ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2014 р.Справа № 916/937/14Одеський
апеляційний господарський суд у складі
колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Журавльова О.О., Таран С.В.,

(склад колегії суддів змінено згідно
розпорядження в.о. голови суду від
17.09.2014 року)

при секретарі судового засідання:
Селиверстовій М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Скворцова О.В., за
довіреністю №940 від 05.05.2014 р.;

від відповідача: Моісєєв Д.А., за
довіреністю №129 від 25.12.2013 р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Державного підприємства «Іллічівський
морський торговельний порт»

на рішення господарського суду
Одеської області від 07 липня 2014 року

по справі № 916/937/14

за позовом Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України»

до Державного підприємства
«Іллічівський морський торговельний
порт»

про стягнення 53 177,49 грн.,

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство "Адміністрація
морських портів України" в особі
Іллічівської філії звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовом про стягнення з Державного
підприємства "Іллічівський морський
торговельний порт" 53 177,49 грн.
заборгованості за неналежне виконання
умов Договору майнового сервітуту від
30.09.2013р. № 656-0/117-П-ІЛФ-13.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 07.07.2014 року (суддя Літвінов
С.В.) позов задоволено, стягнуто з
Державного підприємства "Іллічівський
морський торговельний порт" на користь
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі, якою є Іллічівська
філія Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" 53 177 грн. 49 коп. та судовий збір
в сумі 1 827 грн.

Приймаючи рішення, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позовні
вимоги Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" обґрунтовані, доведені та
підлягають задоволенню повністю в сумі
53 177,49 грн.. Також судом не встановлені
випадки припинення сервітуту,
визначені ст. 406 Цивільного кодексу
України, а саме сервітут не припинявся,
зокрема, у разі відмови від нього особи,
в інтересах якої встановлений
сервітут, строк, на який було
встановлено сервітут не сплинув;
обставини, які були підставою для
встановлення сервітуту, не припинені.
Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що на вимогу власника майна,
за наявності обставин, які мають
істотне значення, сервітут також не
припинявся.

Не погоджуючись із зазначеним вище
рішенням місцевого господарського
суду Державне підприємство
«Іллічівський морський торговельний
порт» звернулось до Одеського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати,
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу,
апелянт зазначив про те, що причал №27,
користування яким є предметом договору
майнового сервітуту від 30.09.2013 року
№117-П-ІЛФ-13, є нерухомим майном, право на
яке підлягає обов'язковій державній
реєстрації і виникає виключно після її
здійснення.

Однак, на думку скаржника, судом першої
інстанції взагалі не розглядалось
питання наявності у позивача права
господарського відання на причал №27,
користування яким на умовах сервітуту
є предметом договору від 30.09.2013 року №
117-П-ІЛФ-13, не зважаючи на позицію ДП
«ІМТП».

Окремо скаржник зазначив, що предметом
позову є стягнення заборгованості, яка
виникла у зв'язку з неналежним
виконання відповідачем умов договору
майнового сервітуту.

Апелянт посилався на положення
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року №9 та Постанову
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05 2013 року №11, згідно яких
не вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), за
якими не здійснено державну
реєстрацію, необхідну для їх вчинення.

Крім того, апелянт зазначає, що ч.4 ст.334
ЦК України та п.2 ч.1 ст.4 ЗУ „Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень"
встановлюється момент виникнення
права на нерухоме майно, яким є момент
державної реєстрації цього права.

Вищеперелічені обставини дозволяють
зробити висновок, що для укладання
договору майнового сервітуту
обов'язковим є реєстрація права
господарського відання на нерухоме
майно. З витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
вбачається, що право господарського
відання на причал №27 було
зареєстроване за позивачем лише 18.06.2014
року, таким чином, на думку скаржника, у
2013 році сервітут взагалі не набрав
чинності.

Дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та відзиву на неї,
вислухавши пояснення представників
сторін, перевіривши правильність
юридичної оцінки судом першої
інстанції встановлених фактичних
обставин справи і застосування норм
матеріального та процесуального права,
судова колегія дійшла висновку про
відсутність підстав для скасування
оскаржуваного рішення, виходячи з
наступного.

Відповідно до Закону України "Про
морські порти України", розпорядження
Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р.
№ 133-р "Про погодження пропозиції щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту", наказу
Міністерства інфраструктури від
19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо
реорганізації державних підприємств
морського транспорту та утворення
державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" було проведено реорганізацію
державних підприємств морського
транспорту, шляхом виділу стратегічних
об'єктів портової інфраструктури,
іншого майна, прав та обов'язків
стосовно них згідно розподільчих
балансів, та утворено, внаслідок
виділу, державне підприємство
"Адміністрація морських портів
України".

