ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2014 р.
Справа № 914/2265/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Сухович Ю.О., при секретарі
судових засідань Мак Л.Б., розглянувши
матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до відповідача Міського комунального
підприємства "Золочівтеплоенерго",
м.Золочів, Львівська область

про стягнення 102 680, 26 грн.

За участю представників сторін:

від позивача Пронюк В.Я. - головний
юрисконсульт Відділу
претензійно-позовної роботи
Управління претензійно-позовної
роботи Юридичного департаменту
(довіреність №14-182 від 15.07.2014р.);

від відповідача не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід судді не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходили. В
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Міського комунального підприємства
"Золочівтеплоенерго" про стягнення 102
680, 26 грн., з яких 62 902,10 грн. основний
борг, 12 437,99 грн. пеня, 20 504,66 грн. 7%
штрафу, 2 822,48 грн. інфляційні
нарахування та 4 013,03 грн. 3%
річних.

Ухвалою суду від 27.06.2014р. прийнято
позовну заяву до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до судового розгляду на 16.07.2014р.

Ухвалою суду від 16.07.2014р. розгляд справи
відкладено на 27.08.2014р., з підстав
наведених в даній ухвалі.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю, просив суд задоволити
позовні вимоги, з підстав викладених в
позовній заяві. Вимог ухвали суду щодо
подання належного розрахунку позовних
вимог не виконав.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання
повторно не забезпечив. Про
відкладення розгляду спору на 27.08.2014р.
був належним чином повідомлений, про що
свідчить повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення №80 2 від 22.07.2014р. -
вручено 23.07.2014р. (вх. №33516/14 від 04.08.2014р.).

Відповідач надіслав на адресу суду
відзив вих.№226 від 04.08.2014р. (вх.№34024/14 від
06.08.2014р.), в якому не погоджується з
позовом з тих підстав, що МКП
«Золочівтеплоенерго» не є суб"єктом
господарювання, який самостійно
встановлює тарифи на свої послуги.
Зазначає, що різниця в тарифах між
фактичним тарифом на теплову енергію і
собівартістю послуги з
централізованого теплопостачання
відповідно до положень Закону України
«Про Державний бюджет» погашається
державою несвоєчасно, із запізненням у
рік чи два. Відтак, прострочку у сплаті
боргу відповідач пояснює несвоєчасним
виконанням державою свого зобов"язання
по відшкодуванню різниці у тарифах, яка
породжує утворення боргу, і як наслідок
звернення ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" із позовом
про стягнення боргу. На думку
відповідача борг утворився з
незалежних від останнього обставин, що
в такому випадку унеможливлює
стягнення з підприємства штрафних
санкцій. У зв"язку з цим відповідач
просить відмовити у задоволенні позову
в частині стягнення штрафних санкцій
або ж зменшити їх розмір, так як
відповідно до ст.233 ГК України при
визначенні розміру штрафних санкцій
враховується ступінь виконання
зобов"язання, а також майновий стан
сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, суд вважає за можливе
розглянути справу відповідно до ст.75
ГПК України при відсутності
представника відповідача за наявними у
ній матеріалами яких достатньо для
вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази та заслухавши пояснення
представника позивача, суд, -

встановив:

03.09.2012р. між Національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України"
(продавець) та Міським комунальним
підприємством "Золочівтеплоенерго"
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу природного газу
№12/387-ТЕ-21 (надалі - договір), згідно
якого продавець зобов'язувався
передати у власність покупцю у 2012р.
природний газ, ввезений на митну
територію України ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України",
а покупець зобов'язувався прийняти та
оплатити цей природний газ (надалі -
газ), на умовах цього договору.

Згідно п.5.1. та п.5.5. договору ціна
(граничний рівень ціни) на газ та
послуги з його транспортування
установлюються НКРЕ. Загальна сума
вартості природного газу за цим
договором складається із сум вартості
місячних поставок газу.

