м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №910/16270/14 11.09.14

За позовом Публічного
акціонерного товариства "Аграрний
фонд"

до Аграрного фонду

про стягнення 15 904,47 грн.

Суддя Бойко Р.В.

Представники сторін:

Від позивача:Деруга Н.О.Від
відповідача:Пронін О.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство
"Аграрний фонд" (надалі - "Товариство")
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Аграрного
фонду (надалі - "Фонд") про стягнення 15
904,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
зв'язку з укладанням позивачем
договору №301-05/14 про відступлення права
вимоги від 24.04.2014 р. до нього перейшло
право вимоги до відповідача за
зобов'язаннями, що виникли за договором
складського зберігання зерна №301/11 від
12.08.2011 р., а тому Товариство просить
стягнути з Фонду заборгованість за
надані послуги зберігання у розмірі 15
904,47 грн.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.08.2014 р. порушено провадження
у справі №910/16270/14 та призначено її до
розгляду на 11.09.2014 р.

08.09.2014 р. до канцелярії суду надійшли
письмові пояснення Товариства, в яких
позивач вказує, що отримав відповідь
від відповідача на свою вимогу про
сплату заборгованості, в якій Фонд
визнає наявність заборгованості, але
вказує на відсутність бюджетного
фінансування для сплати вказаної
заборгованості.

Того ж дня до канцелярії суду надійшли
письмові пояснення від Фонду, в яких
відповідач визнає, що до нього надходив
акт виконаних робіт до договору
складського зберігання зерна №301/11 від
12.08.2011 р. за період з 14.12.2011 р. по 31.12.2011 р.
на загальну суму 15 904,47 грн., який у
зв'язку з відсутністю фінансування не
був переданий для здійснення оплати до
Державної казначейської служби
України.

В судове засідання 11.09.2014 р. представник
позивача з'явилась, вимоги ухвали суду
виконала, позовні вимоги підтримала та
просила їх задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання 11.09.2014 р. з'явилась, проти
задоволення позову заперечувала,
посилаючись на відсутність бюджетного
фінансування, як на підставу для
відмови у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судовому засіданні складався
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.08.2014 р. між Дочірнім підприємством
"Снігурівський комбінат
хлібопродуктів" (зерновий склад) та
Аграрним фондом (поклажодавець) було
укладено договір складського
зберігання №301/11 від 12.08.2011 р. (надалі -
"Договір"), у відповідності до п. 1.1 якого
поклажодавець зобов'язується передати
на зберігання зерновому складу зерно
пшениці (об'єкту державного цінового
регулювання), якість якої відповідає
діючим ДСТУ (надалі - "зерно"), за
заліковою вагою в кількості, яка
визначена по фактичній кількості
зерна, що надійшло на карточку
поклажодавця і засвідчується
відповідними складськими документами,
а зерновий склад зобов'язується
прийняти таке зерно для зберігання на
визначених цим договором умовах і в
установлений строк повернути його
поклажодавцеві або особі, зазначеній
ним як одержувач, у стані,
передбаченому цим Договором та
законодавством.

Пунктом 3.3.2 Договору передбачений
обов'язок поклажодавця відшкодувати
витрати з приймання, зберігання,
відвантаження, а також витрати, що
виникають в порядку, визначеному
підпунктом 3.1.4 Договору.

Пунктом 5.1 Договору встановлено, що
розрахунки відшкодування витрат по
зберіганню проводяться в грошовій
формі з урахуванням податку на додану
вартість. Відшкодування витрат по
зберіганню зернового складу
здійснюється поклажодавцем за рахунок
бюджетних коштів.

Згідно п. 5.3 Договору розмір
відшкодування витрат із зберігання за
тонну за місяць становить 17,50 грн.

Пунктом 5.4 Договору визначено, що
поклажодавець відшкодовує витрати із
зберігання зерна з моменту передачі
зерна поклажодавця на зберігання
зерновому складу на підставі актів
відшкодування витрат.

