ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

11 вересня 2014 року Справа № 924/1586/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого:Мележик Н.І.,суддів:Вовка
І.В., Запорощенка М.Д., Кочерової Н.О.,
Самусенко С.С.,розглянувши заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Станкосервіс"

про перегляд Верховним Судом
УкраїнипостановиВищого
господарського суду України від 25.06.2014у
справі№ 924/1586/13за позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Фосагро-Україна"доТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Станкосервіс"третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача
Фермерське господарство
"К.В.АЗАР-ХХІ"про стягнення 15 666,76 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Фосагро-Україна"
звернулося до суду з позовом (з
урахуванням заяви про зменшення
позовних вимог) про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Станкосервіс"
заборгованості у сумі 15 666,76 грн., яка
складається із 13 623,27 грн. основного
боргу, 2 043, 49 грн. неустойки.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 10.02.2014 у
справі №924/1586/13, залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 29.04.2014, позов
задоволено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 25.06.2014 у справі №924/1586/13
рішення господарського суду
Хмельницької області від 10.02.2014 та
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 29.04.2014 залишено
без змін.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Станкосервіс"
звернулось із заявою про перегляд
Верховним Судом України постанови
Вищого господарського суду України від
25.06.2014 у справі №924/1586/13, в якій заявник
просить скасувати зазначену постанову.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 23.07.2013
у справі №910/1042/13, від 20.08.2013 у справі
№5009/3556/12, від 29.07.2014 у справі №911/2630/13,
від 29.04.2014 у справі №916/2590/13, від 10.06.2014 у
справі №904/8916/13, від 31.03.2014 у справі
№901/2258/13, від 14.05.2014 у справі №925/1020/13, від
11.07.2013 у справі №5013/1291/12, мотивовано
неоднаковим застосуванням Вищим
господарським судом України одних і
тих самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення у подібних
правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
не вбачає підстав для допуску даної
справи до провадження Верховного Суду
України з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11116
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) заява про
перегляд судових рішень господарських
судів може бути подана виключно на
таких підставах: 1) неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах; 2)
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень (пункт 1 цієї статті) матиме
місце в разі, коли суд (суди) касаційної
інстанції у розгляді двох чи більше
справ за подібних предмета та підстав
позову, змісту позовних вимог та
встановлених судом фактичних обставин
і однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків, покладених в основу цих
судових рішень.

При вирішенні питання допуску справи
до провадження Верховного Суду України
враховується сукупність всіх наявних
складових ознак неоднакового
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

У постанові від 25.06.2014 у справі №924/1586/13,
про перегляд якої подано заяву, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
про наявність підстав для задоволення
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача вартості неповернутого
товару (мінеральних добрив) та
неустойки. Такого висновку суд
касаційної інстанції дійшов з огляду
на встановлені судами попередніх
інстанцій обставини справи стосовно
того, що відповідач в порушення своїх
договірних зобов'язань, на вимогу
позивача не повернув товар (3 тонни
мінеральних добрив) та не сплатив за
нього кошти; відповідачем не надано
належних доказів, які б підтверджували
відвантаження третьою особою
зазначеного товару (угоди між
власником добрива та покупцем,
довіреності на отримання добрив) і
відпуску добрив в рахунок здійснення
розрахунків за послуги, як визначено
умовами договору.

Водночас, приймаючи постанову від
23.07.2013 у справі №910/1042/13, на яку
посилається заявник, суд касаційної
інстанції визнав обґрунтованими
висновки суду апеляційної інстанції
щодо наявності підстав для відмови в
позові про стягнення з відповідача
безпідставно отриманих коштів, з
огляду на встановлені судом
апеляційної інстанції обставини
справи стосовно того, що сплачені
позивачем спірні грошові кошти не є
набутими відповідачем без достатньої
правової підстави, оскільки були
перераховані позивачем на
розрахунковий рахунок відповідача за
наявності законних підстав, а саме на
виконання зобов'язань за договором
поставки товару, що був укладений
сторонами у справі у спрощений спосіб.

