ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року Справа № 910/18713/13 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді суддівЄвсікова О.О.,
Кролевець О.А. (доповідач у справі),
Попікової О.В.,розглянувши касаційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк" на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 р. у
справі № 910/18713/13
господарського суду
міста Києваза заявоюТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Орвіс"провизнання наказів від 03.02.2014 р.
такими, що не підлягають виконанню, у
справі № 910/18713/13 за заявоюПублічного
акціонерного товариства
"Укрсоцбанк"провидачу судового наказу
на виконання рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків у справі № 66/13 за
позовомПублічного акціонерного
товариства "Укрсоцбанк"доТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Орвіс"простягнення заборгованостіза
участю представників:

ПАТ "Укрсоцбанк": Дубовський
П.В.

ТОВ "Орвіс": Раілко С.В.

в с т а н о в и в :

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 р. (суддя
Головіна К.І.) відмовлено у задоволенні
заяви Товариства з обмеженою
відповідальністю "Орвіс" (далі - ТОВ
"Орвіс") про визнання наказів від 03.02.2014
р. у справі № 910/18713/13 такими, що не
підлягають виконанню.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 р. (судді
Авдеєв П.В., Куксов В.В., Яковлєв М.Л.)
ухвалу господарського суду міста Києва
від 19.05.2014 р. скасовано; задоволено
заяву ТОВ "Орвіс" про визнання наказів
від 03.02.2014 р., виданих на примусове
виконання рішення постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків від 28.08.2013 р. у
справі № 663/13 та ухвали господарського
суду міста Києва від 03.02.2014 р. у справі
№ 910/18713/13; визнано такими, що не
підлягають виконанню, накази, видані
господарським судом міста Києва від
03.02.2014 р. у справі № 910/18713/13 на виконання
рішення постійно діючого Третейського
суду при Асоціації українських банків
від 28.08.2013 р. у справі № 663/13.

Не погоджуючись з прийнятим
апеляційною інстанцією судовим актом,
Публічне акціонерне товариство
"Укрсоцбанк" (далі - ПАТ "Укрсоцбанк")
звернулось до Вищого господарського
суду з касаційною скаргою, в якій
просить скасувати постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 р. як
таку, що прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а ухвалу господарського суду міста
Києва від 19.05.2014 р. залишити в силі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши, згідно ч. 1 ст. 1117
ГПК України, наявні матеріали справи на
предмет правильності юридичної оцінки
обставин справи та повноти їх
встановлення в судових рішеннях,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України,
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Господарськими судами попередніх
інстанцій встановлено, що між ПАТ
"Укрсоцбанк" та ТОВ "Орвіс" в
забезпечення виконання зобов'язань за
генеральними договорами про надання
кредитних послуг № 770/9-691 від 26.06.2008 р. та
№ 770/9-698 від 15.07.2008 р. було
укладено:

- іпотечний договір від 17.07.2008 р.,
предметом якого є торговий комплекс
загальною площею 1 649,7 кв.м., що
знаходиться за адресою: м. Тернопіль,
бульвар Д. Вишневецького, 9, яке
належить іпотекодавцю на праві
власності (заставна вартість предмету
іпотеки за згодою сторін становить 8 826
406,36 грн., що в еквівалентні на дату
укладення даного договору за курсом
НБУ становить 1 823 336,30 доларів США);

- іпотечний договір від 04.09.2009 р.,
предметом якого є приміщення
вбудовано-прибудованого магазину з
підвальними приміщеннями загальною
площею 1 028,5 кв. м., що знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, пр. С. Бандери, 47,
яке належить іпотекодавцю на праві
приватної власності (вартість предмету
іпотеки за згодою сторін становить 3 127
552,00 грн., що в еквівалентні на дату
укладення даного договору за курсом
НБУ становить 391 678,40 доларів США).