Відповідно до п. 3 Наказу Міністерства
інфраструктури від 19.03.2013р. № 163
встановлено, що Адміністрація морських
портів України є правонаступником
державних підприємств морського
транспорту, зазначених у п. 1 цього
наказу (в тому числі ДП "Іллічівський
морський торговельний порт"), у частині
майна, прав та обов'язків відповідно до
розподільчих балансів. Пунктом 7 цього
наказу встановлено, що після
проведення державної реєстрації
Адміністрації морських портів України
головам Комісій передати, а голові
Адміністрації морських портів України
прийняти на баланс майно, права та
обов'язки державних підприємств
морського транспорту, що
реорганізуються, згідно із
затвердженими Міністерством
розподільчими балансами та актами
приймання-передачі.

Згідно до акту приймання - передачі
майна, майнових прав та зобов'язань

№ 482/19 від 13.06.2013 року, комісією з
реорганізації ДП „Іллічівській
морський торгівельний порт" передано
майно, майнові права та зобов'язання,
яке належить ДП „Іллічівській
морський торгівельний порт", а ДП
„Адміністрація морських портів
України" прийняло майно, майнові права
та зобов'язання в т.ч. на причал
Іллічівського морського порту № 27.

Судом першої інстанції встановлено, що
після передачі від ДП "ІМТП" за актом
приймання-передачі, зазначені причали
знаходяться на обліку у Адміністрації,
яка реалізовує відповідні
повноваження власника (особи, у якої
знаходиться державне майно в
господарському віданні).

Як вбачається з матеріалів справи,
30.09.2013 року між Державним підприємством
"Адміністрація морських портів
України" в особі Іллічівської філії
Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України" (надалі - "Власник") та
Державним підприємством "Іллічівський
морський торговельний порт" (надалі -
"Сервітуарій") укладено Договір
майнового сервітуту (користування
гідротехнічними спорудами) №
656-0/117-П-ІЛФ-13, згідно з п.1.1 якого
Власник, на визначених договором
умовах оплати, надає Сервітуарію право
обмеженого користування належними
Власнику гідротехнічними спорудами
(нерухомим майном) розташованими в
акваторії Іллічівського морського
порту, а саме: причал № 27, довжиною 210,00
м, архівний номер паспорту 85327.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4 договору,
право користування Сервітуарієм
причалом обмежується виконанням
навантажувально-розвантажувальних
робіт силами і засобами Сервітуарія.
Сервітут не підлягає відчуженню. Строк
сервітуту - період дії договору.

Ціна договору та порядок оплати
передбачено у розділі 2 Договору.

Згідно з п.2.2, 2.3 договору, плата за
сервітут на причал №27 розрахована за
формулою, яка визначена договором за
період дії договору та складає 23 177, 50
грн. з ПДВ. Оплата сервітуту
здійснюється Сервітуарієм щомісячно,
до 30 числа місяця, наступного за
звітним, на підставі рахунку Власника.
Сума щомісячного платежу
розраховується виходячи з кількості
днів у звітному місяці.

Пунктами 3.2, 3.3, 3.4 договору передбачено,
що сервітуарій зобов'язаний, в т.ч.
своєчасно та на умовах цього договору,
вносити плату за сервітут за весь час
фактичного користування причалом.
Власник має право отримувати плату за
сервітут, розраховану відповідно до
розділу 2 цього договору. Власник
зобов'язаний надати на умовах цього
Договору Сервітуарію обмежене право
користування причалом, визначеним п.1.1.
договору.

Відповідно до п.4.1 договору, за
невиконання (неналежне) виконання умов
договору сторони несуть
відповідальність відповідно до
чинного законодавства.

Пунктом 7.1 визначено, що цей договір
набуває чинності з дня його укладення,
але регулює взаємовідносини між
сторонами починаючи з 21.08.2013р. у
відповідності до ст. 631 ЦК України.
Договір діє до 31.12.2013р., але у будь-якому
разі до повного виконання Сторонами
своїх зобов'язань за цим договором.

Як встановлено судом першої інстанції
та перевірено в ході апеляційного
розгляду, позивач умови Договору
виконав у повному обсязі, що
підтверджується рахунками на оплату за
використання причалу на загальну суму
53 177,49 грн., а саме № пр/44570 від 30.09.2013
року на суму 16 393,07 грн., № пр/9365 від
31.10.2013 року на суму 12 394,75 грн., № пр/9385
від 30.11.2013 року на суму 11 994,92 грн., №
пр/12861 від 31.12.2013 року на суму 12 394,75 грн.
Вказані рахунки отримано відповідачем,
про що свідчить належним чином
засвідчена копія витягу з журналу
обліку розносної документації
канцелярії Державного підприємства
"Адміністрація морських портів
України"; в особі Іллічівської філії.

Відповідно до умов Договору оплата
сервітуту здійснюється Сервітуарієм
щомісячно, до 30 числа місяця,
наступного за звітним, на підставі
рахунку Власника. Сума щомісячного
платежу розраховується виходячи з
кількості днів у звітному місяці.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що відповідачем здійснювались роботи
на об'єктах сервітуту у період дії
Договору, що підтверджується
змінно-добовим оперативним планом
роботи морського порту Іллічівськ за
жовтень, листопад та грудень 2013 року, а
також Договором про надання
координаційних та організаційних
послуг від 15.07.2013 року № 172/д/48/а/а, тобто
використовував об'єкт договору за
призначенням.

Однак, в свою чергу, відповідач в
порушення умов договору не здійснив
оплату за використання об'єктів
сервітуту, у зв'язку з чим позивач
звернувся до суду першої інстанції з
позовом про стягнення з відповідача 53
177,49 грн.

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про
морські порти України" встановлено, що
власники та/або користувачі
технологічно пов'язаних об'єктів
портової інфраструктури зобов'язані
укладати між собою договори, що
визначають взаємні права і обов'язки
щодо організації та забезпечення
безперервності технологічного процесу
надання відповідних послуг у морському
порту і встановлюють єдиний порядок
експлуатації відповідної
інфраструктури морського порту.

Як зазначено у Статуті, Адміністрація є
державним комерційним підприємством,
зареєстрованим відповідно до чинного
законодавства України. Відповідно до
приписів ч.2 ст. 74 Господарського
кодексу України, п.4.2 Статуту
Адміністрації, майно державного
комерційного підприємства
закріплюється за ним на праві
господарського відання. В будь-якому
разі усе майно, що знаходиться в
розпорядженні Адміністрації, належить
до державного майна.

Відповідно до ч.1 ст.136 Господарського
кодексу України, право господарського
відання є речовим правом суб'єкта
підприємництва, який володіє,
користується і розпоряджається майном,
закріпленим за ним власником
(уповноваженим ним органом), з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим кодексом та іншими
законами. Отже, Адміністрація як особа,
у господарському віданні якої
знаходиться причали та на балансі якої
вони числяться, здійснює право
володіння, користування та
розпорядження цим майном.

Так як Адміністрація здійснює право
володіння, користування та
розпорядження закріпленим за ним
майном, вона володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону (ч.1 та ч.2ст. 319
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Як вже зазначалося вище, між ДП
"Адміністрація морських портів
України" в особі Іллічівської філії та
Державним підприємством "Іллічівський
морський торговельний порт" укладено
Договір майнового сервітуту
(користування гідротехнічними
спорудами) № 656-0/117-П-ІЛФ-13 від 30.09.2013
року, згідно з п.1.1 якого позивач, на
визначених договором умовах оплати,
надає відповідачу право обмеженого
користування належними Власнику
гідротехнічними спорудами (нерухомим
майном) розташованими в акваторії
Іллічівського морського порту, а саме:
причал № 27, довжиною 210,00 м, архівний
номер паспорту 85327.

Відповідно до положень ст. 403
Цивільного кодексу України сервітут
визначає обсяг прав щодо користування
особою чужим майном. Сервітут може бути
встановлений на певний строк або без
визначення строку. Особа, яка
користується сервітутом, зобов'язана
вносити плату за користування майном,
якщо інше не встановлено договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут не підлягає відчуженню.
Сервітут не позбавляє власника майна,
щодо якого він встановлений, права
володіння, користування та
розпоряджання цим майном.

Статтею 406 Цивільного кодексу України
визначені випадки припинення
сервітуту. Так, сервітут припиняється,
зокрема, у разі відмови від нього особи,
в інтересах якої встановлений
сервітут; спливу строку, на який було
встановлено сервітут; припинення
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту;
невикористання сервітуту протягом
трьох років підряд. Сервітут може бути
припинений за рішенням суду на вимогу
власника майна за наявності обставин,
які мають істотне значення. Сервітут
може бути припинений в інших випадках,
встановлених законом.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Договір укладається шляхом
пропозиції однієї сторони укласти
договір (оферти) і прийняття пропозиції
(акцепту) другою стороною.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний Договір без будь-яких
зауважень підписано повноваженими
представниками сторін: Адміністрації
та Порту, а також завірено печатками
сторін.

