ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року Справа № 910/6176/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Козир Т.П.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу
ОСОБА_4на рішення та на
постановуГосподарського суду міста
Києва від 11.06.2014 Київського
апеляційного господарського суду від
23.07.2014у справі№ 910/6176/14Господарського
судуміста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "РБТ"треті особи, які
не заявляються самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача 1.
Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4;
2. Товариство з обмеженою
відповідальністю "ТЛЛ"провизнання
недійсним договору про розірвання
іпотечного договору від 24.02.2014 № 692-11за
участю представників сторін:

позивача: Атаманюк Т.О., дов. від
03.06.2013;

відповідача: повідомлений, але не
з'явився;

третьої особи-1: повідомлений, але не
з'явився;

третьої особи-2: повідомлений, але не
з'явився;

Розпорядженням Заступника
секретаря першої судової палати Вищого
господарського суду України від 22.09.2014
№ 02-05/426 для розгляду касаційної скарги
у справі №910/6176/14, призначеної до
перегляду в касаційному порядку на
24.09.2014, сформовано колегію суддів у
складі: головуючий суддя - Іванова Л.Б.,
судді - Гольцова Л.А., Козир Т.П.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
міста Києва від 11.06.2014 у справі № 910/6176/14
(суддя Головіна К.І.) позов задоволено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
23.07.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Агрикова О.В., судді -
Рудченко С.Г., Мальченко А.О.) рішення
Господарського суду міста Києва від
11.06.2014 у справі № 910/6176/14 залишено без
змін.

Не погоджуючись із рішеннями
попередніх судових інстанцій, третя
особа-1 звернулась до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до Господарського суду міста
Києва.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Від третьої особи-1 надійшла
телеграма з клопотанням про
відкладення розгляду касаційної
скарги з підстав неможливості прибуття
в засідання суду 24.09.2014 особисто (у
зв'язку з хворобою) та представника (у
зв'язку з перебуванням у відрядженні),
однак зазначене клопотання не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України,
господарський суд відкладає в межах
строків, встановлених статтею 69 цього
Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні. Питання
про те, що певні обставини
перешкоджають розгляду справи,
вирішується судом залежно від
конкретних обставин справи.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Оскільки явка в судове засідання
представників сторін - це право, а не
обов'язок, справа може розглядатись без
їх участі, якщо нез'явлення цих
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Отже, якщо представники сторін чи інших
учасників судового процесу не
з'явилися в судове засідання, а суд
вважає, що наявних у справі матеріалів
достатньо для розгляду справи та
ухвалення законного і обґрунтованого
рішення, він може, не відкладаючи
розгляду справи, вирішити спір по суті.

До того ж п. 4 резолютивної частини
ухвали Вищого господарського суду
України від 08.09.2014 у справі № 910/6176/14
доведено до відома сторін, що
нез'явлення їх повноважних
представників у судове засідання
касаційної інстанції не тягне
перенесення справи на інші строки, не
перешкоджає розгляду справи без їх
участі.

Відзиви на касаційну скаргу не
надходили, що не є перешкодою для суду
касаційної інстанції переглянути в
касаційному порядку оскаржувані
судові рішення судів попередніх
інстанцій.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено, що між позивачем
(Банк) та ТОВ "Фірма "Вена" (Позичальник)
21.06.2011 укладений договір про відкриття
кредитної лінії № 686-11 (у подальшому зі
змінами та доповненнями), за умовами
якого банк зобов'язався надати
Позичальнику кредит шляхом відкриття
відновлювальної кредитної лінії у
сумі, яка не може перевищувати 72 500 000,00
грн. (ліміт кредитної лінії), на умовах
встановлених цим договором, а
Позичальник зобов'язався повернути
кредит та сплатити проценти,
встановлені цим договором.

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором №
686-11, сторонами 21.06.2011 укладений
іпотечний договір № 692-11 (у подальшому
зі змінами та доповненнями, за умовами
якого, ТОВ "Фірма "Вена" (Іпотекодавець)
передало Банку в іпотеку нежитлову
будівлю та земельну ділянку площею 2,3170
га, кадастровий номер :02:014:0100, яка
знаходиться в м. Чернігові по вул. 77
Гвардійської дивізії (Проектна), 1.
Предмет іпотеки належав Іпотекодавцю
на праві власності згідно свідоцтва
про право власності та державного акту
на право власності на земельну ділянку.