Відповідно до п.6.1. договору оплата за
газ здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

На виконання умов договору ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" поставило протягом
жовтня-грудня 2012р., а відповідач
прийняв природний газ на загальну суму
295 189,25 грн., згідно актів
приймання-передачі природного газу від
31.10.2012р. на суму 34 726,54 грн.; від 30.11.2012р. на
суму 98 140,25 грн.; від 31.12.2012р. на суму 162
322,46 грн.

Проте, відповідач порушив свої
зобов'язання за договором, оплату за
поставлений природний газ у 2012р. провів
не повністю.

Позивач керуючись умовами п.7.2.
договору, у зв'язку із порушенням
покупцем умов п.6.1. цього договору,
нарахував відповідачу пеню, яка згідно
поданого ним розрахунку становить 12
437,99 грн. та 7% штрафу, який згідно
поданого ним розрахунку становить
20 504,66 грн.

Крім того, позивач згідно умов ст.625 ЦК
України нарахував відповідачу 2 822,48
грн. інфляційних нарахувань та 4 013,03
грн. 3% річних.

Отже, позивач просить стягнути з
відповідача 102 680, 26 грн., з яких 62 902,10
грн. основний борг, 12 437,99 грн. пеня, 20 504,66
грн. 7% штрафу, 2 822,48 грн. інфляційні
нарахування та 4 013,03 грн. 3% річних.

При прийнятті рішення суд виходить з
наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. За умовами ст.629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, але при укладенні договору
сторони повинні керуватися вимогами
Цивільного кодексу України, іншими
актами цивільного законодавства.

Згідно ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторонам
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

За умовами ст.663 ЦК України продавець
зобов'язаний передати товар покупцеві
у строк, встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
кодексу.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п.6.1. договору купівлі-продажу
оплата за газ здійснюється покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14-го числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Факт поставки відповідачу газу на
загальну суму 295 189,25 грн.,
підтверджується підписаними сторонами
актами приймання-передачі природного
газу від 31.10.2012р. на суму 34 726,54 грн.; від
30.11.2012р. на суму 98 140,25 грн.; від 31.12.2012р. на
суму 162 322,46 грн.

У відповідності із ст.193 ГК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Аналогічно відповідно до
ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За умовами ст.612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання свого
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Проте, відповідач порушив свої
зобов'язання за договором, періодично
прострочував оплату за поставлений у
2012р. природний газ, повністю борг не
сплатив. Відповідачем було сплачено 232
287,25 грн., що підтверджується наявними у
матеріалах справи виписками банку.

Відтак, у відповідача існує
заборгованість за поставлений
природній газ у 2012р. в сумі 62 902,10 грн.

Суд враховуючи вищенаведені норми
Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України дійшов
висновку про те, що вимоги позивача про
стягнення основного боргу в сумі 62 902,10
грн. є обгрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

В п.9.3. договору сторони визначили, що
строк, у межах якого сторони можуть
звернутися до суду з вимогою про захист
своїх прав за цим договором (строк
позовної давності), у тому числі щодо
стягнення основної заборгованості,
штрафів, пені, відсотків річних,
інфляційних нарахувань,
встановлюється тривалістю у 5 (п'ять)
років.

Як вбачається із наявного в матеріалах
справи розрахунку позовних вимог
позивач просить стягнути 2 822,48 грн.
інфляційних нарахувань та 4 013,03 грн. 3%
річних.

Перевіривши розрахунок
заборгованості, суд встановив, що
позивач невірно визначив періоди
нарахування, не взяв до уваги те, що
день фактичної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення
інфляційних нарахувань, пені та 3%
річних, що узгоджується з позицією
Вищого господарського суду України
викладеною у п.1.9. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Слід зазначити, що ухвалою від
16.07.2014р. суд зобов"язував позивача
провести розрахунок пені, інфляційних
втрат, 3% річних з врахуванням
вищевказаної позиції, однак позивач
вказаних вимог не виконав.

Відтак, суд самостійно провів
розрахунок інфляційних втрат та 3%
річних враховуючи те, що день
фактичної сплати суми заборгованості
не включається в період часу, за який
здійснюється стягнення інфляційних
нарахувань та 3% річних.

