ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"24" вересня 2014 р.
Справа № 911/3086/14

за позовом Прокурора м. Біла Церква, м.
Біла Церква

до Білоцерківської міської ради, м.
Біла Церква

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , м.
Біла Церква,

про скасування рішення

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

прокурор - Підляш О.С. посвід. №028911 від
17.09.2014р.

відповідач - ОСОБА_3 предст. дов. №3018/1-7
від 05.09.2014р.

третя особа - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Прокурора м. Біла Церква до
Білоцерківської міської ради за участі
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування
рішення Білоцерківської міської ради
№1151-56-VI від 13.02.2014р. «Про оформлення
правовстановлюючих документів на
земельні ділянки юридичним особам та
фізичним особам - підприємцям» в
частині підпункту 12.14, пункту 12.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 28.07.2014р. було порушено
провадження у даній справі, розгляд
справи призначено на 18.08.2014р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 18.08.2014р. розгляд справи було
відкладено на 08.09.2014р.

08.09.2014р. через канцелярію суду від
відповідача надійшов відзив, в якому
він просить в задоволенні позовних
вимог відмовити. Зазначений відзив
прийнятий судом до розгляду.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 08.09.2014р. розгляд справи було
відкладено на 22.09.2014р.

Представник третьої особи не з'явився,
хоча про дату, час і місце судового
засідання був повідомлений належним
чином, про що свідчать наявні у
матеріалах справи поштові
повідомлення, витребуваних судом
документів, не подав, клопотання про
відкладення до суду не надсилав.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 26.12.2011 року №18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка третьої особи в
судове засідання не перешкоджає
розгляду спору по суті, суд вважає за
можливе здійснити розгляд справи за
наявними в ній матеріалами, відповідно
до статті 75 ГПК України, за відсутності
представника третьої особи.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України,
прийняте рішення оголошується
господарським судом у судовому
засіданні після закінчення розгляду
справи.

22.09.2014р. у судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні дані, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд

встановив:

29 січня 2014 року ФОП ОСОБА_2 подала до
управління адміністративних послуг
Білоцерківської міської ради заяву про
укладання договору на встановлення
особистого строкового сервітуту під
розміщення павільйону по продажу
продовольчих товарів по АДРЕСА_1 площею
0,0030 га. До заяви були додані наступні
документи: копія виписки з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців; копія
паспорту; копія довідки про присвоєння
ідентифікаційного номера; копія схеми
розміщення тимчасової споруди (М1:500).

Відповідно до Положення про постійні
комісії Білоцерківської міської ради,
яке затверджено рішенням
Білоцерківської міської ради від 17
грудня 2010 року №06-02-VI, вказана заява ФОП
ОСОБА_2 була розглянута на засіданні
постійної комісії з питань ефективного
використання земель всіх форм
власності. За рекомендацією постійної
комісії дана заява була включена в
проект рішення міської ради «Про
оформлення правовстановлюючих
документів на земельні ділянки
юридичним особам та фізичним
особам-підприємцям», який розглядався
на черговій сесії міської ради 13 лютого
2014 року.

Рішенням міської ради від 13 лютого 2014
року №1151-56-VI «Про оформлення
правовстановлюючих документів на
земельні ділянки юридичним особам та
фізичним особам-підприємцям» надано
дозвіл на укладання договору про
встановлення особистого строкового
сервітуту з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 під
розміщення павільйону в АДРЕСА_1,
загальною площею 0,0030 га, терміном на 3
(три) роки, за рахунок земель населеного
пункту м. Біла Церква.

На підставі вищевказаного рішення
міської ради, укладено договір про
встановлення особистого строкового
сервітуту між Білоцерківською міською
радою, та фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 від 05 березня 2014 року за №21 під
розміщення павільйону по АДРЕСА_1,
загальною площею 0,0030 га, терміном на 3
(три) роки.

Прокурор у позовній заяві просить суд
скасувати підпункт 12.14 п. 12
рішення №1151-56-VI «Про оформлення
правовстановлюючих документів на
земельні ділянки юридичним особам та
фізичним особам-підприємцям», у зв'язку
з тим, що відповідач, в порушення норм
законодавства, не здійснила заходів
землеустрою, не зареєструвавши право
власності на спірну земельну ділянку.

