КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2014 р. Справа№ 910/10479/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Власова Ю.Л.

представники сторін:

від позивача - Матушевська А.Є. -
представник за довіреністю;

від відповідача - Ліповуз Д.І. -
представник за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з додатковою
відповідальністю Страхова компанія
«Альфа Гарант»

на рішення господарського суду міста
Києва від 03.07.2014

у справі №910/10479/14 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Брокбізнес»

до Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Альфа Гарант»

про стягнення 10 725, 48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 у справі № 910/10479/14,
повний текст якого підписаний 08.07.2014,
позов Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Брокбізнес» до Товариства з
додатковою відповідальністю Страхова
компанія «Альфа Гарант» про стягнення
10 725,48 грн. - задоволено, а саме, стягнуто
з Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Альфа-Гарант" на користь Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Брокбізнес" страхове
відшкодування в сумі 10 725,48 грн., а також
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 1 827,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що до
позивача у межах фактичних витрат і
суми страхового відшкодування
потерпілій особі перейшло право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за цими вимогами, а отже
розмір регресного відшкодування, право
на отримання якого виникло у позивача,
обмежене лише фактичними витратами
(платежами) страховика (позивача),
здійсненими на користь потерпілої
особи.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
суду першої інстанції відповідач
звернувся до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
03.07.2014 у справі № 910/10479/14 - скасувати,
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги частково,
а саме, стягнути з відповідача страхове
відшкодування в розмірі 5 754,61 грн.,
судовий збір за подачу позовної заяви
покласти на позивача, а судовий збір за
подання апеляційної скарги
розподілити між сторонами пропорційно
задоволеним вимогам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції, необґрунтовано
відхилено доводи ТДВ СК «Альфа Гарант»,
неповно з'ясовано всі обставини справи,
а також всупереч чинному законодавству
України не застосовано коефіцієнт
фізичного зносу пошкодженого
автомобіля та пропорційної
відповідальності. Крім того відповідач
наголошує на тому, що для отримання
страхового відшкодування, особа, яка
має право на відшкодування, подає
страховику відповідну заяву про
виплату страхового відшкодування та до
відповідної заяви має бути доданий
необхідний перелік документів.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з додатковою
відповідальністю Страхова компанія
«Альфа Гарант» по справі № 910/10479/14
передано на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Станіку С.Р., для розгляду апеляційної
скарги сформовано колегію суддів у
складі: головуючий суддя: Станік С.Р.,
судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 24.07.2014 , у
зв'язку з перебування судді Корсакової
Г.В. у відпустці справу № 910/10479/14
передано на розгляд колегії суддів у
складі: головуючий суддя: Станік С.Р.,
судді: Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.07.2014,
апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю Страхова
компанія «Альфа Гарант» по справі №
910/10479/14, прийнято до провадження,
порушено апеляційне провадження,
розгляд справи призначено на 10.09.2014.

В судовому засіданні 10.09.2014 представник
відповідача апеляційну скаргу
підтримав, просив рішення суду першої
інстанції скасувати, прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги частково, а саме, стягнути з
відповідача страхове відшкодування в
розмірі 5 754,61 грн., судовий збір за
подачу позовної заяви покласти на
позивача, а судовий збір за подання
апеляційної скарги розподілити між
сторонами пропорційно задоволеним
вимогам.

В судовому засіданні 10.09.2014 представник
позивача, проти апеляційної скарги
заперечував, просив залишити її без
задоволення, а оскаржуване рішення -
без змін.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення місцевого
господарського суду має бути залишено
без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
05.07.2013 між позивачем Приватним
акціонерним товариством «Страхова
компанія «Брокбізнес», як страховиком,
та ОСОБА_6, як страхувальником, укладено
договір добровільного страхування
наземного транспортного засобу
№006-0043215/01НТ, відповідно до умов якого,
предметом страхування є майнові
інтереси страхувальника, що не
суперечить закону і пов'язані, з
володінням, користуванням і
розпорядженням застрахованим
транспортним засобом марки Mitsubishi Outlander,
державний номер НОМЕР_1.

Умовами договору сторони погодили, що
страховий випадок - подія, передбачена
договором, яка відбулася і з настанням
якої виникає обов'язок позивача
здійснити виплату страхового
відшкодування страхувальнику
(вигодонабувачу). Страховим випадком є
пошкодження, знищення (загибель) або
втрата застрахованого транспортного
засобу в цілому, або окремих його
деталей та частин внаслідок настання
застрахованих ризиків під час дії
договору, за умови що ці події не
підлягають під виключення або
обмеження страхування за договором
(п.9.2.).

Відповідно до п. 12.1.3 договору у разі
настання страхового випадку, після
подання страхувальником всіх належних
чином оформлених документів, позивач
зобов'язався здійснити виплату
страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Відповідно до довідки про
дорожньо-транспортну пригоду, виданої
відділом ДАІ Києво-Святошинського РВ
ГУ МВС України в Київській області,
27.10.2013 на 21-му кілометрі дороги Київ-Чоп
с. Стоянка, відбулась
дорожньо-транспортна пригода
(зіткнення) між транспортним засобом
марки Mitsubishi Outlander, державний номер
НОМЕР_1, що належить ОСОБА_7, під
керуванням страхувальника ОСОБА_6, та
транспортним засобом марки ВАЗ 2107,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
під керуванням ОСОБА_8, внаслідок чого
транспортним засобом марки Mitsubishi Outlander,
державний номер НОМЕР_1 отримані
механічні пошкодження: задній бампер,
датчик парктроніка, задні протитуманні
ліхтарі, задній номерний знак.

29.10.2013 страхувальник звернувся до
позивача із заявою №49627 (справа) про
настання страхового випадку та виплату
страхового відшкодування за договором
№006-0043215/01НТ від 05.07.2013.

Згідно калькуляції
ремонтно-відновлювальних робіт №Б-524
від 06.11.2013, виданої ТОВ «ВВ Автогруп», як
СТО, вартість відновлювальних робіт
пошкодженого автомобіля Mitsubishi Outlander,
державний номер НОМЕР_1 становить 17 010, 68
грн.

Відповідно до звіту про визначення
вартості матеріального збитку № 5/2 від
22.11.2013 та калькуляції №341 від 26.11.2013,
розмір матеріального збитку, завданого
власнику транспортного засобу
автомобіля Mitsubishi Outlander, державний номер
НОМЕР_1, внаслідок ДТП яке відбулося
27.10.2013, склав 17 108,21 грн.

Враховуючи вищевказаний звіт про
визначення вартості матеріального
збитку № 5/2 від 22.11.2013 та калькуляцію
№341 від 26.11.2013, позивачем було проведено
розрахунок страхового відшкодування
та складено страховий акт №49627/1 від
12.12.2013, погоджений із страхувальником,
відповідно до якого сума страхового
відшкодування на підставі розрахунку
становить 11 235, 48 грн.

Постановою Оболонського районного
суду міста Києва від 03.12.2013 у справі №
3-6804/13 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП, та застосовано до нього
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу в сумі 340,00 грн.

11.12.2013 страхувальник звернувся до
позивача із заявою щодо напрямку
виплати та/або доплати страхового
відшкодування №1112/06, в якій просив
виплатити страхове відшкодування
готівкою за системою «Аваль-Експрес».

На підставі заяви про виплату
страхового відшкодування №1112/06 від
11.12.2013, сформованого страхового акту
№49627 від 12.12.2013, калькуляції
ремонтно-відновлювальних робіт ТОВ «ВВ
Автогруп» № Б-524 від 06.11.2013, позивач
перерахував на користь страхувальника
суму страхового відшкодування у
розмірі 11 235,48 грн., що підтверджується
відомістю №904 від 16.12.2013 та платіжним
дорученням № 11385 від 16.12.2013.

Згідно довідки про
дорожньо-транспортну пригоду №9291226 від
27.02.2014, інформації з Єдиної
централізованої бази даних МТСБУ та
копії полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №АС/0868992 (першого) типу
договору, цивільно-правова
відповідальність водія ОСОБА_8 (винна
особа), який керував транспортним
засобом марки ВАЗ 2107, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент
скоєння ДТП від 27.10.2013, відповідно до
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", була
застрахована відповідачем Товариством
з додатковою відповідальністю
Страхова компанія «Альфа Гарант».

Посилаючись на ст. 1191 ЦК України та ст. 27
Закону України "Про страхування",
позивач вважає, що до нього у порядку
регресу перейшло право вимоги на
отримання від відповідача компенсації
шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка мала
місце 27.10.2013 на 21-му кілометрі дороги
Київ-Чоп с. Стоянка.

Відповідач, заперечуючи проти
позовних вимог зазначав, що позивачем
при розрахунку суми страхового
відшкодування не було застосовано
коефіцієнт фізичного зносу автомобіля
та пропорційної відповідальності. Крім
того, як зазначав відповідач, позивач, у
межах досудового врегулювання спору не
звернувся до нього із відповідною
заявою, то дана обставина позбавила
відповідача прийняти рішення щодо
виплати або відмову у виплаті
страхового відшкодування, всупереч
положенням ст.35.1 Закону України «Про
обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників
транспортних засобів".

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України
"Про страхування" договір страхування -
це письмова угода між страхувальником
і страховиком, згідно з якою страховик
бере на себе зобов'язання у разі
настання страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу, виконати
послугу тощо), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі у визначені строки та
виконувати інші умови договору.

Згідно з ст. 20 Закону України "Про
страхування" та статті 988 Цивільного
кодексу України, страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Статтею 27 Закону України "Про
страхування" та статті 993 Цивільного
кодексу України визначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Статтею 3 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" передбачено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Згідно ст. 5 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" об'єктом обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності є майнові інтереси,
що не суперечать законодавству
України, пов'язані з відшкодуванням
особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну
потерпілих внаслідок експлуатації
забезпеченого транспортного засобу.

Згідно ст. 22 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 Цивільного
кодексу України, шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 статті 1191 ЦК України,
ст. 27 Закону України "Про страхування"
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що з приписів зазначених норм не
вбачається, що позивач мав обов'язково
звертатись до страховика, в якого
застрахована цивільно-правова
відповідальність особи, винної у
скоєнні ДТП, з вимогою або заявою щодо
отримання суми виплаченого страхового
відшкодування; натомість, передбачено
перехід до позивача права вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Також, колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
відхиляє твердження відповідача про
необхідність виплати страхового
відшкодування із врахуванням
коефіцієнту фізичного зносу з огляду
на нижчевикладене.

Пунктом 8.1 договору страхування
засобів наземних транспортних засобів
№ 006-0043215/01НТ від 05.07.2013, укладеного між
позивачем та ОСОБА_6, сторони погодили,
що виплата страхового відшкодування
здійснюється на підставі рахунків СТО
та без врахування зносу.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 Цивільного
кодексу України цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства. Правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в
судовому порядку, він має такі ж
правові наслідки, як і будь-який
дійсний договір, зокрема, є
обов'язковим для виконання його
сторонами (ст. 629 ЦК України).

З матеріалів справи не вбачається та
судом апеляційної інстанції не
встановлено факту визнання недійсною
умови договору страхування засобів
наземних транспортних засобів №
006-0043215/01НТ від 05.07.2013 в частині обов'язку
позивача в разі настання страхового
випадку здійснювати виплату
страхувальнику страхового
відшкодування без врахування зносу, що
спростовує помилкове твердження
відповідача про здійснення позивачем
виплати страхового відшкодування в
завищеному розмірі внаслідок
неврахування зносу автомобіля,
пошкодженого в ДТП.

Позивач, виконуючи свої зобов'язання
перед страхувальником за договором
страхування наземних транспортних
засобів № 006-0043215/01НТ від 05.07.2013 на
підставі калькуляції
ремонтно-відновлювальних робіт СТО, №
Б-524 від 06.11.2013, виплатив потерпілій
особі суму страхового відшкодування в
розмірі 11 235,48 грн. (без урахування
зносу), що підтверджується платіжним
дорученням № 11385 від 16.12.2013.

Згідно ст. 27 Закону України "Про
страхування" та ч. 1 ст. 1191 ЦК України,
які регулюють регресні відносини (та
які є відмінними від відносин
страховика та страхувальника під час
сплати страхового відшкодування),
слідує, що до позивача перейшло право
регресної вимоги до відповідача
(відповідальної особи) у розмірі
фактично виплаченого відшкодування (у
розмірі понесених витрат), тобто у
спірній сумі, що виключає будь-яку
залежність вказаного розміру від
оцінки відновлювального ремонту та
коефіцієнту фізичного зносу.

Про таку позицію вказує Вищий
господарський суд України у постановах
від 15.01.2013 у справі № 5011-45/7316-2012, від
19.08.2013 у справі № 910/5734/13 та від 18.10.2011 у
справі № 28/381.

Верховним Судом України у Листі "Судова
практика розгляду цивільних справ, що
виникають з договорів страхування" від
19.07.2011 роз'яснено, що визначаючи розмір
заподіяної шкоди при страхуванні
наземного транспорту, суди, у разі
виникнення спору щодо визначення
розміру шкоди, повинні виходити з
фактичної (реальної) суми, встановленої
висновком автотоварознавчої
експертизи, або відповідними
документами станції технічного
обслуговування, на якій проводився
ремонт автомобіля.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що до позивача у межах
фактичних витрат і суми страхового
відшкодування потерпілій особі
перейшло право зворотної вимоги до
особи, відповідальної за цими вимогами,
а отже, розмір регресного
відшкодування, право на отримання
якого виникло у позивача, обмежений
лише фактичними витратами (платежами)
страховика (позивача), здійсненими на
користь страхувальника, чим
спростовується твердження позивача
про необхідність зменшення заявленої
позивачем до стягнення суми регресного
відшкодування з врахуванням зносу
транспортного засобу, пошкодженого
внаслідок ДТП.

Відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", страхувальником або особою,
відповідальною за завдані збитки, має
бути компенсована сума франшизи, якщо
вона була передбачена договором
страхування.

Полісом № АС/0868992, яким застрахована
цивільно - правова відповідальність
винної особи, передбачено, що ліміт
відповідальності страховика перед
страхувальником становить 50 000,00 грн., а
франшиза - 500,00 грн. Отже,
відповідальність Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Альфа-Гарант" в даному
випадку обмежується сумою в 50 000,00 грн.
та франшизою - 500,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що вимога позивача про стягнення з
відповідача 10 725,48 грн. є обґрунтованою,
законною, доведеною належними та
допустимими доказами, та такою, що
підлягає задоволенню у повному обсязі -
в сумі 10 725,48 грн., тобто в сумі фактичних
витрат, понесених позивачем при
виплаті страхувальнику страхового
відшкодування внаслідок ДТП, винним у
якому визнано особу, цивільно - правова
відповідальність якої застрахована у
відповідача, Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Альфа Гарант», згідно полісу
№АС/0868992.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи відповідача,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, викладених в
оскаржуваному рішенні, господарський
суд першої інстанції під час вирішення
спору вірно встановив фактичні
обставини справи, належним чином
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, а тому, рішення
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги, у відповідності до вимог статті
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
апелянта - Товариство з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Альфа Гарант».

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК
України Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Альфа Гарант» на рішення
господарського суду міста Києва від
03.07.2014 у справі № 910/10479/14 - залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 03.07.2014 у справі № 910/10479/14
- залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10479/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття. Постанову апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку та строки,
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
Є.Ю. Шаптала

Ю.Л. Власов