Фондом було передано, а Дочірнім
підприємством "Снігурівський комбінат
хлібопродуктів" було прийнято на
зберігання зерно пшениці 3 класу 2011
року урожаю у кількості 1 657,320 тонн, що
підтверджується складською квитанцією
на зерно №1603 від 14.12.2011 р., яке згідно
підписаного представниками та
скрапленого печатками сторін Договору
акту зберігалось зерновим складом до
31.12.2011 р.

Вказаним актом підтверджується
вартість наданих Фонду послуг із
зберігання зерна у розмірі 15 904,47 грн.

24.04.2014 р. між Товариством (новий
кредитор) та Дочірнім підприємством
"Снігурівський комбінат
хлібопродуктів" (первісний кредитор)
було укладено договір №301-05/14 про
відступлення права вимоги (надалі -
"Договір про відступлення права
вимоги"), у відповідності до п. 1.2 якого
новий кредитор одержує право замість
первісного кредитора вимагати від
боржника (Аграрний фонд) належного
виконання всіх зобов'язань за
договором складського зберігання
зерна №301/11 від 12.08.2011 р., укладеним між
первісним кредитором та боржником.

На адресу аграрного фонду було
надіслано повідомлення про
відступлення права вимоги від 29.04.2014 р.,
в якому було вказано, зокрема,
реквізити нового кредитора.

Товариство звернулося до Фонду із
вимогою №1259 від 22.07.2014 р. про сплату
заборгованості, в якій просило
сплатити відповідача, зокрема
заборгованість за надані згідно
Договору послуги, протягом 7 днів з дня
отримання даної вимоги.

Спір у справі виник зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем зобов'язань з
оплати наданих йому послуг, в зв'язку з
чим у Фонду виникла заборгованість в
розмірі 15 904,47 грн.

Укладений між Фондом та Дочірнім
підприємством "Снігурівський комбінат
хлібопродуктів" Договір є договором
зберігання, а тому права та обов'язки
сторін визначаються в тому числі
положеннями глави 66 Цивільного кодексу
України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509, 936
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського
кодексу України визначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 936 Цивільного
кодексу України за договором
зберігання одна сторона (зберігач)
зобов'язується зберігати річ, яка
передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Матеріалами справи (актом до Договору
та складською квитанцією на зерно №1603
від 14.12.2011 р.) підтверджується надання
Дочірнім підприємством "Снігурівський
комбінат хлібопродуктів" послуг з
зберігання зерна кількістю 1 657,320 тонн,
переданого йому відповідачем, у період
з 14.12.2011 р. по 31.12.2011 р.

Зі змісту Договору вбачається, що
сторонами не було передбачено плату за
послуги із зберігання зерна, а було
встановлено розмір відшкодування
витрат із зберігання (п. 5.3 Договору),
відтак суд приходить до висновку, що
сторонами було досягнуто згоди щодо
безоплатного зберігання зерна.

Частиною 3 статті 947 Цивільного кодексу
України передбачено, що при
безоплатному зберіганні поклажодавець
зобов'язаний відшкодувати зберігачеві
здійснені ним витрати на зберігання
речі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до пункту 5.3 Договору,
яким встановлено, що розмір
відшкодування витрат із зберігання за
тонну за місяць становить 17,50 грн., та
складської квитанції на зерно №1603 від
14.12.2011 р., відповідно до якої Фондом було
передано на зберігання 1 657,320 тонн
зерна, з урахуванням акту до Договору,
згідно з яким відповідачу надавались
послуги із зберігання у період з 14.12.2011
р. по 31.12.2011 р., то сума відшкодування
складає 15 904,47 грн.

Відповідачем наведені обставини не
заперечуються, а навпаки -
підтверджуються, проте Фонд проте
вказує на неможливість сплати
вказаного відшкодування у зв'язку з
відсутністю бюджетного фінансування.