Статтями 626, 629 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно зі ст.ст. 173, 175 Господарського
кодексу України цивільно-правові
зобов'язання, що виникають між
учасниками господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності, в
силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або утриматися
від певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку,
визнається майново-господарським
зобов'язанням. Майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Статтею 193 Господарського Кодексу
України та статтею 526 Цивільного
Кодексу України передбачено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов`язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського
Кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов`язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов`язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов`язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Судова колегія апеляційної інстанції
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про
обґрунтованість позовних вимог,
оскільки судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідач здійснював
роботи на об'єктах сервітуту у період
дії Договору, що підтверджується
змінно-добовим оперативним планом
роботи морського порту Іллічівськ за
жовтень, листопад та грудень 2013 року, а
також Договором про надання
координаційних та організаційних
послуг від 15.07.2013 року № 172/д/48/а/а.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
рахунки на оплату (використання
причалу), які одержані відповідачем,
останнім не оплачені.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, судова
колегія дійшла висновку щодо
обґрунтованості рішення місцевого
господарського суду про задоволення
позовних вимог ДП "АМПУ" в особі
Іллічівської філії ДП "АМПУ" та
стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 53 177,49 грн.

Колегією суддів не встановлені випадки
припинення сервітуту, визначені ст. 406
Цивільного кодексу України, а саме: як
встановлено в ході апеляційного
розгляду, сервітут не припинявся,
зокрема, у разі відмови від нього особи,
в інтересах якої встановлений
сервітут, строк, на який було
встановлено сервітут, не сплинув;
обставини, які були підставою для
встановлення сервітуту, не припинені.
За рішенням суду на вимогу власника
майна за наявності обставин, які мають
істотне значення сервітут також не
припинявся.

Посилання апелянта на те, що позивачем
не здійснено державну реєстрацію права
власності ДП "АМПУ" на об'єкт сервітуту
за Договором майнового сервітуту
(користування гідротехнічними
спорудами) від 30.09.2013 року, не
спростовують вищенаведеного, а тому не
можуть бути підставами для відмови у
позові.

Судова колегія, з'ясувавши зміст
Договору та фактичні обставини
виконання сторонами договірних
зобов'язань, зауважує, що сторонами
досягнуто згоди з усіх істотних умов
наявного чинного Договору, який не є
нікчемним та недійсним у встановленому
законом порядку не визнавався, при
цьому фактичне користування об'єктом
відбувалось, що не заперечується
сторонами, а тому вказаний договір
повинен виконуватись сторонами
належним чином відповідно до ст.526 ЦК
України.

Крім того, беручи до уваги загальний
принцип свободи договору (виключення з
якого прямо передбачені законом), а
також визначений законодавцем підхід
до визнання договору укладеним, з
огляду на відсутність тотожності у
правовому змісті термінів "правочин" та
"право", "сервітут" і "земельний
сервітут", перевіривши розмір наявної
заборгованості, за відсутності у
чинному законодавстві України
приписів щодо обов'язковості державної
реєстрації Договору, судова колегія
дійшла висновків щодо укладеності
Договору та неналежного виконання
відповідачем договірних зобов'язань, а
тому вважає оскаржуване рішення
законним, обґрунтованим, та прийнятим з
повним з'ясуванням обставин справи та
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Посилання скаржника на приписи Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" в частині державної
реєстрації права користування
(сервітуту) не спростовують наведеного,
а тому й не можуть бути підставами для
задоволення вимог апеляційної скарги.

Аналогічну правову позицію викладено у
постановах Вищого господарського суду
України від 22.04.14р. по справі № 916/2232/13,
від 10 вересня 2014 р. по справі № 916/944/14.

Підсумовуючи вищевикладене, судова
колегія дійшла висновку про те, що
рішення місцевого господарського суду
відповідає встановленим ними
фактичним обставинам, прийняте з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, передбачені ст.104
ГПК України підстави для його
скасування відсутні, а тому апеляційну
скаргу Державного підприємства
«Іллічівський морський торговельний
порт» слід залишити без задоволення, а
рішення господарського суду Одеської
області від 07 липня 2014 року по справі №
916/937/14 - без змін.

Керуючись статтями 99, п.1 ст.103
Господарського

процесуального кодексу України,
колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Іллічівський морський
торговельний порт" залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Одеської області від 07 липня 2014 року по
справі № 916/937/14 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 105
Господарського процесуального кодексу
України набирає законної сили з дня її
прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Повний текст постанови

складено 23.09.2014 року

Головуючий суддя
Ярош А.І.

Суддя
Журавльов О.О.

Суддя
Таран С.В.