ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2014 р.Справа № 922/2903/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання
Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Комунального
спеціалізованого підприємства
"Харківгорліфт", м. Харків до
Публічного акціонерного товариства
"Харківський велосипедний завод ім. Г.І.
Петровського" м. Харків про стягнення
41347,18 грн. за участю представників
сторін:

позивача - Лялін В.М., за довіреністю від
31.12.2013 року;

відповідача - Супригін О.О., за
довіреністю від 03.02.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Комунальне спеціалізоване
підприємство "Харківгорліфт"
звернулось до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
до Публічного акціонерного товариства
"Харківський велосипедний завод ім. Г.І.
Петровського" про стягнення 41347,18 грн.
Судові витрати позивач просить суд
покласти на відповідача. Позовні
вимоги обґрунтовує неналежним
виконанням відповідачем умов договору
підряду від 01.03.2007 року № 42 щодо оплати
наданих послуг.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 16 липня 2014 року
було прийнято вказану позовну заяву,
порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 13 серпня 2014
року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 13.08.2014 року
представник позивача супровідним
листом (вх. № 28241) надав документи, на
виконання вимог ухвали суду про
порушення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 13.08.2014 року
розгляд справи було відкладено на
08.09.2014 року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 05.09.2014 року від
представника відповідача надійшов
відзив на позов (вх. № 30590), в якому
відповідач заперечує проти позовних
вимог в частині розрахунку штрафних
санкцій та просить суд відмовити в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення 779,87 грн.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 05.09.2014 року від
представника відповідача надійшло
клопотання (вх. № 30601), в якому
відповідач просить суд зменшити розмір
пені на 90%, тобто до 221,91 грн., у зв`язку з
тяжким фінансовим становищем
підприємства та тим, що порушення
зобов`язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин.

В судовому засіданні 08.09.2014 року було
оголошено перерву до 10.09.2014 року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 10.09.2014 року
представник позивача супровідним
листом (вх. № 31147) надав акт звірки
взаємних розрахунків.

Представник позивача в судовому
засіданні 10.09.2014 року позовні вимоги
підтримав, просив суд позов
задовольнити, проти клопотання
відповідача про зменшення розміру пені
на 90% заперечував.

Представник відповідача в судовому
засіданні 10.09.2014 року позовні вимоги
визнав в частині стягнення основного
боргу в сумі 34518,92 грн., просив суд
зменшити розмір пені на 90%.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та
документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, суд встановив
наступне.

01.03.2007 року між Комунальним
спеціалізованим підприємством
"Харківгорліфт" (позивач) та Публічним
акціонерним товариством "Харківський
велосипедний завод ім. Г.І.
Петровського" (відповідач) було
укладено договір підряду № 42, у
відповідності до умов якого,
відповідач доручає, а позивач приймає
на себе виконання на свій ризик робіт
по технічному обслуговуванню та
ремонту ліфтів і обладнання систем
диспетчеризації на об`єктах
відповідача відповідно з додатками № 1
та № 2, які є невід`ємною частиною цього
договору.

Відповідно до п. 1.2 договору відповідач
зобов`язується приймати та сплачувати
виконану позивачем роботу у
відповідності до розділу 5 цього
договору.

Відповідно до п. 2.1 договору щомісячна
оплата робіт за цим договором
визначена протоколом узгодження
вартості робіт, який є невід`ємною
частиною цього договору (Додаток № 3).

Відповідно до п. 5.1.3 договору на
підставі підписаного акту "Прийому -
завдання виконаних робіт" відповідач
здійснює оплату виконаних робіт в
строк не більше 3-х днів, з моменту
підписання акту "Прийому - завдання
виконаних робіт".

Протоколом узгодженої ціни до договору
(Додаток № 3) сторони прийшли до згоди,
що місячна ціна за технічне
обслуговування та ремонт ліфтів і
систем диспетчеризації по договору № 42
від 01.01.2012 року складає 3996, 18 грн.

Додатковими угодами, сторони змінювали
п. 9.1.1 договору щодо строку дії даного
договору.

01.04.2014 року сторони підписали угоду про
розірвання договору № 42 від 01.04.2014 року,
пунктом 3 якої передбачили, що
відповідач зобов`язаний провести повну
оплату за даним договором.

На виконання умов вищезазначеного
договору, позивачем було виконано
роботи з технічного обслуговування
обладнання систем диспетчеризації та
технічному обслуговуванню ліфтів на
загальну суму 38185,77 грн., що
підтверджується наступними актами
виконаних робіт: від 30.06.2013 року на суму
3996,18 грн., від 31.07.2013 року на суму 3996,18
грн., від 31.08.2013 року на суму 3996,18 грн.,
від 30.09.2013 року на суму 3996,18 грн., від
31.10.2013 року на суму 3996,18 грн., від 30.11.2013
року на суму 3996,18 грн., від 31.12.2013 року на
суму 3996,18 грн., від 31.01.2014 року на суму
3996,18 грн., від 28.02.2014 року на суму 2220,15
грн., від 31.03.2014 року на суму 3996,18 грн.,
які підписані обома сторонами та
скріплені печатками (а.с. 21-30).

Статтею 837 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач в порушення п. 5.1.3 договору
свої зобов'язання належним чином не
виконав, а саме не провів повної оплати
товару в строки передбачені договором,
а здійснив лише часткове погашення - в
сумі 3666,85 грн., у зв`язку із чим у
відповідача утворився борг перед
позивачем в сумі 34518,92 грн.