Щодо такого твердження відповідача,
слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 96
Цивільного кодексу України юридична
особа самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями, а ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України і ст. 193 Господарського
кодексу України встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться, а тому
посилання відповідача на відсутність
бюджетного фінансування як на підставу
невиконання своїх грошових зобов'язань
є безпідставними та необгунтованими.

Аналогічна правова позиція щодо того,
що відсутність бюджетних коштів не
виправдовує бездіяльність і не є
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання викладена у постанові
Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у
справі №11/446.

До того ж, суд відзначає, що між
сторонами виникли господарські
відносини, а приписи Господарського
кодексу України не передбачають
привілейованого становища суб'єктів
господарювання, які фінансуються за
рахунок бюджету, по відповідальності
за порушення зобов'язань.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного
кодексу України передбачено
можливість кредитора у зобов'язанні
передати свої права іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ч. 1 ст. 513 Цивільного
кодексу України встановлено
обов'язковість вчинення правочину щодо
заміни кредитора у зобов'язанні у такій
самій формі, що і правочин, на підставі
якого виникло зобов'язання, право
вимоги за яким передається новому
кредиторові.

24.04.2014 р. між позивачем та Дочірнім
підприємством "Снігурівський комбінат
хлібопродуктів" було укладено договір
№301-05/14 про відступлення права вимоги
за Договором, відповідно до п. 2.1 якого
первісний кредитор передає належне
йому право вимоги виконання
зобов'язання боржником (Фондом), що
виникло за договором складського
зберігання зерна №301/11 від 12.08.2011 р., а
новий кредитор приймає право вимоги, що
належить первісному кредиторові за
Договором.

Згідно п. 2.2 Договору про відступлення
права вимоги під зобов'язанням
боржника розуміється грошовий борг
(грошове зобов'язання) у сумі 15 904,47 грн.,
що виник на підставі Договору.

В матеріалах справи міститься
повідомлення Дочірнього підприємства
"Снігурівський комбінат
хлібопродуктів" про відступлення права
вимоги, яким Фонд було повідомлено про
зміну кредитора у зобов'язанні.

Статтею 514 Цивільного кодексу України
встановлено, що до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Таким чином, до позивача перейшло право
вимоги до відповідача сплатити
заборгованість за Договором в обсязі і
на умовах, що існували на момент
переходу цього права.

Оскільки умовами Договору сторонами
Договору не було погоджено строку,
протягом якого відповідач повинен
відшкодувати витрати із зберігання
зерна, то застосуванню підлягають
приписи ч. 3 ст. 530 Цивільного кодексу
України, згідно до яких якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Товариство стверджує, а Фондом не
наведено жодних заперечень щодо таких
тверджень, що відповідач отримав
вимогу про сплату заборгованості 22.07.2014
р. Відтак, суд, керуючись ч. 3 ст. 530
Цивільного кодексу України, приходить
до висновку, що строк виконання
зобов'язання відповідача зі сплати
позивачу заборгованості у розмірі 15
904,47 грн. на дату розгляду справи настав.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим до
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується
наявність у відповідача грошового
зобов'язання по сплаті на користь
позивача 15 904,47 грн. за надані послуги із
зберігання. Відповідачем вказана
заборгованість не спростована, доказів
її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне
законодавство пов'язує можливість
звільнення його від відповідальності
за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги про
стягнення з Фонду на користь
Товариства заборгованості у розмірі 15
904,47 грн. є правомірними та підлягають
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
відповідача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного
товариства "Аграрний фонд"
задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м.
Київ, вул. Грінченка, 1;
ідентифікаційний код 33642855) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Аграрний фонд" (01001, м. Київ, вул.
Грінченка, 1, ідентифікаційний код 38926880)
заборгованість у розмірі 15 904
(п'ятнадцять тисяч дев'ятсот чотири)
грн. 47 коп. та судовий збір у розмірі 1 827
(одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено 12.09.2014 р.

Суддя
Р.В. Бойко