ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

05 вересня 2014 року Справа № 26/327

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Коробенка
Г.П., Вовка І.В., Запорощенка М.Д.,
Катеринчук Л.Й., Удовиченка О.С.,
розглянувши заяву закритого
акціонерного товариства "УКРГАЗ -
ЕНЕРГО"про перегляд постанови Вищого
господарського суду України від
24.07.2014Верховним Судом України у справі
№26/327за позовом публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
дозакритого акціонерного товариства
"УКРГАЗ - ЕНЕРГО"про визнання
додаткової угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського міста Києва
від 17.01.2014 позов задоволено, визнано
недійсною додаткову угоду № 3 до
договору № 79.1/18-Д-08 від 29.02.2008, укладену
між публічним акціонерним товариством
"Родовід Банк" та закритим акціонерним
товариством "УКРГАЗ-ЕНЕРГО", стягнуто з
закритого акціонерного товариства
"УКРГАЗ-ЕНЕРГО" на користь публічного
акціонерного товариства "Родовід Банк"
85,00 грн. державного мита та 236,00 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 20.05.2014
апеляційну скаргу закритого
акціонерного товариства
"УКРГАЗ-ЕНЕРГО" залишено без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва від 17.01.2014 - без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.07.2014 у справі №26/327
касаційну скаргу закритого
акціонерного товариства
"УКРГАЗ-ЕНЕРГО" залишено без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного господарського суду від
20.05.2014 у справі № 26/327 - без змін.

Закрите акціонерне товариство "УКРГАЗ -
ЕНЕРГО" звернулось із заявою про
перегляд Верховним Судом України
постанови Вищого господарського суду
України від 24.07.2014 у даній справі, в якій
заявник просить скасувати зазначену
постанову, постанову Київського
апеляційного господарського суду від
20.05.2014, рішення господарського суду
міста Києва від 17.01.2014 та прийняти нове
рішення, яким у позові публічному
акціонерному товариству "Родовід Банк"
відмовити повністю.

Заяву, з посиланням на постанови Вищого
господарського суду України від 04.03.2010
у справі №11/137пд, від 20.07.2010 у справі
№2-24/6184-2009, від 07.07.2010 у справі №53/604-53/605,
від 25.01.2012 у справі №30/74пд, від 25.01.2012 у
справі №30/75пд, від 11.08.2011 у справі №2/206,
від 01.04.2010 у справі №13/363, від 21.09.2010 у
справі №3/3, від 06.07.2010 у справі №16/507, від
16.06.2010 у справі №8/485, від 24.12.2009 у справі
№21/32 та від 25.05.2010 у справі №30/270,
мотивовано неоднаковим застосуванням
судом касаційної інстанції положенням
статей 203, 215, 217 та частини першої статті
241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), внаслідок чого, як стверджує
заявник, ухвалено різні за змістом
судові рішення у подібних
правовідносинах.

Заявником не пропущено строку подання
заяви про перегляд судового рішення
господарського суду, передбаченого
статтею 11117 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України).

Розглянувши заяву про перегляд
постанови суду касаційної інстанції та
додані до неї матеріали, колегія суддів
вважає необхідним допустити справу до
провадження Верховного Суду України з
таких підстав.

Відповідно до статті 11116 ГПК України
заява про перегляд судових рішень
господарських судів може бути подана
виключно з підстав неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, внаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення у подібних правовідносинах,
або встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Відповідно до статті 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається; у
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним; якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини (стаття 217 ЦК
України).

Як вбачається зі змісту постанови від
24.07.2014 у справі №26/327, про перегляд якої
подано заяву, Вищий господарський суд
України дійшов висновку про наявність
підстав для задоволення позову щодо
визнання додаткової угоди №3 від 10.03.2009
до договору №79.1/18-Д-08 недійсною, якою
було змінено пункти 1.1, 2.7 зазначеного
договору про порядок та розмір
нарахування відсотків, з огляду на те,
що угода не відповідає принципам
розумності та справедливості в частині
визначення завищеної процентної
ставки в розмірі 48 % річних.

Викладена правова позиція у постанові
від 24.07.2014 у справі №26/327, суперечить
судовій практиці суду касаційної
інстанції, на яку посилається заявник,
у постановах від 20.07.2010 у справі
№2-24/6184-2009, від 07.07.2010 у справі №53/604-53/605,
від 25.01.2012 у справі №30/74пд, від 25.01.2012 у
справі №30/75пд та від 11.08.2011 у справі
№2/206.

У даних постановах суд касаційної
інстанції дійшов протилежного
правового висновку щодо визнання
недійсними спірних пунктів договорів
(угод), які суперечили вимогам чинного
законодавства та про те, що
невідповідність пунктів договорів
закону лише в частині не тягне за собою
недійсність договору в цілому.

Таким чином, зі змісту наведених
постанов вбачаються ознаки
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
внаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення суду касаційної
інстанції у подібних правовідносинах,
що є підставою для допуску даної справи
до провадження Верховного Суду
України.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 86, 11116, 11121 ГПК України, Вищий
господарський суд України

У Х В А Л И В:

Допустити справу №26/327 до провадження
Верховного Суду України.

Головуючий суддя Г. Коробенко Судді І.
Вовк М. Запорощенко Л. Катеринчук
О. Удовиченко