З приводу вказаної позовної вимоги
прокурора суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Згідно ст. 401 Цивільного кодексу
України, право користування чужим
майном (сервітут) може бути встановлене
щодо земельної ділянки, інших
природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст. 402 Цивільного кодексу
України, сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно.

У разі недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

Статтею 403 Цивільного кодексу України
передбачено, що сервітут визначає
обсяг прав щодо користування особою
чужим майном.

Сервітут може бути встановлений на
певний строк або без визначення строку.

Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

Сервітут не підлягає відчуженню.

Сервітут не позбавляє власника майна,
щодо якого він встановлений, права
володіння, користування та
розпоряджання цим майном.

Сервітут зберігає чинність у разі
переходу до інших осіб права власності
на майно, щодо якого він встановлений.

Збитки, завдані власникові
(володільцеві) земельної ділянки або
іншого нерухомого майна, особою, яка
користується сервітутом, підлягають
відшкодуванню на загальних підставах.

Статтею 404 Цивільного кодексу України
передбачено, що право користування
чужою земельною ділянкою або іншим
нерухомим майном полягає у можливості
проходу, проїзду через чужу земельну
ділянку, прокладання та експлуатації
ліній електропередачі, зв'язку і
трубопроводів, забезпечення
водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника
(володільця) сусідньої земельної
ділянки, а в разі необхідності - від
власника (володільця) іншої земельної
ділянки надання земельного сервітуту.

Право користування чужим майном може
бути встановлено щодо іншого
нерухомого майна (будівлі, споруди
тощо).

Згідно ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу
України право земельного сервітуту - це
право власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ст. 99 Земельного кодексу
України, власники або землекористувачі
земельних ділянок можуть вимагати
встановлення таких земельних
сервітутів:

а) право проходу та проїзду на
велосипеді;

б) право проїзду на транспортному
засобі по наявному шляху;

в) право прокладання та експлуатації
ліній електропередачі, зв'язку,
трубопроводів, інших лінійних
комунікацій;

г) право прокладати на свою земельну
ділянку водопровід із чужої природної
водойми або через чужу земельну
ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї
земельної ділянки на сусідню або через
сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної
водойми, розташованої на сусідній
земельній ділянці, та право проходу до
природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної
водойми, розташованої на сусідній
земельній ділянці, та право прогону
худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному
шляху;

ж) право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд;

з) інші земельні сервітути.

Статтею 100 Земельного кодексу України
передбачено, що сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно.

Згідно частин 1, 2 ст. 116 Земельного
кодексу України, громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та
юридичними особами на земельні
ділянки, на яких розташовані об'єкти,
які підлягають приватизації,
відбувається в порядку, визначеному
частиною першою статті 128 Земельного
кодексу України .

Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного
кодексу України, надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
Верховною Радою Автономної Республіки
Крим, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, органами виконавчої
влади або органами місцевого
самоврядування.

Рішення зазначених органів
приймається на підставі проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її
цільового призначення;

формування нових земельних ділянок.

Надання у користування земельної
ділянки в інших випадках здійснюється
на підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки. В
такому випадку розроблення такої
документації здійснюється на підставі
дозволу, наданого органом виконавчої
влади, органом місцевого
самоврядування, уповноваженим
здійснювати розпорядження цією
земельною ділянкою.

Земельні ділянки державної та
комунальної власності, на яких
розташовані будівлі, споруди, інші
об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у державній та комунальній
власності, передаються особам,
зазначеним у пункті «а» частини другої
статті 92 Земельного кодексу України,
лише на праві постійного користування.

Статтею 124 Земельного кодексу України
передбачено, що передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
згідно з їх повноваженнями,
визначеними статтею 122 Земельного
кодексу України, чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
Земельного кодексу України .

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, громадянам,
юридичним особам, визначеним частинами
другою, третьою статті 134 цього Кодексу,
здійснюється в порядку, встановленому
статтею 123 Земельного кодексу України.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, здійснюється за
договором оренди між власником
земельної ділянки і орендарем.
Підставою для укладення договору
оренди може бути цивільно-правовий
договір про відчуження права оренди.

Пунктом 2.32. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
17.05.2011р. «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин» передбачено, що
за змістом частини першої статті 98 ЗК
України земельний сервітут (крім
особистого) може бути встановлений для
власника або землекористувача
сусідньої земельної ділянки.
Відповідно вимоги особи, яка не є таким
власником або користувачем, про
встановлення сервітуту для проходу
(проїзду) задоволенню не підлягають.

Види права земельного сервітуту
визначає стаття 99 ЗК України, положення
якої є такими, що встановлюють
підстави, за наявності яких можливе
звернення з вимогою про встановлення
сервітуту. Зазначена стаття визначає
конкретних суб'єктів, між якими
виникають відносини щодо сервітуту.
Вимагати встановлення земельних
сервітутів можуть власники або
землекористувачі земельних ділянок.
Ініціатором встановлення земельного
сервітуту може бути власник або
користувач земельної ділянки, у яких є
потреба у використанні суміжної
(сусідньої) земельної ділянки, щоб
усунути недоліки своєї ділянки,
зумовлені її місцем розташування або
природним станом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

У процесі розгляду справи відповідачем
та третіми особами у відповідності до
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України не було надано суду
жодних належних та допустимих доказів,
що б підтверджували наявність всіх
обставин та підстав для встановлення
відповідачем за спірним рішенням
земельних сервітутів в інтересах
третіх осіб, а саме наявність у
власності чи користуванні третіх осіб
земельної ділянки - суміжної
(сусідньої) із земельної ділянкою, щодо
якої встановлено земельні сервітути за
спірним рішенням в інтересах третіх
осіб, що б підтверджували необхідність
встановлення земельних сервітутів для
третіх осіб як власникам чи
землекористувачам суміжних (сусідніх)
земельних ділянок, щоб усунути
недоліки таких своїх земельних
ділянок, тощо.

Таким чином, у процесі розгляду справи
судом встановлено, що оспорюване
рішення в частині встановлення в
інтересах третіх осіб земельних
сервітутів було прийнято
Білоцерківською міською радою із
порушенням положень Цивільного
кодексу України, Земельного кодексу
України, інших нормативно-правових
актів - за відсутності відповідних
підстав.

За таких обставин, суд вважає, що
відповідачем фактично за спірним
рішенням надано третім особам
відповідні земельні ділянки у строкове
користування без дотримання
встановленої процедури та підстав,
визначених чинним законодавством
України, а не встановлено земельні
сервітути для третіх осіб щодо таких
земельних ділянок, як йдеться у самому
спірному рішенні.

Статтею 152 Земельного кодексу України
передбачено, що держава забезпечує
громадянам та юридичним особам рівні
умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Суд визнає незаконним та скасовує
нормативно-правовий акт органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Отже, враховуючи те, що, як було
встановлено судом у процесі розгляду
справи, рішення №1151-56-VI «Про оформлення
правовстановлюючих документів на
земельні ділянки юридичним особам та
фізичним особам-підприємцям» в частині
підпункту 12.14 п. 12 було прийнято
Білоцерківською міською радою із
порушенням положень Цивільного
кодексу України, Земельного кодексу
України, інших нормативно-правових
актів - за відсутності відповідних
підстав, а тому позовна вимога позивача
до відповідача про його скасування у
відповідній частині, є законною і
обґрунтованою, та такою, що підлягає
задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
обставини справи, позовні вимоги
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Оскільки позов поданий прокурором,
який звільнений від сплати судового
збору, судовий збір відповідно до вимог
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України підлягає стягненню з
відповідача в доход бюджету.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення
Білоцерківської міської ради №1151-56-VI
«Про оформлення правовстановлюючих
документів на земельні ділянки
юридичним особам та фізичним
особам-підприємцям» в частині
підпункту 12.14 п. 12.

3. Стягнути з Білоцерківської
міської ради (09100, Київська область, м.
Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15,
) в доход Державного
бюджету України 1 218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) грн. (нуль) коп. судового
збору.

3. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту
рішення: 26.09.2014р.

Суддя
Щоткін О.В.