За результатами проведеного судом
розрахунку до стягнення з відповідача
підлягає 2 816,57 грн. інфляційних
втрат (по акту за жовтень 2012р. - 104,18 грн.,
по акту за листопад 2012р. - 392,25 грн., по
акту за грудень 2012р. - 2 320,14 грн.) та 3 993,51
грн. 3% річних (по акту за жовтень 2012р. -
222,24 грн., по акту за листопад 2012р. - 387,17
грн., по акту за грудень 3 384,10 грн.).

Щодо заявлених вимог позивача про
стягнення 12 437,99 грн. пені та 20 504,66 грн. 7%
штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При
цьому пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Зазначені норми Цивільного кодексу
України кореспондують приписами,
встановленими Господарським кодексом
України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, які визначаються обліковою
ставкою НБУ за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

У відповідності до п.7.2. договору у разі
невиконання покупцем п.6.1. умов цього
договору він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Перевіривши розрахунок наданий
позивачем, враховуючи причини
перерахунку судом інфляційних втрат та
3% річних, судом проведено перерахунок
пені, згідно якого до стягнення з
відповідача підлягає 12 363,21 грн. (по акту
за жовтень 2012р. - 1 111,27 грн., по акту за
листопад 2012р. - 1 933,92 грн., по акту за
грудень 2012р. - 9 318,02 грн.).

Згідно розрахунку позивача сума
нарахованого ним штрафу становить 20
504,66 грн. Вказана сума нарахована
відповідно до умов п.7.2. договору (за
прострочення понад 30 днів на суму
боргу, який існував на 31-й день
прострочки), відтак позивач правомірно
ставить вимогу про стягнення штрафу,
однак перевіривши суму штрафу, суд
дійшов висновку що до стягнення
підлягає 20 504,64 грн.

Отже, позов підлягає до задоволення
частково, так до стягнення з
відповідача підлягає основний борг в
сумі 62 902,10 грн., пеня в сумі 12 363,21 грн.,
інфляційні нарахування в сумі 2 816,57
грн. грн., три проценти річних в сумі 3
993,51 грн., 20 504,64 грн. штрафу, всього 102
580,03 грн.

З'ясуванням документальних доказів у
справі судом встановлено, що
відповідач на спростування правової
позиції позивача, викладеної у
позовній заяві, доказів сплати спірної
суми заборгованості, яка є предметом
стягнення у даній справі не подав,
обставини, покладені в основу
заявлених позовних вимог у даній
справі не спростовував.

Щодо наведеного у відзиві клопотання
відповідача про відмову у стягненні
штрафних санкції або зменшення їх
розміру, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного
кодексу України юридична особа
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями.

Відповідач як юридична особа
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями за договором
купівлі-продажу природного газу №
12/387-ТЕ-21 від 03.09.2012р. і така
відповідальність не може ставитися у
залежність від дій чи бездіяльності
будь-яких третіх осіб (аналогічної
позиції дотримується Верховний суд
України в постанові від 26.12.2011р. у
справі № 3-138гс11).

Таким чином, судом не приймаються до
уваги твердження відповідача щодо
звільнення його від відповідальності,
про яке зазначено у відзиві.

Щодо зменшення суми штрафних санкцій
суд зазначає наступне.

Сторони у п.7.2. договору, погодили обсяг
відповідальності покупця за порушення
ним умов п. 6.1. цього договору,
передбачивши сплату пені у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла в період, за який стягується пеня,
від суми простроченого платежу за
кожен день прострочення платежу, та
додаткову сплату 7% штрафу за
прострочення понад 30 днів від суми
простроченого платежу.

Крім того, у п.9.3. договору сторони
погодили строк, у межах якого вони
можуть звернутися до суду з вимогою про
захист своїх прав за цим договором
(строк позовної давності), у т.ч. щодо
стягнення основної заборгованості,
штрафів, пені, відсотків річних,
інфляційних нарахувань, та встановили
його у 5 (п'ять) років.

