ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2014 р.
Справа № 922/3211/13

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Черленяк М.І., суддя Бондаренко
В.П. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників :

позивача - Єфременко О.О.

відповідача - Закаблуков А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційні скарги позивача (вх.
№2060Х/1-12) та відповідача (вх. №2063Х/1-12) на
рішення господарського суду
Харківської області від 08 липня 2014 року
у справі №922/3211/13

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Комунального підприємства
"Теплоенерго" Лозівської міської ради
Харківської області, м. Лозова,
Харківська область,

про стягнення 378933,87 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" звернулось
до господарського суду Харівської
області з позовною заявою до
Комунального підприємства
"Теплоенерго" Лозівської міської ради
Харківської області, в якій просило
стягнути з відповідача на користь
позивача пеню у розмірі 93681,41 грн., 3%
річних у розмірі 18736,28 грн., 7% штрафу у
розмірі 251072,98 грн. та інфляційні втрати
у розмірі 15443,19 грн.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 08 липня 2014 року
у справі №922/3211/13 (головуючий суддя
Смірнова О.В., судді Лаврова Л.С., Шарко
Л.В.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства
"Теплоенерго" Лозівської міської ради
Харківської області на користь
Публічного акціонерного товариства
НАК "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" 15443,19 грн.
інфляційних витрат, 9368,14 грн. пені, 18736,28
3% річних, 25107,29 грн. 7% штрафу та 7578,68 грн.
судового збору. В стягненні 84313,27 грн.
пені та 225965,69 грн. штрафу відмовлено.
Відстрочено виконання рішення до 01
лютого 2015 року.

Позивач з рішенням місцевого
господарського суду не погодився
частково та подав до Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 08 липня 2014 року
у справі №922/3211/13 скасувати в частині
відмови в стягненні 84313,27 грн. пені,
225965,68 грн. 7% штрафу та надання
відстрочки виконання рішення до 01.02.2015
р. та прийняти в цій частині нове
рішення, яким стягнути з відповідача на
користь позивача 11805,07 грн. пені, 52179,93 7%
штрафу та відмовити Комунальному
підприємству "Теплоенерго" Лозівської
міської ради Харківської області в
наданні відстрочки виконання рішення
до 01.02.2015 р. В іншій частині оскаржуване
рішення просить залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач посилається на те, що рішення
суду першої інстанції в оскаржуваній
частині прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, зазначає, що відповідач не
звільняється від відповідальності за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання за будь-яких обставин.
Також вказує на те, що за результатами
2013 року позивач несе великі збитки, а
зменшення пені та 7% штрафу спричиняє
позивачу додаткові збитки. До того ж,
вважає, що відповідачем не було
доведено наявності обставин, що можуть
ускладнити виконання рішення і що ці
обставини є винятковими.

Відповідач надав відзив на апеляційну
скаргу позивача, в якому зазначає, що
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що штрафні санкції є
надмірно великими. Відповідач просить
апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення, а рішення
господарського суду Харківської
області від 08 липня 2014 року у справі
№922/3211/13 в частині, що оскаржується
позивачем залишити без змін.

Відповідач з рішенням місцевого
господарського суду також не погодився
частково та подав до Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 08 липня 2014 року
у справі №922/3211/13 змінити або скасувати
в частині стягнення суми інфляційних
витрат у розмірі 15443,19 грн. та прийняти в
цій частині нове рішення, яким
відмовити у стягненні інфляційних
витрат у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Крім того,
зазначає, що позивачем зроблено
невірний розрахунок інфляційних втрат,
оскільки на час звернення позивача до
суду знецінення національної валюти не
відбулось, тому нарахування
відповідачу інфляційних втрат є
безпідставним.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційних скаргах доводи
сторін, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу у
відповідності до вимог статті 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційні скарги
не підлягають задоволенню, зважаючи на
наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом при прийнятті оскаржуваного
рішення, 26 жовтня 2012 року між Публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(продавець) та Комунальним
підприємством "Теплоенерго" Лозівської
міської ради Харківської області
(покупець) було укладено договір
№14/6442/12 купівлі-продажу природного
газу (т.І а.с.11-16).

