ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2014 р.
Справа № 914/2617/14

За позовом: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ПЕТРОЛ-ПАРК", м. Київ

до відповідача: Приватного
підприємства "ОККО-БІЗНЕС", м. Львів

про визнання недійсною угоди в
частині третейського застереження.

Суддя Манюк П.Т.

При секретарі Альховській І.Б.

Представники:

від позивача: Кизенко О.О. - представник

від відповідача: Ступінський Я.В.-
представник

Зміст ст. 22 ГПК України
представникам сторін роз'яснено.

Розглядається справа за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПЕТРОЛ-ПАРК" до
Приватного підприємства "ОККО-БІЗНЕС"
про визнання недійсною угоди в частині
третейського застереження.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 22.07.2014 р.
порушено провадження у справі та
призначено до розгляду в судовому
засіданні на 04.08.2014 р.

Розгляд справи відкладався з
підстав викладених у відповідній
ухвалі суду, в судових засіданнях
оголошувалася перерва.

Представник позивача в судових
засіданнях позовні вимоги підтримав,
просив їх задоволити з підстав
викладених в позовній заяві та усних
поясненнях.

Представник відповідача в судових
засіданнях позовні вимоги заперечив,
просив відмовити у їх задоволенні з
підстав викладених у відзиві на
позовну заяву та усних поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ПЕТРОЛ-ПАРК" (надалі
-позивач) звернулося в господарський
суд з позовом до Приватного
підприємства "ОККО-БІЗНЕС" (надалі -
відповідач) про визнання недійсною
угоди в частині третейського
застереження в договорі поставки
нафтопродуктів від 17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42,
щодо вирішення усіх спорів і
розбіжностей, що можуть виникнути з
господарських відносин поставки ПП
"ОККО-БІЗНЕС" нафтопродуктів на користь
ТзОВ "ПЕТРОЛ-ПАРК" наступного змісту:
"8.1. Всі спори і розбіжності, що можуть
виникнути між сторонами із умов цього
Договору, або у зв"язку з ним (при його
укладенні, виконанні, зміні,
розірванні, припиненні, визнанні
неукладеним, визнанні недійсним і т.ін.)
підлягають вирішенню Постійно діючим
третейським судом при Асоціації
"Всеукраїнська інвестиційна
асоціація", який знаходиться за адресою
- м. Львів, вул. Героїв УПА, 72, якщо
попередньо не досягнуто згоди шляхом
переговорів. 8.2. Сторони прийшли до
взаємної згоди про те, що третейський
розгляд здійснюється Третейським
судом, в складі одного третейського
судді, який призначається в порядку,
передбаченого Регламентом Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації "Всеукраїнська інвестиційна
асоціація". 8.3. Сторони визначають
обов"язковість рішення обраного
Третейського суду відповідно до ст. 50
Закону України "Про третейські суди".
Протокол засідання третейського не
ведеться. 8.4. Сторони зобов"язуються
сумлінно виконувати обов"язки і вимоги
Третейського суду з метою об"єктивного
розгляду спору. Рішення Третейського
суду для Сторін є остаточним і підлягає
виконанню".

. В обґрунтування позовних вимог
позивач вказує на те, що з вересня 2013 р.
відповідач поставляв позивачу
нафтопродукти, найменування та
кількість яких погоджувалися у актах
прийому-передачі. Договору, який би
врегульовував вищезазначені
господарські відносини, між сторонами
підписано не було, в тому числі не було
погоджено і умов щодо порядку
вирішення спорів між сторонами.

Проте, відповідач посилаючись на
розділ 8 «Третейське застереження»
договору від 17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42
звернувся до Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
«Всеукраїнська інвестиційна
асоціація» про стягнення з позивача 676
426, 52 грн. заборгованості.

Позивач вважає, що у зв'язку з тим, що
договір від 17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 не був
підписаний та скріплений печаткою
позивача, тому між сторонами не
досягнуто згоди про те, що розгляд всіх
спорів і розбіжностей, що можуть
виникнути між ними з умов договору,
повинен здійснювати Постійно діючий
третейський суд при Асоціації
«Всеукраїнська інвестиційна
асоціація».