Як роз'яснив пленум Вищого
господарського суду України в п.3.3
постанови "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" №10 від
29.05.2013р. із змінами та доповненнями, за
правилами частини першої статті 259 ЦК
України сторонам дозволено за
домовленістю збільшувати встановлену
законом як загальну, так і спеціальну
позовну давність. Умова про збільшення
позовної давності може бути вміщена як
в укладеному сторонами договорі
купівлі-продажу, поставки, надання
послуг тощо, так і в окремому документі
або в листах, телеграмах,
телефонограмах та інших документах,
якими обмінювалися сторони і які
повинні однозначно свідчити про
досягнення згоди сторін щодо
збільшення строку позовної давності.

Пунктом 1 ст.233 ГК України передбачено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду та не зобов"язують його до
обов"язкового задоволення поданих
сторонами клопотань про зменшення
штрафних санкцій.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки, яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання, суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, всупереч вказаним статтям
відповідач, звернувшись до суду із
проханням зменшити розмір стягуваних з
нього штрафних санкцій, не надав
доказів, які спростовують позовні
вимоги чи звільняють його від
цивільної відповідальності; не надав
доказів винятковості обставин, які
призвели до порушення ним договірного
зобов'язання, невідповідності розміру
неустойки наслідкам порушення та інших
обставин, з якими законодавець пов'язує
право суду на зменшення штрафних
санкцій.

Долучені відповідачем до відзиву лист
ВДВС Золочівського РУЮ від 30.05.2014р. вих.
№09-15/3987, договора оренди нерухомого
майна, що належить комунальній
власності від 13.08.2012р. та від 22.07.2013р.
укладені між відповідачем та
Золочівсьскою міською радою
Львівської області та протокол №19-ТЕ/07
від 18.07.2014р. не підтверджують
винятковості обставин, за яких суд може
зменшити розмір штрафних санкцій.

Суд зазначає, що фінансування
відповідача за рахунок державного
бюджету України не може бути підставою
для зменшення позовних вимог, оскільки,
за змістом частини другої статті 617 ЦК,
частини другої статті 218 ГК та рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус
проти України" від 18.10.2005 відсутність
бюджетних коштів, передбачених у
видатках Державного бюджету України на
відповідний рік, не виправдовує
бездіяльність органу державної влади і
не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання (постанова
Верховного суду України від 15.05.2012 №
11/446) .

При прийняті рішення щодо зменшення
пені і штрафу, суд бере до уваги не лише
негативні наслідки, про які вказує
відповідач у клопотаннях, але і
негативні наслідки спричинені
позивачу від прострочення виконання
зобов'язання відповідачем по договору,
а також зменшенням розміру штрафних
санкцій та факт забезпечення позивача
галузі національної економіки і
населення природним газом.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку відмовити у клопотанні
відповідача про зменшення розміру
штрафних санкцій.

Відповідно до ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Сплата судового збору підтверджується
платіжним дорученням №2005275 від 11.06.2014р.
- 2 053,61 грн., який відповідно до ст.49 ГПК
України підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача
пропорційно до задоволеної суми
позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
11, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 627-629, 655, 663 ЦК
України, ст. 174, 193, 230-232 ГК України та
ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 87, 115, 116 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Міського комунального
підприємства "Золочівтеплоенерго" (80700,
Львівська область, Золочівський район,
м.Золочів, вул.Шевченка, буд.28; ) на користь Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6;
) 62 902,10 грн. основного
боргу, 12 363,21 грн. пені, 20 504,64 штрафу,
3 993,51 грн. три проценти річних, 2
816,57 грн. грн. інфляційних нарахувань та
2 051,60 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Наказ видати у відповідності до ст. 116
ГПК України після набрання рішенням
законної сили.

5. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст.85 ГПК України та може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки передбачені ст.ст.91-93
ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення
та ухвали надсилаються сторонам,
прокурору, третім особам, які брали
участь в судовому процесі, але не були
присутні у судовому засіданні,
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення не пізніше трьох днів з
дня їх прийняття або за їх зверненням
вручаються їм під розписку
безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

виготовлено 08.09.2014р.

Суддя
Сухович Ю.О.