У постанові від 20.08.2013 у справі №5009/3556/12
суд касаційної інстанції прийшов до
висновку про наявність підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача сплаченої останнім
попередньої плати (авансу), виходячи
при цьому із встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи
про те, що: відповідач не приступав до
виконання обумовлених контрактом
зобов'язань; внаслідок відмови
відповідача від контракту (яка
встановлена його умовами), зобов'язання
за контрактом припинились, тобто,
відпала правова підстава, на якій було
перераховано передоплату, докази
повернення якої відповідачем позивачу
матеріали справи не містять.

У постанові від 29.07.2014 у справі №911/2630/13
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
вартості безпідставно набутого майна,
з огляду на встановлені судами
попередніх інстанцій обставини справи
стосовно того, що у спірний період між
сторонами були відсутні будь-які
договірні правовідносини, що свідчить
про відсутність правових підстав для
набуття відповідачем спірного майна;
факт отримання відповідачем від
позивача спірного майна судом
встановлений та не заперечується
відповідачем.

У постанові від 29.04.2014 у справі №916/2590/13
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для відмови в
позові про стягнення з відповідача
безпідставно набутих коштів, які
перераховані позивачем за договором
про транспортно-експедиторське
обслуговування. Такого висновку суд
касаційної інстанції дійшов
враховуючи встановлені судами
попередніх інстанцій обставин справи
про те, що: сторонами у справі укладено
договір на транспортно-експедиторське
обслуговування, а кошти, які позивач
просив стягнути з відповідача,
отримано останнім як оплату за
фактично виконані на підставі
зазначеного договору послуги, що
свідчить про набуття таких коштів за
наявності правової підстави; понесені
відповідачем витрати за простій
автотранспорту підтверджуються
рахунком на оплату, виставленим
відповідачу, актом надання послуг та
випискою з реєстру вказаного акту та
іншими відповідними документами,
перелік яких відповідно до чинного
законодавства є вичерпним, а отже,
достатнім для підтвердження
експедитором витрат по виконанню своїх
зобов'язань за договором; позивачем не
доведено належними доказами
помилкової і безпідставної сплати ним
спірної суми коштів, у зв'язку із чим
відсутні підстави для застосування до
спірних правовідносин положень статті
1212 Цивільного кодексу України.

У постанові від 10.06.2014 у справі №904/8916/13
суд касаційної інстанції погодився з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо наявності підстав для відмови в
позові про стягнення з відповідача
вартості безпідставно набутого майна
та 3% річних, з огляду на встановлені
судами попередніх інстанцій обставини
справи стосовно того, що: договір, який
укладений між сторонами, за своєю
правовою природою є договором про
надання послуг, дія якого не припинена,
цей договір не розірвано та не визнано
недійсним; сторони у справі дійшли
згоди щодо всіх істотних умов
зазначеного договору; відповідачем
здійснено передачу позивачу ліцензій
за договором про надання послуг на суму
передоплати; до спірних правовідносини
слід застосовувати спеціальні
інститути права, а не положення статті
1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, зазначені судові рішення
не підтверджують доводів заявника щодо
неоднакового застосування норм
матеріального права в подібних
правовідносинах, а свідчать лише про
наявність у згаданих справах різних
фактичних обставин справи,
встановлених судами попередніх
інстанцій, залежно від яких суд
касаційної інстанції дійшов
відповідних правових висновків та
застосував відповідні норми
матеріального права.

Крім того, постанови Вищого
господарського суду України від від
31.03.2014 у справі №901/2258/13, від 14.05.2014 у
справі №925/1020/13, від 11.07.2013 у справі
№5013/1291/12, на які також посилається
заявник, не можуть бути доказом
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, оскільки судом
касаційної інстанції скасовано судові
рішення судів попередніх інстанцій, а
справи направлено на новий розгляд до
судів попередніх інстанцій, що не
означає остаточного вирішення спору у
справах, а тому на відповідні постанови
не може здійснюватись посилання на
підтвердження підстави, встановленої
пунктом 1 частини першої статті 11116
цього Кодексу.

З огляду на викладене Вищий
господарський суд України дійшов
висновку про відсутність підстав для
допуску даної справи до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою
відповідальністю "Станкосервіс" у
допуску справи №924/1586/13 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддяН. Мележик Судді І.
Вовк М. Запорощенко Н. Кочерова С.
Самусенко