постанові Верховного Суду України від
05.02.2013 року по справі № 5028/6/34/2012 та
Постанові Верховного Суду України №
5028/18/110/2011, а відповідно до ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України обираючи при прийнятті рішення
правову норму, що підлягатиме
застосуванню до спірних правовідносин,
господарський суд зобов'язаний
врахувати висновки Верховного Суду
України, які викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстав, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16
Господарського процесуального кодексу
України.

Отже, ні Конституція України, ні Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами
зумовленими похованням», ні Цивільний
кодекс Українине не передбачають право
страховика, який сплатив страхове
відшкодування потерпілій особі,
застрахованій згідно із Законом, на
звернення з вимогою про відшкодування
сплачених застрахованому страхових
сум, а виплата допомоги по тимчасовій
непрацездатності не є шкодою в
розумінні глави 82 Цивільного кодексу
України.

Крім того, задоволення таких вимог
означало б заміну сторін у
зобов'язанні, в якому права
застрахованої особи на отримання
відшкодування перейшли б до
страховика, у той час як відповідно до
ст. 515 Цивільного кодексу України не
допускається заміна кредитора в
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
неправомірними, необгрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки судом відмовлено у
задоволенні позовних вимог, а позивач
звільнений від сплати судового збору,
то судовий збір з позивача на користь
Державного Бюджету України не
стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову -
відмовити.

Повне рішення складено 25.09.2014 року.

Суддя О.Ю. Резніченко