Згідно із ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору (ч. 1 ст. 627
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.1. договору продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю у 2012 році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ
ЗЕД 2711 21 00 00 або/та природний газ,
видобутий на території України
підприємствами, які не підпадають під
ст. 10 ЗУ "Про засади функціонування
ринку природного газу", а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ, на умовах цього
договору.

Згідно із п. 1.2. договору газ, що
продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями та іншими споживачами.

Продавець передає покупцеві з 01 серпня
2012 року по 31 грудня 2012 року газ обсягом
до 2199,050 тис. куб. м. (п. 2.1. договору).

Пунктом 5.2. передбачено, що ціна за 1000
куб. м. газу становить 3509 грн. До сплати
за 1000 куб. м. природного газу з ПДВ - 4661,74
грн.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу
України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

Пунктом 11.1. передбачено, що цей договір
набуває чинності з дати його
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, поширює дію
на відносини, що фактично склалися між
сторонами з 01 серпня 2012 року і діє в
частині поставки газу до 31 грудня 2012
року, а в частині розрахунків - до їх
повного здійснення.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач на виконання умов договору
№14/6442/12 купівлі-продажу природного
газу від 26.10.2012 року передав
відповідачу імпортований природний
газ в обсязі 1745,537 тис. куб. м. на
загальну суму 8137232,67 грн., тобто виконав
свої зобов'язання за договором, що
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу від
30.11.2012 року, 29.12.2012 року та від 31.12.2012
року, підписаними уповноваженими
представниками сторін та скріпленими
їх печатками (т.І а.с.17-19).

Покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором не встановлено інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару (ст. 692
Цивільного кодексу України).

Згідно із п. 6.1. договору оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Положеннями ст. 193 Господарського
кодексу України передбачено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов`язання належним чином відповідно
до закону, інших актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов`язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов`язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як стверджує позивач, відповідач
невчасно розрахувався за поставлений
природний газ, тому неналежно виконав
свої зобов'язання за договором, що
підтверджується бухгалтерською
випискою з балансового рахунку сальдо
по підприємству та випискою по
операціях (т.І а.с.20-21).

В ст. 610 Цивільного кодексу України
зазначено, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або неналежне
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до п. 7.1. договору за
невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також цим договором.

Згідно із ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу
України право на неустойку виникає
незалежно від наявності у кредитора
збитків, завданих невиконанням або
неналежним виконанням зобов'язання.

Предметом неустойки, згідно зі ст. 551
Цивільного кодексу України, може бути
грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання, настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Умовами договору, а саме п. 7.2.
передбачено, що у разі невиконання
покупцем пункту 6.1. цього договору, він
у безспірному порядку зобов'язується
сплатити продавцю, крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі 7 відсотків
від суми простроченого платежу.

З огляду на вищезазначені обставини
справи та норми чинного законодавства,
колегія суддів дійшла висновку, що
позивачем, в зв'язку з простроченням
виконання відповідачем грошового
зобов'язання, обґрунтовано нараховано
пеню у розмірі 93681,41 грн. та 7% штрафу у
розмірі 251072,98 грн., що підтверджується
наданими до матеріалів справи
розрахунками (а.с.22-23).

Проте, відповідач надав до місцевого
господарського суду клопотання, в
якому просив зменшити розмір пені та 7%
штрафу на 90 %.

Судом першої інстанції було задоволено
клопотання відповідача про зменшення
розміру пені та 7% штрафу на 90% та
стягнуто з відповідача на користь
позивача 9368,14 грн. пені та 25107,29 грн.
штрафу, а в стягненні 84313,27 грн. пені та
225965,69 грн. штрафу було відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі позивач не
погодився з місцевим господарським
судом та стверджував, що суд
неправомірно зменшив розмір пені та 7%
штрафу.

