ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року
Справа № 915/1098/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна

фірма «Рома, ЛТД»

69037, м.Запоріжжя, вул. 40 років Радянської
України, 39

відповідач: Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Сантарекс»

54003, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 131-Б

про: стягнення заборгованості в сумі 841
540,91 грн.

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: Кузнецова А.С., за
довіреністю;

Від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 11.07.14 р. звернувся до суду з
позовом стягнути з відповідача суму
основного боргу за поставлений товар в
розмірі 736064,00 грн., 3% річних в сумі 8866,06
грн., інфляційні втрати в розмірі 53888,10
грн., пеню в сумі 42722,75 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі
умов договору № 27/1-03.2013 від 27.03.2013 р.;
накладних № 1612.64 від 16.12.2013 р. на суму
678564,00 грн., № 1612.43 від 16.12.2013 р. на суму
157563,00 грн.; довіреностей № 3017 та № 3018
від 16.12.2013 р., рахунків № 1612.48 та № 1612.73
від 16.12.13 р.; норм ст.ст. 625, 691, 692, 611, 525
Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 20,
181 Господарського кодексу України та
мотивовані тим, що відповідач вчасно не
виконав своїх зобов'язань за договором
і не здійснив оплату в повному обсязі
прийнятої продукції в зазначений в
договорі строк.

22.09.14 р. позивач скерував до суду
письмові пояснення, в яких сповістив,
що вже після подачі позовної заяви
відповідач здійснив часткові оплати на
загальну суму 20 000,00 грн.: 11.07.14 р. - 4000,00
грн., 25.07.14 р. - 2000,00 грн., 30.07.14 р. - 2000,00 грн.,
08.08.14 р. - 4000,00 грн., 1208.14 р. - 2000,00 грн., 12.09.14
р. - 6000,00 грн.

Отже, на теперішній час позивач просить
стягнути з відповідача: 716064,00 грн. суму
боргу за поставлений товар, 8866,06 грн. -3%
річних, 53888,10 грн. - інфляційних втрат,
42722,75 грн. - пеню.

Відповідно, до абз. 4 ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, вказану заяву прийнято судом
до розгляду.

Позивач, як усно в судовому засіданні
02.09.14 р. так і з письмовою заявою вх. №
17119/14 від 22.09.14 р. звертався до суду
забезпечити позов шляхом накладення
арешту на грошові кошти, що належать
ТОВ «Сантарекс» та обліковуються на
його банківському рахунку в межах
розміру позовних вимог.

Заява мотивована наступним: основною
метою звернення із позовною заявою до
суду про стягнення з відповідача суми
боргу є повернення заборгованих коштів
в розмірі 736 064,00 грн., що є основним
боргом за поставлений товар, крім того
105 476,91 грн. неустойки та інфляційних
втрат, що є достатньо великими сумами
для позивача. Крім того, за період
прострочення боржника, позивач несе
суттєві втрати у зв'язку із знеціненням
національної валюти України.

Також, причиною звернення до суду із
заявою про забезпечення позову є
великий термін прострочення оплати
заборгованості. Позивач, розраховуючи
на розумність та добросовісність
відповідача, більше шести місяців
чекав на здійснення належних платежів
за договором, однак на сьогодні боржник
не здійснив суттєвих проплат.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 16 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову. Умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового
характеру є достатньо обґрунтоване
припущення, що майно (в тому числі
грошові суми, цінні папери тощо), яке є у
відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, може зникнути,
зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи, проаналізувавши викладене в
заяві, суд дійшов висновку про відмову
в її задоволенні, оскільки: по-перше,
позивачем взагалі не надано жодного
доказу в обґрунтування забезпечення
позову; по-друге, матеріали справи
свідчать, що відповідач протягом
розгляду даної судової справи
здійснював платежі позивачу по спірним
відносинам, що не є діями які
спрямовані на ухилення від виконання
зобов'язання.

Відповідач вимоги ухвал суду не
виконав, відзив по суті позову не надав,
в судове засідання двічі не з'явився,
хоча про час та місце розгляду справи
був повідомлений належним чином, про що
свідчать відмітка канцелярії на
зворотній стороні судової ухвали.

Але, 23.09.14 р. від відповідача
факсимільним зв'язком до канцелярії
суду надійшло клопотання, в якому
останній просить, на підставі ст. 69 ГПК
України, продовжити строк розгляду
справи та відкласти її розгляд для
підготовки свого розрахунку.

Вказане клопотання відповідача судом
не задовольняється, в зв'язку з тим, що
відповідно до ст. 69 ГПК України спір має
бути вирішено господарським судом у
строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. Дана позовна
заява надійшла до суду 11.07.2014 року,
ухвалою від 02.09.14 р. судом, на підставі
абз. 3 ст. 69 ГПК України, вже
продовжувався строк розгляду справи на
15 днів. Отже, двохмісячний строк разом з
продовження строку розгляду справи на
15 днів вичерпано та спливає 26.09.2014 року.

Таким чином, справа розглядається на
підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, за
наявними в ній матеріалами.

23.09.2014 року за результатами розгляду
справи, суд на підставі ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України, оголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Ознайомившись з матеріалами справи,
вислухавши представника позивача, суд -

встановив:

27 березня 2013 року між сторонами був
укладений договір поставки № 27/1-03.2013
згідно з предметом якого позивач, як
постачальник, зобов'язався поставити і
передати на умовах даного договору
товар у власність замовника, а
відповідач, як замовник, приймає та
оплачує на умовах і у порядку,
визначених цим договором товар в
асортименті (обчислювальну техніку,
оргтехніку, комплектуючі до них, засоби
телекомунікацій, аксесуари), кількості
та за цінами, вказаними в накладних, що
засвідчують передачу-приймання товару
від постачальника до замовника.

Згідно умов пунктів 2.4, 3.2 договору
приймання - передача товару
здійснюється на підставі доручення на
отримання товарно-матеріальних
цінностей на складі постачальника,
шляхом оформлення та підписання
представниками сторін видаткової
накладної, що є невід'ємною частиною
договору. Вартість товару, що входить у
партію поставки, вказана у видатковій
накладній на поставку партії товару, є
остаточною. Зміна остаточно узгодженої
сторонами вартості товару після його
поставки замовнику не допускається.
Вартість доставки в ціну не
включається.

Пунктом 4.1 договору сторони
передбачили, що замовник повинен
сплатити поставлений товар не пізніше
14 календарних днів з дати поставки
товару, вказаної у видатковій
накладній постачальника. Замовник
також вправі здійснити передплату за
товар.

Термін дії цього договору сторони
встановили до 27.03.2014 р., але в будь-якому
випадку до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань за договором (п. 9.1
договору).

Спірні відносини, які виникли між
сторонами, регулюються положеннями
діючого законодавства про поставку.

Так, відповідно до п. 1 та п. 2 ст. 712
Цивільного кодексу України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частиною 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на
нього, якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару.

Матеріали справи свідчать, що на
виконання умов вищевказаного договору
позивач поставив та передав
відповідачу, а останній прийняв товар
на загальну суму 836127,00 грн. за
наступними накладними:

1) № 1612.64. від 16.12.13 р. на 678564,00 грн.
(довіреність № 3018 від 16.12.13 р.; рахунок №
1612.48. від 16.12.13 р. на 678564,00 грн.);

2) № 1612.43 від 16.12.2013 р. на 157563,00
грн. (довіреність № 3017 від 16.12.13 р.;
рахунок № 1612.48 від 16.12.13 р. на 157563,00 грн.).

За умовами п. 4.1 договору
відповідач повинен був здійснити
розрахунки за вищенаведеними
накладними не пізніше 30.12.2013 року (14
календарних днів з дня поставки
товару).

Як вбачається з наданих суду
доказів (банківська виписка)
відповідач сплатив позивачу по
накладній № 1612.64 - 42500,00 грн. та по
накладній № 1612.43 - 57563,00 грн.

Інших доказів, які свідчать про
здійснення повних розрахунків за
накладними в установлені строки до
суду надано не було.

Отже, станом на час звернення
позивача з даним позовом до суду, борг
відповідача дійсно складав в розмірі
736064,00 грн.

Водночас, докази що містяться в
матеріалах справи, після її порушення
свідчать про те, що відповідач (після
подання позову) здійснив шість проплат
по спірним відносинам на загальну суму
20000,00 грн.: 11.07.14 р. - 4000,00 грн., 25.07.14 р. - 2000,00
грн., 30.07.14 р. - 2000,00 грн., 08.08.14 р. - 4000,00 грн.,
1208.14 р. - 2000,00 грн., 12.09.14 р. - 6000,00 грн.

Відповідно до правил п. 1-1 ч. 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо: відсутній
предмет спору.

Отже, перевіривши вказані обставини, на
підставі наведеного суд припиняє
провадження в порядку п. 1-1 ч. 1 статті 80
ГПК України в частині позовних вимог
щодо стягнення з відповідача основного
боргу в розмірі 20 000,00 грн.

Таким чином, борг відповідача перед
позивачем на момент прийняття рішення
по справі дійсно складає в сумі 716064,00
грн.

Відповідно до норм ст. ст. 629, 525, 526 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За умовами ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

За приписами ч. 1 ст. 32 та ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.

Відповідач не довів суду обставин, які
спростовують вимоги позивача, а саме -
не надав належних доказів, що свідчать
про повне виконання взятих на себе
грошових зобов'язань по справі за
спірними відносинами.

Також є правомірним звернення з боку
позивача за захистом свого майнового
права та інтересу, шляхом стягнення з
відповідача суми 3% річних в розмірі -
8866,06 грн., пені в розмірі 42722,75 грн. та
суми інфляційних витрат - 53888,10 грн., що є
відшкодуванням матеріальних витрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті.

Так, умовами пункту 6.2 договору
передбачено, що у разі неотримання
недотримання замовником терміну
оплати товару, вказаного у п. 4.1 цього
договору, постачальник нараховує пеню
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла у період, за який
нараховувалась пеня, від суми
заборгованості за кожний день
прострочення платежу. У разі наявності
пені кошти, що надходять на рахунок
постачальника, зараховується,
насамперед, на погашення пені.

За правилами ст. 610, п. 1 ст. 612, 625 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник не звільняється
від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Отже, на підставі вищенаведених норм та
обставин, суд перевірив нарахування
позивачем розмір інфляційних, пені та
річних, і дійшов висновку про
обґрунтованість вимог щодо стягнення з
відповідача за період прострочення з
31.12.13 р. по 01.07.14 р. 3 % річних в сумі 8866,06
грн., пені в розмірі 42722,75 грн. та
інфляційних в сумі 53888,10 грн.

Таким чином, дослідивши надані
позивачем документальні докази,
оцінивши їх у відповідності з вимогами
ст. 43 ГПК України, проаналізувавши
норми діючого законодавства, які
регулюють спірні відносини, суд дійшов
висновку про правомірність заявлених
позовних вимог, але з урахуванням
вищенаведеного - задоволенню їх
частково.

Керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 80, 82,
82-1, 84, 85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сантарекс» (54003, м. Миколаїв, вул.
Потьомкінська, 131-Б, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Виробничо-комерційна фірма «Рома,
ЛТД» (69037, м.Запоріжжя, вул. 40 років
Радянської України, 39, )
суму основного боргу - 716064,00 грн.,
інфляційних втрат - 53888,10 грн., 3% річних -
8866,06 грн., пеню - 42722,75 грн. та 16830,82 грн.
судового збору.

3. Провадження у справі щодо
стягнення заборгованості основного
боргу в сумі 20 000,00 грн. припинити.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання.

Повне рішення складено 29 вересня 2014
року.

Суддя
О.Г.Смородінова