Таким чином, позивач просить суд
визнати недійсною угоду від 17.09.2013 р. №
3/2-1-13/42 в частині третейського
застереження щодо вирішення усіх
спорів і розбіжностей, що можуть
виникнути між сторонами з
господарських відносин поставки
нафтопродуктів.

У відзиві на позовну заяву представник
відповідача позовні вимоги заперечив,
посилаючись на те, що у вересні 2013 р.
позивач звернувся до відповідача з
пропозицією укласти договір на
поставку нафтопродуктів. 17.09.2013 р.
відповідач підписавши проект договору
поставки нафтопродуктів № 3/2-1-13/42 надав
його позивачу для погодження усіх умов
договору та підписання. Проте, позивач
вказаний договір не підписав,
протоколу розбіжностей щодо окремих
умов договору не склав.

З моменту укладення договору
поставки нафтопродуктів від 17.09.2013 р. №
3/2-1-13/42 між позивачем та відповідачем,
на виконання умов вказаного договору,
було укладено 6 додатків на поставку
дизельного палива, які були підписані
та скраплені печатками уповноважених
представників сторін, а саме: додаток
від 17.09.2013 р. № 1 на загальну суму 605 985, 00
грн.; додаток від 19.09.2013 р. № 2 на
загальну суму 1 289 722, 50 грн.; додаток
від 23.09.2013 р. № 3 на загальну суму 3 447
740, 00 грн.; додаток від 03.10.2013 р. № 4 на
загальну суму 4 772 124, 00 грн.; додаток
від 08.10.2013 р. № 5 на загальну суму 1 274
892, 00 грн.; додаток від 11.10.2013 р. № 6 на
загальну суму 2 396 625, 00 грн.

Згідно п. 6 вищезазначених додатків
сторони погодили, що умови і порядок
поставки продукції, відповідальність
сторін, та інші умови встановлюються
договором поставки нафтопродуктів від
17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42.

Як вбачається з актів
приймання-передачі продукції від 17.09.2013
р. № 3/2-1-13/42 -1; від 19.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 -2;
від 23.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 -3; від 03.10.2013 р. №
3/2-1-13/42 -4; від 08.10.2013 р. № 3/2-1-13/42 -5; від
12.10.2013 р. № 3/2-1-13/42 -6 позивач отримав
замовлений товар та здійснив за нього
часткову оплату. У зв'язку з
заборгованістю позивача, відповідач
20.01.2014 р. направив на адресу позивача
вимогу про сплату заборгованості.
Листом від 06.02.2014 р. № 07/02 позивач
підтвердив укладення між ним та
відповідачем договору поставки
нафтопродуктів від 17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 та
зобов'язався здійснити поступове
погашення боргу.

Таким чином, відсутність протоколу
розбіжностей щодо окремих умов
договору, прийняття товару позивачем, а
також часткова його оплата
підтверджує, в розумінні ст. 181 ГК
України, факт укладення між позивачем
та відповідачем договору поставки
нафтопродуктів від 17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 та
погодження його умов.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити із наступних мотивів.

В силу статті 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Відповідно до частин 1 статей 626 - 628 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 та 4 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Позивач свої позовні вимоги
обґрунтовує тим, що оскільки договір
поставки нафтопродуктів від 17.09.2013 р. №
3/2-1-13/42 не був підписаний та скріплений
печаткою позивача, тому між сторонами
не досягнуто згоди про те, що розгляд
всіх спорів і розбіжностей, що можуть
виникнути між ними з умов договору,
повинен здійснювати Постійно діючий
третейський суд при Асоціації
«Всеукраїнська інвестиційна
асоціація». Проте, відповідач,
посилаючись на розділ 8 «Третейське
застереження» договору від 17.09.2013 р. №
3/2-1-13/42, звернувся до Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
«Всеукраїнська інвестиційна
асоціація» про стягнення з позивача 676
426, 52 грн. заборгованості.

