КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Справа№ 911/1840/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:не з'явився;

відповідача:не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гринвич-Юг"

на рішення господарського суду
Київської області від 14.07.2014

у справі № 911/1840/14 (суддя: Бабкіна
В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Гринвич-Юг"

до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2

про стягнення 478,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 14.07.2014 у справі №
911/1840/14 в задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Гринвич-Юг"
звернулось з апеляційною скаргою до
Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду Київської
області від 14.07.2014 у справі № 911/1840/14
скасувати і прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що
господарським судом Київської області
не в повному обсязі були з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, а також були порушені,
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 11.08.2014р. для
розгляду справи № 911/1840/14 сформовано
судову колегію у складі: головуючий
суддя - Зеленін В.О, судді - Верховець
А.А, Шевченко Є.О.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 11.08.2014 колегію
суддів у зазначеному складі прийнято
до провадження справу № 911/1840/14. Розгляд
апеляційної скарги призначений на
15.09.2014.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 15.09.2014р. для
розгляду справи № 911/1658/14 сформовано
судову колегію у складі: головуючий
суддя - Зеленін В.О, судді - Синиця О.Ф.,
Шевченко Є.О.

15.09.2014 позивач та відповідач в судове
засідання не з'явились, повноважних
представників в судове засідання не
направили, про причини неявки суд не
повідомили, не зважаючи на те, що були
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги належним чином
відповідно до вимог ст. 64, 86
Господарського процесуального кодексу
України.

Статтею 99 ГПК України передбачено, що в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Спір має бути вирішено господарським
судом у строк не більше двох місяців
від дня одержання позовної заяви (ч. 1
ст. 69 ГПК України).

Суд вважає, що зазначені обставини не є
перешкодою для розгляду справи,
оскільки про дату, час і місце судового
розгляду справи позивач та відповідач
повідомлені належним чином.

Керуючись ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України
колегія суддів вважає за необхідне
здійснити перевірку рішення суду
першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними в
справі документами та за відсутності
представників позивача та
відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, колегія
суддів встановила наступне.

02.11.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Гринвич-Юг"
(продавець) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець)
було укладено договір поставки № ОБ02/13,
відповідно до якого продавець
зобов'язався передати товар у
власність покупця, а покупець
зобов'язався прийняти товар і оплатити
за нього встановлену вартість даним
договором та додатком до договору.

У відповідності з п. 2.1 договору ціна на
товари, що поставляються за даним
договором, фіксується на кожну чергову
поставку в специфікації або
відвантажувальній накладній і
рахунку-фактурі.

Згідно із п. 6.1 договору оплата за товар
здійснюється покупцем не пізніше 7 днів
з дати передачі товару покупцю.

У відповідності до ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Суд зазнає, що договір підписаний в
двосторонньому порядку повноваженими
представниками сторін, без будь яких
зауважень і застережень та скріплений
їх печатками, а також не визнаний в
судовому порядку недійсним, що є
підставою для виникнення цивільних
прав і обов'язків у сторін.

З матеріалів справи вбачається та
підтверджується товарно-транспортною
накладною № У00002055 від 04.12.2013 р., що
позивач свої обов'язки за договором
виконав належним чином, здійснивши
поставку товару на суму 307,14 грн.

Однак, відповідач свої зобов'язання не
виконав, у зв'язку з чим у нього на час
подання позивачем позову
заборгованість становила 307,14 грн.

З оскаржуваного рішення вбачається, що
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог місцевий господарський суд
посилався на те, що доказів, які
підтверджують отримання відповідачем
товару загальною вартістю згідно
товарно-транспортної накладної №
У00002055 від 04.12.2013 р., суду не надано, що
свідчить про недоведеність позивачем
факту поставки (отримання)
відповідачем зазначеного товару, на
підставі якого у відповідача виникало
б зобов'язання з його оплати в порядку
ст. 629 ЦК України та п. 6.1 договору.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції погодитись неможна з огляду
на наступне.

Суд відмічає, що накладна яка наявна в
матеріалах справи відповідає вимогам,
які ставляться до первинних та
зведених облікових документів згідно з
ст. 1, 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність», а тому підтверджує
отримання скаржником товару на
підставі договору.

До того ж, накладна підписана
уповноваженими представниками сторін
без будь-яких зауважень та застережень.