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 15.12.2011 р. у
справі № 3/77/5022-1020/2011 звернуто стягнення
шляхом визнання за ПАТ "Укрсоцбанк"
права власності на нерухоме майно, а
саме на торговий комплекс загальною
площею 1 649,7 кв.м., що знаходиться за
адресою: м. Тернопіль бульвар
Вишневецького, 9, вартістю 13 657 370,00 грн.,
приміщення вбудовано-прибудованого
магазину з підвальним приміщенням
загальною площею 1 028,5 кв. м., що
знаходиться за адресою: м. Тернопіль,
пр. С. Бандери, 47, вартістю 10 141 270,00 грн., і
погашено заборгованість ТОВ "Орвіс" за
генеральним договором про надання
кредитних послуг № 770/9-698 від 15.07.2008 р. та
за генеральним договором про надання
кредитних послуг № 770/9-691 від 26.06.2008 р.
перед ПАТ "Укрсоцбанк" у розмірі 17 109 000,00
грн.

Колегія суддів зазначає, що
матеріально-правовою підставою для
задоволення позову у справі №
3/77/5022-1012/2011 було невиконання
солідарними боржниками - ТОВ "Орвіс" та
СП "Луміс" грошових зобов'язань перед
ПАТ "Укрсоцбанк" з повернення кредиту,
процентів та пені, нарахованої за
несвоєчасне повернення кредиту на
загальну суму 17 109 000,00 грн. за
генеральними договорами про надання
кредитних послуг № 770/9-698 від 15.07.2008 р. та
№ 770/9-691 від 26.06.2008 р., а також залишення
боржниками без задоволення вимог банку
№ № 17.10-03/22-4098, 17.10-03/22-4099, 17.10-03/22-4092,
17.10-03/22-4093 від 15.12.2010 р.

Судами при розгляді справи №
3/77/5022-1020/2011 було встановлено, що ПАТ
"Укрсоцбанк", звертаючись до
господарського суду з позовом про
звернення стягнення на іпотечне майно,
вимагав дострокового виконання
зобов'язань і повернення кредиту у
повному обсязі за рахунок майна
солідарних боржників - позичальника та
поручителя. Загальна сума майнових
вимог ПАТ "Укрсоцбанк", яку суди при
розгляді справи № 3/77/5022-1020/2011 визнали
обґрунтованою, склала 17 109 000,00
грн.

Поряд з цим судами, з посиланням на
рішення постійно діючого Третейського
суду при Асоціації українських банків
від 28.08.2013 р. у справі № 663/13, з'ясовано,
що при зверненні до боржника - ТОВ
"Орвіс", з позовом про стягнення 3 103 169,97
грн., ПАТ "Укрсоцбанк" посилався на
невиконання боржником зобов'язань за
генеральним договором про надання
кредитних послуг № 770/9-691 від 26.06.2008 р.

На виконання рішення постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків від 28.08.2013 р. у
справі № 663/13 господарським судом міста
Києва 03.02.2014 р. було видано відповідні
накази.

ТОВ "Орвіс" 20.03.2014 р. звернулось до
господарського суду міста Києва з
заявою про визнання вищевказаних
наказів такими, що не підлягають
виконанню.

В обґрунтування заяви ТОВ "Орвіс"
зазначало, що до прийняття рішення
третейським судом ПАТ "Укрсоцбанк"
отримав задоволення своїх майнових
вимог в сумі 17 109 000,00 грн., які випливали
з генерального договору про надання
кредитних послуг № 770/9-698 від 15.07.2008 р. та
генерального договору про надання
кредитних послуг № 770/9-691 від 26.06.2008 р.,
за рахунок переданого в іпотеку
нерухомого майна, оскільки на підставі
рішення господарського суду, яке
набрало законної сили, набув права
власності на вказане нерухоме майно
іпотекодавця з одночасним припиненням
такого права у боржника.

Відмовляючи у визнанні наказів такими,
що не підлягають виконанню, місцевий
господарський суд виходив з того, що
видані судом накази від 03.02.2014 р. у даній
справі про стягнення заборгованості за
кредитним договором № 770/9-691 від 26.06.2008
р. боржником належним чином не виконані
(ні добровільно, ні примусово). Суд
зазначив, що саме лише прийняття
господарським судом рішення про
задоволення вимог кредитора, якщо таке
рішення не виконано в установленому
законом порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання. Також суд
першої інстанції вказав на те, що на час
розгляду даної заяви рішення постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків від 28.08.2013
р. у справі № 663/13, на
підставі якого було видано накази від
03.02.2014 р., компетентним судом скасовано
не було.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції та вважає їх помилковими,
виходячи з наступного.

За змістом ч. 3 ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки
означає прийняття судового рішення про
те, що кредитор отримує задоволення
своїх грошових вимог із вартості
переданого в іпотеку майна.

Матеріально-правовою передумовою
звернення стягнення на заставне
нерухоме майно є невиконання боржником
основного зобов'язання, забезпеченого
іпотекою, а правовою підставою для
переходу права на заставне нерухоме
майно за змістом ст. 37 Закону України
"Про іпотеку" є договір про задоволення
вимог іпотекодержателя або відповідне
застереження в іпотечному договорі,
яке прирівнюється до такого договору
за своїми правовими наслідками та
передбачає передачу іпотекодержателю
права власності на предмет іпотеки в
рахунок виконання зобов'язання
боржника за договорами позики, кредиту,
тощо, а також зобов'язання, яке виникає
з інших підстав, виконання якого
забезпечене іпотекою.

За змістом ст. ст. 36, 37 Закону України
"Про іпотеку" не виключається
можливість звернення стягнення шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки за рішенням суду. У цих нормах
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки ототожнюється із
способом звернення стягнення, який,
поряд з іншими, може застосовуватись,
якщо інше не передбачено договором.
Тому у разі встановлення такого
способу звернення стягнення у договорі
іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16
ЦК України має право вимагати
застосування його судом. Сторони за
законом можуть це питання врегулювати
в позасудовому порядку, але вони не
позбавлені цього права в судовому
порядку, що відповідає положенням ст.
ст. 55, 124 Конституції України. Прийняте
за результатами розгляду судове
рішення, поряд з передбаченим ст. 37
Закону України "Про іпотеку" договором
про задоволення вимог
іпотекодержателя та прирівняним до
нього відповідним застереженням в
іпотечному договорі, є правовою
підставою для реєстрації права
власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, яке є предметом
іпотеки, що кореспондується із ч. 5 ст. 11
ЦК України.

За змістом цієї статті у випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати
безпосередньо з рішення суду.

Враховуючи викладене, з моменту
набрання рішенням господарського суду
законної сили вимоги кредитора, який
звернувся з позовом про задоволення
своїх вимог за рахунок вартості
предмету іпотеки шляхом набуття на
нього права власності, вважаються
виконаними, а будь-які наступні вимоги
іпотекодержателя щодо виконання
боржником основного зобов'язання, в
силу прямої вказівки ст. 36 Закону
України "Про іпотеку", є недійсними.

Місцевий господарський суд належним
чином обставин, які входять до предмету
оцінки, не визначив, не перевірив та не
проаналізував норми права, які
підлягали застосуванню до спірних
відносин, і не встановив моменту, з
якого кредитор вважається таким, що
отримав задоволення своїх майнових
вимог від солідарних боржників у разі,
коли суд звернув стягнення на іпотечне
майно шляхом визнання на нього права
власності кредитора (іпотекодержателя)
з одночасним припиненням такого права
за боржником (іпотекодавцем).

Колегія суддів звертає увагу, що
рішення третейського суду, в силу ч. 1
ст. 51 Закону України "Про третейські
суди", є остаточним і оскарженню не
підлягає, крім випадків, передбачених
цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 51 Закону України "Про
третейські суди" рішення третейського
суду може бути оскаржене, зокрема,
сторонами у випадках, передбачених цим
Законом, до компетентного суду
відповідно до встановлених законом
підвідомчості та підсудності справи.

Загальні межі повноважень
компетентного державного суду
окреслені тим, що компетентний суд не
вправі досліджувати обставини,
встановлені третейським судом, або
переглядати рішення третейського суду
по суті, у тому числі за нововиявленими
обставинами. Компетентний державний
суд позбавлений можливості
переоцінювати факти, встановлені
третейським судом, давати нову правову
оцінку тим спірним
матеріально-правовим відносинам, з
приводу яких відбувався третейський
розгляд.

Компетентний державний суд (у даному
випадку господарський суд) при видачі
судових наказів, відповідно до змісту
ст. 12210 ГПК України вправі перевіряти
лише формальні, як правило
процесуальні, аспекти діяльності
третейського суду, і не здійснює
функції суду вищої інстанції по
відношенню до третейських судів. У
цьому полягає принцип незалежності
третейського розгляду від системи
державного судочинства і
забезпечується гарантія стабільності
рішень, які приймаються при вирішенні
спорів, переданих на розгляд
третейським судам.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про
іпотеку" з моменту набрання законної
сили рішенням господарського суду
Тернопільської області, тобто з 30.10.2012
р., вимоги ПАТ "Укрсоцбанк", подані ним
на розгляд третейського суду, в силу
прямої вказівки Закону були
недійсними. Тому ПАТ "Укрсоцбанк",
скориставшись процесуальними межами,
встановленими для оскарження рішення
третейського суду державним судом та
диспозитивністю своїх прав, у тому
числі процесуального характеру,
допустив зловживання ними, що
заборонено законом.

Так, згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах. У разі недодержання особою при
здійсненні своїх прав вимог, які
встановлені частинами 2 - 5 цієї статті,
суд може зобов'язати її припинити
зловживання своїми правами, а також
застосувати наслідки, встановлені
законом.

Доводи ПАТ "Укрсоцбанк" щодо того, що
рішення господарського суду
Тернопільської області у справі №
3/77/5022-1020/2011 від 15.12.2011 р. фактично не
виконано, за ПАТ "Укрсоцбанк" не
зареєстровано право власності на
нерухоме майно (торговий комплекс
загальною площею 1 649,7 кв.м., що
знаходиться за адресою: м.
Тернопіль, бульвар Вишневецького, 9,
вартістю 13 657 370,00 грн. та приміщення
вбудовано-прибудованого магазину з
підвальним приміщенням загальною
площею 1 028,5 кв.м., що знаходиться за
адресою: м. Тернопіль, пр. С. Бандери, 47,
вартістю 10 141 270,00 грн.), судовою
колегією відхиляються з огляду на
наступне.

Відносини державної реєстрації
нерухомості (публічно-правовий
компонент) не вважаються змістовним
елементом спірних правовідносин, які
за своєю суттю є приватноправовими.
Предметом спору про звернення
стягнення на заставне нерухоме майно є
здійснення дій, результатом яких є
грошові кошти, а не речові права на таке
майно. При цьому згідно з ст. 36 Закону
України "Про іпотеку" недійсність
наступної вимоги іпотекодержателя,
який одержав задоволення своїх
грошових вимог за рахунок іпотеки, до
боржника щодо виконання ним основного
зобов'язання не залежить від акту
реєструючого державного органу після
вчинення тих чи інших юридично
значимих дій з об'єктами нерухомості.

Враховуючи, що перелік випадків,
передбачених ст. 117 ГПК України, для
визнання такими, що не підлягають
виконанню, виданих господарським судом
наказів не є вичерпним, судова колегія
дійшла висновку, що відповідна заява
ТОВ "Орвіс" підлягає задоволенню, а
видані господарським судом на
виконання рішення постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків від 28.06.2013 р. у
справі № 663/13 накази - визнанню такими,
що не підлягають виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити рішення першої інстанції або
постанову апеляційної інстанції без
змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок
апеляційного суду про наявність
правових підстав для задоволення заяви
ТОВ "Орвіс" про визнання наказів такими,
що не підлягають виконанню, є законним,
обґрунтованим, відповідає нормам
чинного законодавства, фактичним
обставинам справи і наявним у ній
матеріалам, а доводи касаційної скарги
його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для
зміни або скасування постановленої у
справі постанови суду апеляційної
інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 ГПК
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 р. у
справі № 910/18713/13 залишити без змін.

Головуючий суддяО. Євсіков СуддіО.
Кролевець О. Попікова