Відповідно до п. 3 ст. 551 Цивільного
кодексу України розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він перевищує розмір збитків, та за
наявності обставин, які мають істотне
значення.

Стаття 233 Господарського кодексу
України передбачає, що у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

У відповідності до п. 3 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно із пунктом 3.17.4. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідач знаходиться в тяжкому
фінансовому стані, в зв'язку
невідповідністю тарифів на послуги
теплопостачання, додатковим
податковим навантаженням,
несвоєчасним фінансуванням з
Державного бюджету субвенцій на
покриття збитків, а також
заборгованістю споживачів, яка станом
на 01.06.2013 р. складає 7358026 грн., що
підтверджується декларацією з додатку
на прибуток за 2012 року, звітами про
фінансовий стан разом з балансами та
іншими річними фінансовими формами за
2012 рік, за 1 квартал 2013 року, за півріччя
2013 року, звітами про витрати на
виробництво та фінансові показники
діяльності підприємств від надання
послуг теплопостачання за 2012 рік та за
перший квартал 2013 року, а також звітами
з праці по підприємству та його
підрозділам за 2012 рік та січень -
травень 2013 року (т.І а.с.25-64).

Крім того, порушення зобов'язання
відповідачем не потягло за собою
значних збитків для позивача проте,
сплата штрафних санкцій в даному
випадку зачіпає не лише майнові
інтереси відповідача, а й інтереси
населення та бюджетних організацій,
зокрема, щодо можливості постачання їм
теплової енергії. Оскільки Комунальне
підприємство "Теплоенерго" Лозівської
міської ради Харківської області
використовувало придбаний за даним
договором газ виключно для вироблення
теплової енергії для потреб населення,
бюджетних установ та організацій,
забезпечуючи їх послугами
теплопостачання.

З матеріалів справи вбачається, що
населення має заборгованість перед
відповідачем по сплаті послуг
теплопостачання, однак, різниця в
тарифах на такі послуги не
відшкодована.

До того ж, судом першої інстанції в
даній справі призначалась судова
економічна експертиза, за результатами
якого експертом
Науково-дослідницького
експертно-криміналістичного центру
ГУМВС України в Харківській області
складено висновок №93 від 12.06.2014 року
відповідно до якого було встановлено,
що тарифи на теплопостачання для
потреб установ та організацій, що
фінансуються з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єктів
господарювання у період опалювального
сезону 2012 р. та у період постачання газу
за договором №14/6442/12 від 26.10.2012 р. для
відповідача не покривають фактичні
витрати на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії. Також встановлено, що
аналізуючи показники економічної
діяльності підприємства, можна зробити
висновок, що коефіцієнт абсолютної
ліквідності на кінець 2012 року нижче
нормативного значення. Коефіцієнт
маневрування власних оборотних
засобів має невід"мне значення, що
свідчить про недостатність власних
коштів для формування оборотних
активів, і як наслідок - дефіцит власних
оборотних коштів. До таких негативних
наслідків призвела збитковість
підприємства та наявність значних
поточних зобов'язань, отже фінансова
стійкість підприємства є дуже низькою,
що створює передумови для її кризового
становища. Згідно розрахованих
економічних показників підприємства
відповідача у період постачання газу
за договором №14/6442/12 від 26.10.2012 р. мало
можливість розрахуватись за
поставлений газ у повному обсязі лише
за умови взяття на себе зобов'язань за
кредитними договорами, або за умови
отримання бюджетних коштів, а
збільшення позикового капіталу
сприяло б погіршенню економічних
показників господарсько-фінансової
діяльності підприємства (т.ІІ а.с.2-15).