Оскільки наявні в матеріалах справи
первинні документи містять всі
обов'язкові реквізити, що фіксують факт
здійснення господарської операції та
факт встановлення договірних відносин,
а тому є всі підстави для покладення на
відповідача обов'язку по проведенню
розрахунків за отриманий товар, а повна
оплата скаржником, за поставлений
товар свідчить, про його схвалення
договору та визнання заборгованості.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Оскільки між сторонами по справі
склались господарські правовідносини,
то за змістом ст.ст. 173, 193
Господарського кодексу України, ст.ст.
11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу
України, угода (договір) є підставою для
виникнення цивільних прав та
обов'язків (зобов'язань), зобов'язання
повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу
України встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу
України, продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним,
відтак одним із основних обов'язків
покупця є оплата ціни товару. Ціна -
грошове відображення вартості товару
за його кількісну одиницю. Ціна товару,
як правило, визначається у договорі за
згодою сторін.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692
Цивільного кодексу України, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Отже, факт наявності заборгованості у
відповідача перед позивачем належним
чином доведений, документально
підтверджений і відповідачем не
спростований, тому позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача
заборгованості, визнаються судом
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем було заявлено
вимогу про стягнення з відповідача 13,00
грн. пені, 5,00 грн. 5% річних, 153,00 грн.
штрафу.

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу
України визначено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до п. 7.2. договору у випадку
прострочення розрахунків за продані
товари покупець сплачує продавцеві
пеню в розмірі 2-х облікових ставок НБУ
за кожний календарний день
прострочення.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовані Законом
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», положеннями якого
встановлено, що за прострочку платежу,
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Таким чином в силу наведених положень
законодавства, пеня може бути стягнута
саме в разі, якщо таке передбачено
договором (встановлено за згодою
сторін).

Статтею 625 Цивільного кодексу України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Також, в п. 7.2. договору сторони
передбачили, що у випадку прострочення
розрахунків за продані товари покупець
сплачує продавцеві збитки від інфляції
та 5% річних, відповідно до ст. 214 ЦК
України та у випадку затримки оплати
більш ніж на 30 днів з моменту
закінчення терміну, зазначеного в п. 6.1.
договору, покупець оплачує штраф у
розмірі 50% від несплаченої за договором
суми збитків.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та процентів річних не є штрафними
санкціями, а є способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(виплати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Зазначену позицію також підтримує і
Верховний Суд України (постанова
Верховного суду України від 23.01.2012р. у
справі №37/64).

З матеріалів справи вбачається, що сума
яка підлягає стягненню (пеня+5%
річних+штраф) становить 171 грн., але суд,
приймаючи рішення, не може виходити за
межі позовних вимог, тому вимога
позивача про стягнення з відповідача
(пеня+5% річних+штраф) 17,86 грн.
задовольняється саме в заявленому
позивачем розмірі.

Судом встановлено, що відповідач після
порушення провадження у справі
розрахувався з позивачем в сумі 325,00
грн., що підтверджується випискою з
банківського рахунку позивача від
03.06.2014 р.

З урахуванням викладеного, провадження
у справі в частині стягнення
заборгованості 325,00 грн. підлягає
припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України за відсутності предмету спору.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто, підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання.

В зв'язку з зазначеним вище, колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Київської області
від 14.07.2014 у справі № 911/1840/14 прийняте з
неправильним застосуванням норм
процесуального та матеріального права,
що підтверджується фактичними
обставинами та матеріалами справи, а
тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гринвич-Юг" задовольнити.

2. Рішення господарського суду
Київської області від 14.07.2014 у справі №
911/1840/14 скасувати.

3. Резолютивну частину рішення
господарського суду Київської області
від 14.07.2014 у справі № 911/1840/14 викласти в
наступній редакції:

«1. Припинити провадження у справі в
частині стягнення заборгованості в
сумі 325,00 грн.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1, адреса:
АДРЕСА_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гринвич-Юг" (, адреса:
02099, м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 5) 1827
(одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судового збору.»

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1, адреса:
АДРЕСА_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Гринвич-Юг" (, адреса:
02099, м. Київ, вул. Зрошувальна, буд. 5) 913
(дев'ятсот тринадцять) грн. 50 коп.
судового збору за розгляд справи судом
апеляційної інстанції.

5. Видачу наказів доручити
господарському суду Київської області.

6. Матеріали справи № 911/1840/14 повернути
до господарського суду Київської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.О. Зеленін

Судді
О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко