ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.09.14р. Справа № 904/6305/14

За позовом Державного підприємства
"Дослідне господарство "Руно"
Національної академії аграрних наук
України", с. Затишне, Криничанський
район, Дніпропетровська область

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
АДРЕСА_1

про визнання договору недійсним

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: Держирука В.Г.,
довіреність б/н від 27.05.2014р.

від відповідача: ОСОБА_1, НОМЕР_1
виданий 25.10.2012р.

Суть спору:

Державне підприємство "Дослідне
господарство "Руно" Національної
академії аграрних наук України" (далі -
позивач) звернулось до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 (далі - відповідач) про визнання
недійсним з моменту укладання - договір
про надання послуг по збиранню врожаю
№ 1/07-11 від 15.07.2011 року, укладений між
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та
Державним підприємством "Дослідне
господарство "Руно" Національної
академії аграрних наук України".

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається те, що в момент укладення
договору про надання послуг по
збиранню врожаю № 1/07-11 від 15.07.2011 року,
відповідачем як розпорядником
державних коштів, не було дотримано
вимог ч. 1 ст. 2 Закону України "Про
здіснення державних закупівель", а
саме, не дотримано процедури закупівлі
послуг за державні кошти.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти
позовних вимог заперечував, з підстав
викладених у запереченнях на позов.

При розгляді справи судом досліджені
письмові докази, що містяться в
матеріалах справи.

В судовому засіданні 01.09.2014 р. оголошено
перерву до 15.09.2014 р.

В порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, у
судовому засіданні 15.09.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши надані докази в їх
сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2011 року між Державним підприємством
"Дослідне господарство "Руно"
Національної академії аграрних наук
України" (замовник) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (виконавець)
укладений Договір про надання послуг
по збиранню врожаю № 1/07-11 (далі -
Договір) відповідно до умов якого п.1.1.
виконавець зобов'язується за завданням
замовника надати за плату послуги по
збиранню врожаю замовника, а замовник
зобов'язується оплатити зазначені
послуги.

Згідно до п. 1.2. Договору виконавець
бере на себе зобов'язання щодо
виконання наступних робіт власною
технікою: збирання врожаю
зернозбиральними комбайнами,
кількість, га 689,8, ціна 231 083,00 грн.

Цей Договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками. Строк цього Договору
починає свій перебіг у момент,
визначений у п. 6.1. цього Договору та
діє до повного виконання сторонами
прийнятих на себе зобов'язань (п.п. 6.1.,
6.2. Договору).

Відповідно до п. 2.2. ст. 2 Статуту
позивача (далі - Статуту), "Господарство
є державним сільськогосподарським
статутним суб'єктом підприємницької
діяльності що здійснює дослідну,
господарську і комерційну діяльність з
метою досягнення позитивних
економічних результатів та одержання
прибутку."

Відповідно до п. 3.12. ст. 3 Статуту
господарства "укладання господарських
договорів є обов'язковими для
Господарства в разі виникнення
фінансово-господарських зобов'язань
між суб'єктами господарювання.
Укладаючи господарський договір
Господарство може брати на себе тільки
такі зобов'язання, виконання яких
забезпечується власними доходами від
його господарської діяльності."

Крім того, п. 4.11. ст. 4 Статуту,
"Господарство самостійно
розпоряджається майном та коштами
одержаними від господарської
діяльності".

З огляду на зазначене, у разі якщо
замовник є підприємством у розумінні
Закону України "Про здійснення
державних закупівель" і проводить
закупівлю за рахунок державних коштів,
визначених у п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону
(наприклад, коштів Державного бюджету
України, бюджету Автономної Республіки
Крим, місцевих бюджетів, якими
поповнено статутний фонд підприємства
для здійснення відповідної закупівлі
товарів, робіт або послуг), то на таку
закупівлю поширюється дія Закону.

Водночас згідно з ч. 12 ст. 23 Бюджетного
кодексу України всі бюджетні
призначення втрачають чинність після
закінчення бюджетного періоду, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Господарського
кодексу України передбачено, що під
господарською діяльністю у цьому
Кодексі розуміють діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 Господарського
кодексу України майно підприємства
становлять виробничі і невиробничі
фонди, а також інші цінності, вартість
яких відображається на самостійному
балансі підприємства.