09.11.2012 між позивачем, ТОВ "Фірма
"Вена" та ТОВ "Севен Систем" (яке в
подальшому змінило назву на ТОВ "ТЛЛ")
укладений договір про переведення
боргу №1056-12, за яким зі згоди Банку ТОВ
"Фірма "Вена" передало, а ТОВ "ТЛЛ"
прийняло зобов'язання Позичальника за
договором про відкриття кредитної
лінії від 21.06.2011 № 686-11.

Також, разом з переведенням боргу
по кредитному договору ТОВ "Фірма "Вена"
продало ТОВ "Севен Стайл" (яке в
подальшому змінило назву на ТОВ "РБТ")
об'єкт нерухомості та земельну ділянку,
які є предметом іпотеки згідно
іпотечного договору № 692-11.

Крім того, 09.11.2012 між позивачем,
ТОВ "Фірма "Вена" та ТОВ "РБТ" укладений
договір № 5/692-11/1066 про внесення змін до
іпотечного договору від 21.06.2011 № 692-11, за
умовами якого новим майновим
поручителем замість ТОВ "Фірма "Вена"
виступило ТОВ "РБТ" як власник предмета
іпотеки.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 24.02.2014 між позивачем та
відповідачем укладений договір про
розірвання іпотечного договору № 692-11,
за умовами якого сторони домовились
розірвати іпотечний договір від 21.06.2011
№ 692-11. Даний договір посвідчений 21.06.2011
приватним нотаріусом Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за реєстровим № 424. За умовами
зазначеного договору після його
нотаріального посвідчення всі права та
обов'язки, які виникли в зв'язку з
укладенням іпотечного договору чи
можуть виникнути у майбутньому,
припиняються.

Від позивача (Іпотекодержатель)
договір укладено директором Обласного
відділення ПАТ "Промінвестбанк" в м.
Чернігові" Шульгою О.Г. і дії в силу
повноважень, що ґрунтуються на
довіреності від 20.02.2013, про що зазначено
в преамбулі договору.

Предметом позовних вимог, як
правильно визначено судами попередніх
інстанцій, є визнання недійним
договору від 24.02.2014 про розірвання
іпотечного договору від 24.02.2014 № 692-11 з
підстав його невідповідності ст.ст. 203,
207, 215 ЦК України, оскільки, за
твердженням позивача, спірний договір
підписаний не уповноваженою особою з
боку позивача.

Місцевий господарський суд, з
доводами якого погодився суд
апеляційної інстанції, приймаючи
рішення про задоволення позовних
вимог, керуючись положеннями ЦК
України, Закону України "Про іпотеку"
виходив з того, що сторонами у справі не
доведено відсутність заборгованості
за кредитним договором, що має
наслідком припинення іпотеки.

Також, судами досліджено, що для
повноважень Шульги О.Г. на вчинення від
імені позивача правочинів на
розірвання іпотечного договору станом
на час укладення спірного договору
необхідне було одержання попереднього
погодження або дозволу на його
укладення уповноваженого органу чи
посадової особи Банку, про що зазначено
в довіреності Банку від 20.02.2013.

Розпорядження позивача від 21.02.2014
№ 142, як встановили суди попередніх
інстанцій, мотивоване повним
достроковим виконанням боржником (ТОВ
"ТЛЛ") зобов'язання за договором про
відкриття кредитної лінії № 686-11. Цим
розпорядженням надано повноваження
директору Шульзі О.Г. на укладення
договору про розірвання іпотечного
договору № 692-11. Однак, як зауважили
суди, згадане розпорядження містить ті
ж повноваження, що вже зазначені в
довіреності від 20.02.2013. Дозволу чи
погодження на укладення договору про
розірвання іпотечного договору № 692-11
розпорядження не містить.