12.02.2014 року позивачем було направлено
на адресу відповідача претензію № 30 за
вих. № 32-1/0 (а.с. 31) про сплату
заборгованості.

Також заборгованість відповідача
підтверджується актом звірки взаємних
розрахунків станом на 31.08.2014 року, який
підписаний обома сторонами та
скріплений печатками.

Відповідач відповіді на претензію не
надав, борг перед позивачем в сумі 34518,92
грн. (основна заборгованість) не
погасив, що стало причиною для
звернення останнього до суду.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить із
наступного.

Згідно зі ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України, яка містить
аналогічні положення, зобов`язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526
ЦК України та ст. 193 ГК України
зобов`язання повинні виконуватись
сторонами у встановлених договором або
законом порядку і строках, приймаючи до
уваги викладені обставини; доведеність
з боку позивача факту порушення
відповідачем умов договору та діючого
законодавства та визнання з боку
відповідача факту наявності
заборгованості, - суд визнає вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
заборгованості за договором на
виконання робіт з технічного
обслуговування та ремонту ліфтів і
обладнання систем диспетчеризації № 42
від 01.03.2007 року в сумі 34518,92 грн.
обґрунтованими та такими що
підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача,
нарахованих позивачем 3829,27 грн.
інфляційних витрат, суд зазначає
наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Приймаючи до уваги встановлений факт
прострочення відповідачем виконання
основного грошового зобов'язання,
вимога про стягнення інфляційних
витрат в сумі 3829,27 грн. заявлена
позивачем обґрунтовано, доведена
матеріалами справи, вірно нарахована
та підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача,
нарахованих позивачем 2998,99 грн. пені,
суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.2.3 договору
відповідач за прострочення проведення
розрахунків з позивачем сплачує пеню у
розмірі 0,1 % від вартості робіт за кожен
дань прострочення, але не більше
подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з
наслідків порушення зобов'язань є
сплата неустойки, розмір якої
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконане.

Здійснивши перевірку правильності
нарахування позивачем відповідачу
пені в сумі 2998,99 грн. судом встановлено,
що позивачем невірно нарахована сума
пені.

Судом здійснено розрахунок пені з
урахуванням вимог діючого
законодавства та встановлено, що
період та розмір пені становить:

- за актом від 30.06.2013 року за період з
04.07.2013 року по 01.01.2014 року 21,71 грн.;

- за актом від 31.07.2013 року за період з
04.08.2013 року по 01.02.2014 року 260,03 грн.;

- за актом від 31.08.2013 року за період з
04.09.2013 року по 04.03.2014 року 259,04 грн.;

- за актом від 30.09.2013 року за період з
04.10.2013 року по 03.04.2014 року 259,04 грн.;

- за актом від 31.10.2013 року за період з
04.11.2013 року по 04.05.2014 року 272,18 грн.;

- за актом від 30.11.2013 року за період з
04.12.2013 року по 03.06.2014 року 291,89 грн.;

- за актом від 31.12.2013 року за період з
04.01.2014 року по 04.07.2014 року 312,25 грн.;

- за актом від 31.01.2014 року за період з
04.02.2014 року по 01.07.2014 року 261,89 грн.;

- за актом від 28.02.2014 року за період з
04.03.2014 року по 01.07.2014 року 123,36 грн.;

- за актом від 31.03.2014 року за період з
04.04.2014 року по 01.07.2014 року 177,91 грн.

Враховуючи зазначене, суд дійшов
висновку про те, що позовна вимога про
стягнення пені підлягає задоволенню
частково у сумі 2239,30 грн., в решті
заявлених вимог у сумі 759,69 грн. слід
відмовити, як зайво нарахованих.

Щодо клопотання відповідача про
зменшення розміру штрафних санкцій на
90%, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора. При цьому повинно
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки, яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання, суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, незначності прострочення
у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду (аналогічної позиції
дотримується й Вищий господарський суд
України в постанові від 09.11.2011р. по
справі №5021/785/2011).

Дослідивши матеріали справи та заяву
відповідача про зменшення пені,
заявленої позивачем до стягнення з
позивача, суд не вбачає винятковості
випадку, що зумовило б зменшення
штрафних санкцій, адже фінансування
діяльності відповідача з Державного
бюджету, на що посилався відповідач не
є винятковим випадком в контексті ст. 83
ГПК України.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
клопотання відповідача про зменшення
розміру штрафних санкцій на 90%.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином, судовий збір у даній справі
покладається на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. У зв`язку з чим, з
відповідача підлягає стягненню 1793,43
грн. витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України;
ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 837 Цивільного
кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193
Господарського кодексу України; ст.ст.
1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Харківський велосипедний
завод ім. Г.І. Петровського" (61068, м.
Харків, проспект Московський, 118, р/р
73 в АТ Банк "Меркурій", МФО 351663, ) на користь Комунального
спеціалізованого підприємства
"Харківгорліфт" (61024, м. Харків, вул.
Петровського, 30, р/р 6600 в АТ
"УкрСиббанк", МФО 351005, )
34518,92 грн. суми основного боргу, 3829,27 грн.
суми інфляційних витрат, 2239,30 грн. суми
пені та 1793,43 грн. витрат зі сплати
судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В частині стягнення пені в сумі 759,69
грн. відмовити.

Повне рішення складено 11.09.2014 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/2903/14