При цьому основним плановим документом
державного комерційного підприємства
є фінансовий план, відповідно до якого
підприємство отримує доходи і здійснює
видатки, визначає обсяг та спрямування
коштів для виконання своїх функцій
протягом року відповідно до установчих
документів (ч. 2 ст. 75 Господарського
кодексу України, ч. 9 ст. 78
Господарського кодексу України).

Отже, якщо бюджетний період завершився
і відповідну програму на новий рік не
затверджено, то кошти, передані до
статутного капіталу державного
підприємства, є коштами державного
підприємства і мають
використовуватися згідно з фінансовим
планом підприємства, затвердженим
відповідно до законодавства, за умови
їх цільового спрямування, як наслідок,
не є державними коштами у розумінні
вимог Закону, а тому Закон не
застосовується, (лист головного
державного фінансового інспектора
відділу перевірки державних
закупівель Управління моніторингу
ризикові їх операцій та державних
закупівель Держфінінспекції України,
Я.Дуброва)

Позивачем в позові зазначено, що на
відповідача покладено обов'язок
проводити державні закупівлі, оскільки
він є розпорядником державних коштів
та відповідачем, як розпорядником
державних коштів не було дотримано
вимог ч. 1 ст. 2 Закону України "Про
здійснення державних закупівель".

Також позивач вказує, що укладаючи
договір про надання послуг по збиранню
врожаю №1/07-11 від 15.07.2011 р., сторони
договору, в тому числі відповідач
(замовник), який є державним
підприємством, повинні були
дотримуватись приписів вказаного вище
закону.

Враховуючи те, що відповідач не є
державним підприємством та не є
розпорядником державних коштів, а є
фізичною особою - підприємцем та
виконав свої зобов'язання за спірним
Договором у повному обсязі, що
підтверджується актом № 1/07-11
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
та актами звірки, копії яких долучено
до матеріалів справи (а.с. 40-42).

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203, Цивільного кодексу України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або інших сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків,

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу
України, відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.ст. 638, 639 Цивільного
кодексу України, договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

За вимогами ст. 901 Цивільного кодексу
України, за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 180 Господарського кодексу
України встановлено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Відповідно до положень Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", вирішуючи спір
про визнання договору недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Таким чином, зміст договору, укладеного
між сторонами, свідчить про те, що при
укладенні договору, сторонами було
дотримано всі передбачені
законодавством істотні умови договору,
котрі були обумовлені згодою сторін, як
узгоджені сторонами, так і прийняті
ними як обов'язкові умови договору.

Вказаний договір не суперечить вимогам
чинного законодавства та моральним
засадам суспільства, особи, які вчинили
правочин, мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності і їх
волевиявлення було вільним і
відповідало їх внутрішній волі,
правочин спрямовано на настання
правових наслідків.

Таким чином, суд вважає доводи
позивача викладені у позовній заяві
безпідставними, не доведеними та
необґрунтованими і такими, що не
підлягають задоволенню з підстав
наведених судом з вищевикладеного, а
тому суд відмовляє в задоволенні
позовних вимог.

Відповідачем подано заяву про
застосування строку позовної
давності.

Відповідно до абз.1,2 п.2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі
питання практики застосування
позовної давн6ості у вирішення
господарських спорів" за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Відповідач зазначає, що Договір № 1/07-11
укладений 15.07.2011 р. та строк, у межах
якого позивач міг звернутися до суду з
вимогою про захист свого права або
інтересу сплив 15.07.2014 р.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу
України).

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено у спорі, є
підставою для відмови у позові (ч. 3, 4
ст.267 Цивільного кодексу України).

Позивач просить визнати Договір про
надання послуг по збиранню врожаю №
1/07-11 від 15.07.2011 року. В той же час позивач
звернувся із позовною заявою до суду
20.08.2014 р.

Враховуючи, що строк, у межах якого
Державного підприємства "Дослідне
господарство "Руно" Національної
академії аграрних наук України" могло
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу,
сплив, суд вважає за необхідне
відмовити в позові у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 22, 32-34, 36, 43, 49, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Суддя
І.А.
Рудовська

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК

України "17 " вересня 2014 р.