Зважаючи на викладене, суди
дійшли висновку про обґрунтованість
позову та наявність підстав для його
задоволення.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту, який застосовується
судом у випадках та порядку,
визначеному цивільним законодавством.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину сторонами вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; а саме: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Зміст правочину
складають як права та обов'язки, про
набуття, зміну, припинення яких
домовилися учасники правочину.

Слід зазначити, що правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав
і за наслідками, визначеними законом, а
тому слід встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною і настання
певних юридичних наслідків.

Статтею 1 Закону України "Про
іпотеку" визначено, що іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору (ст. 3 Закону України "Про
іпотеку").

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Відповідно до п. 7.3 іпотечного договору,
договір діє до повного виконання
зобов'язання Боржником та/або
Іпотекодавцем за кредитним договором
(з урахуванням усіх змін та доповнень
до нього) або припинення прав іпотеки у
випадках, що прямо передбачені чинним
законодавством (відповідно до п. 10
договору № 5/692-11/1066 про внесення змін до
іпотечного договору).

Як встановлено ст. 17 Закону України "Про
іпотеку", іпотека припиняється у разі:
припинення основного зобов'язання або
закінчення строку дії іпотечного
договору; реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо
предметом іпотечного договору є
земельна ділянка і розташована на ній
будівля (споруда), в разі знищення
(втрати) будівлі (споруди) іпотека
земельної ділянки не припиняється; з
інших підстав, передбачених цим
Законом. Наступні іпотеки припиняються
внаслідок звернення стягнення за
попередньою іпотекою. Відомості про
припинення іпотеки підлягають
державній реєстрації у встановленому
законодавством порядку.

Таким чином, підставою для припинення
іпотеки є припинення основного
зобов'язання, тобто повне виконання
договору про відкриття кредитної лінії
від 21.06.2011 №686-11.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи спір у справі, судами
досліджено та обґрунтовано
встановлено недоведеність матеріалами
справи припинення основного
зобов'язання за договором кредитної
лінії від 21.06.2011 № 686-11.

При цьому, суди приділили увагу
долученому до матеріалів справи листу
боржника від 04.02.2014 №04-02/1, яким останній
зобов'язується сплатити прострочену
заборгованість за кредитом та просить
не застосовувати до нього штрафні
санкції.

Статтею 244 ЦК України визначено,
що представництво за довіреністю може
ґрунтуватися на акті органу юридичної
особи. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами.

Господарський суд приймає тільки
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 34 ГПК України).

Суди попередніх інстанцій,
надавши оцінку всім матеріалам справи
в сукупності, дійшли висновку про
відсутність документів (дозволу або
погодження позивача) на укладення
договору про розірвання іпотечного
договору № 692-11, як це передбачено
довіреністю Банку від 20.02.2013.

Враховуючи наведене, Вищий
господарський суд України вважає, що
суд першої інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд дійшли
обґрунтованого висновку, що позивачем,
в межах заявленого позову,
підтверджено відповідно до ст.ст. 33, 34
ГПК України наявність підстав для
визнання спірного договору недійсним в
судовому порядку на підставі ст.ст. 203,
215 ЦК України.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

Матеріали справи свідчать про те,
що судами в порядку ст.43 ГПК України
всебічно, повно і об'єктивно досліджено
матеріали справи в їх сукупності і
вірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені в
касаційній скарзі, були предметом
дослідження суду апеляційної
інстанції, їм дана належна оцінка, тому
відхиляються як необґрунтовані та
такі, що не спростовують зроблених
судом висновків. При цьому, в частині
встановлення фактичних обставин
справи та переоцінки наявних доказів
касаційна скарга не відповідає вимогам
ст.ст. 1115, 1117 ГПК України стосовно меж
перегляду справи в касаційній
інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи
в суді касаційної інстанції та
повноваження останнього, колегія
суддів приходить до висновку, що
оскаржувані судові рішення
відповідають вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для їх
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 залишити
без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
11.06.2014 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
23.07.2014 у справі № 910/6176/14 - без змін.

Головуючий суддя
Л.Б. ІВАНОВА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

Т.П. КОЗИР