Однак, колегія суддів приймає до уваги
також й майновий стан позивача, який за
результатами 2013 несе збитки, зокрема, й
через неналежне виконання
відповідачем своїх обов'язків, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи звітами про фінансовий стан та
фінансові результати (т.ІІ а.с.82-84).

З урахуванням зазначеного, даний
випадок є винятковим, тому висновок
суду першої інстанції, про зменшення
розміру пені та 7% штрафу на 90% та
стягнення з відповідача на користь
позивача 9368,14 грн. пені та 25107,29 грн.
штрафу, є правомірним та обґрунтованим.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі
позивач заперечував проти
відстрочення виконання рішення до 01
лютого 2015 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення має право, відстрочити або
розстрочити виконання рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
процесуальний закон не наводить
переліку обставин, за наявності яких
може бути надано відстрочку виконання
судового рішення, і покладає вирішення
цього питання безпосередньо на суд,
який розглядає відповідну заяву з
урахуванням всіх обставин.

Місцевий господарський суд з
урахуванням тяжкого фінансового стану
відповідача, виконання ним
зобов'язання по сплаті отриманого газу
за договором №14/6442/12 від 26.10.2012 року у
повному обсязі та висновку судової
економічної експертизи, дійшов
висновку про часткове задоволення
клопотання відповідача про відстрочку
виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції з'ясував обставини, за
наявності яких може бути надано
відстрочку виконання судового рішення,
тому висновок про часткове задоволення
клопотання відповідача про відстрочку
виконання оскаржуваного рішення суду
та відстрочку його виконання до 01
лютого 2015 року, є правомірним та
обґрунтованим.

Таким чином, твердження позивача,
викладені в його апеляційній скарзі, не
знайшли свого підтвердження та
спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи також вбачається,
що позивачем, в зв'язку з простроченням
виконання відповідачем грошового
зобов'язання, було нараховано 3% річних
в сумі 18736,28 грн. та інфляційні втрати в
сумі 15443,19 грн.

Проте, відповідач в своїй апеляційній
скарзі не погодився із сумою
інфляційних витрат у розмірі 15443,19 грн.

Положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті.

Також колегія суддів звертає увагу, що
сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним утримуваними коштами,
належними до сплати кредиторові.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
позовні вимоги про стягнення з
відповідача на користь позивача 3%
річних в сумі 18736,28 грн. та інфляційних
втрат в сумі 15443,19 грн., є обґрунтованими
та підлягають задоволенню.

Натомість твердження відповідача про
невірний розрахунок інфляційних втрат
є безпідставними, оскільки позивачем
здійснено розрахунок у відповідності
до рекомендацій наданих Верховним
Судом України в листі від 03.04.1997 року
№62-97р. "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" та згідно
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
№01-06/928/2012 «Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права».

Колегія суддів, враховуючи
вищевикладене, погоджується з
висновком суду першої інстанції про
часткове задоволення позову, в зв'язку
з чим, з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню 15443,19
грн. інфляційних витрат, 9368,14 грн. пені,
18736,28 3% річних, 25107,29 грн. 7% штрафу та 7578,68
грн. судового збору, а в стягненні 84313,27
грн. пені та 225965,69 грн. 7% штрафу має бути
відмовлено, а також відстрочено
виконання рішення господарського суду
Харківської області від 08 липня 2014 року
у справі №922/3211/13 до 01 лютого 2015 року.

Натомість, колегія суддів вважає, що
заперечення позивача та відповідача,
викладені в їх апеляційних скаргах,
позбавлені фактичного та правового
обґрунтування.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що
господарським судом першої інстанції в
повній мірі з'ясовані та правильно
оцінені обставини у справі та ухвалене
ним рішення є обґрунтованим, тому
підстав для його скасування та
задоволення апеляційних скарг колегія
суддів не вбачає.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги позивача та
відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 08 липня 2014 року
у справі №922/3211/13 залишити без змін.

Повна постанова складена 22 вересня 2014
року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Россолов В.В.