Згідно вимог ст. 5 Закону України «Про
третейські суди» юридичні та/або
фізичні особи мають право передати на
розгляд третейського суду будь-який
спір, який виникає з цивільних чи
господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом. Спір
може бути переданий на розгляд
третейського суду за наявності між
сторонами третейської угоди, яка
відповідає вимогам цього Закону. Спір
може бути переданий на вирішення
третейського суду до прийняття
компетентним судом рішення у спорі між
тими ж сторонами, з того ж предмета і з
тих самих підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про третейські суди» третейська угода
укладається у письмовій формі.
Третейська угода вважається
укладеною, якщо вона підписана
сторонами чи укладена шляхом обміну
листами, повідомленнями по телетайпу,
телеграфу або з використанням
засобів електронного чи іншого
зв'язку, що забезпечує фіксацію
такої угоди, або шляхом направлення
відзиву на позов, в якому одна із
сторін підтверджує наявність угоди, а
інша сторона проти цього не заперечує.
Приписами ч. 7 ст. 12 Закону визначено, що
в разі недодержання правил,
передбачених цією статтею, третейська
угода є недійсною.

Разом з тим, суд зауважує, що статтею
181 ГК України визначено загальний
порядок укладання господарських
договорів, відповідно до якої
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Сторона, яка одержала проект договору,
у разі згоди з його умовами оформляє
договір відповідно до вимог частини
першої цієї статті і повертає один
примірник договору другій стороні або
надсилає відповідь на лист, факсограму
тощо у двадцятиденний строк після
одержання договору.

За наявності заперечень щодо
окремих умов договору сторона, яка
одержала проект договору, складає
протокол розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Судом встановлено, що 17.09.2013 р.
відповідач, підписавши проект договору
поставки нафтопродуктів № 3/2-1-13/42,
надав його позивачу для погодження
усіх умов договору та підписання.
Проте, в порушення вимог вищевказаної
статті, позивач проект договору не
підписав, протоколу розбіжностей щодо
окремих умов договору не склав.

Частиною 2 ст. 642 ЦК України передбачено,
що якщо особа, яка одержала пропозицію
укласти договір, у межах строку для
відповіді вчинила дію відповідно до
вказаних у пропозиції умов договору
(відвантажила товари, надала послуги,
виконала роботи, сплатила відповідну
суму грошей тощо), яка засвідчує її
бажання укласти договір, ця дія є
прийняттям пропозиції, якщо інше не
вказане в пропозиції укласти договір
або не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується позивачем, ним отримано
замовлений на підставі додатків до
договору товар згідно актів
приймання-передачі продукції (копії
яких долучено до матеріалів справи) від
17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 -1; від 19.09.2013 р. №
3/2-1-13/42 -2; від 23.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 -3; від
03.10.2013 р. № 3/2-1-13/42 -4; від 08.10.2013 р. № 3/2-1-13/42
-5; від 12.10.2013 р. № 3/2-1-13/42 -6 та здійснено
за нього часткову оплату. Також, листом
від 06.02.2014 р. № 07/02 позивач підтвердив
укладення між ним та відповідачем
договору поставки нафтопродуктів від
17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 та зобов'язався
здійснити поступове погашення боргу.

Суд вважає, що виконання позивачем умов
договору, а саме підписання позивачем 6
додатків до договору на поставку
дизельного палива, підписання актів
прийому-передачі продукції та
здійснення часткової оплати за
отриманий товар є свідченням
узгодження між відповідачем та
позивачем істотних умов договору
поставки нафтопродуктів, зокрема щодо
предмету договору, вартості товару,
строків та об'ємів поставки. В той же
час, відсутність підписаного позивачем
належним чином тексту договору
поставки нафтопродуктів, свідчить про
відсутність його згоди щодо інших
запропонованих відповідачем умов,
зокрема щодо третейського
застереження.

В пункті 2.6. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» зазначено, що не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено (договір, який не укладено).
Встановивши відповідні обставини, суд
відмовляє у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, суд, керуючись,
зокрема статтею 217 ЦК України, якою
встановлено, що недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини, зважаючи на відсутність згоди
позивача, дійшов до висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсною угоди від 17.09.2013 р. № 3/2-1-13/42 в
частині третейського застереження
щодо вирішення усіх спорів і
розбіжностей, що можуть виникнути між
сторонами з господарських відносин
поставки нафтопродуктів, у зв'язку з її
не укладенням, відтак позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають до
задоволення.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд ,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Повне рішення складено 18.09.2014
року.

Суддя
Манюк П.Т.