м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомСпоживчого товариства
«Діамед»до1. Публічного акціонерного
товариства «ПроКредит Банк» 2.
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діамед»провизнання
недійсним договору Суддя Бойко Р.В.
Представники сторін:
від позивача:Шевельова А.С.від
відповідача 1:Киричек В.О.від
відповідача 2:Жук О.Б.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Споживче товариство «Діамед» (надалі -
СТ «Діамед») звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «ПроКредит Банк» (надалі -
«Банк») про визнання недійсним
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
укладений між Банком та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Діамед»
(надалі - ТОВ «Діамед») попередній
договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 18.04.2014 р., посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за №905, є
недійсним, оскільки не відповідає
нормам чинного законодавства України,
а саме: під час укладення такого
договору відповідачем була порушена
процедура звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом продажу майна
іпотекодержателем від власного імені
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.07.2014 р. порушено провадження
у справі, призначено її до розгляду на
04.08.2014 р. та залучено до участі у справі
ТОВ «Діамед» в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.08.2014 р. ТОВ «Діамед»
залучено до участі у справі в якості
відповідача 2, розгляд справи
відкладено на 04.09.2014 р.
В судовому засіданні 04.09.2014 р.
представником відповідача 1 було
надано письмові пояснення, в яких Банк
проти задоволення позовних вимог
заперечував повністю з огляду на те, що
продаж спірного майна на користь ТОВ
«Діамед» мав відбуватися після
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання за ним прав власності
на таке майно, що є окремою процедурою
звернення стягнення у відповідності до
приписів Закону України «Про іпотеку».
В судовому засіданні 04.09.2014 р. судом
оголошувалась перерва до 15.09.2014 р.
Представник позивача в судове
засідання з'явилася, надала додаткові
пояснення до позовної заяви, позовні
вимоги просила суд задовольнити
В судове засідання представник
відповідача 1 з'явився, вимоги ухвали
суду виконав, проти задоволення
позовних вимог заперечував з огляду на
викладені у письмових поясненнях
Представник відповідача 2 в судове
засідання з'явився, на виконання вимог
ухвали суду надав пояснення стосовно
суті спору, проти задоволення позовних
Стосовно заяви позивача про відмову
від позову, поданої до канцелярії суду
04.08.2014 р., суд відзначає наступне.
Вказана заява від імені СТ «Діамед»
підписана представником ОСОБА_5 за
довіреністю №20 від 20.11.2013 р., виданою
головою правління ОСОБА_6
В той же час, матеріалами справи
підтверджується як той факт, що ОСОБА_6
є головою правління відповідача 2 - ТОВ
«Діамед», так і факт неправомірності
перебування його на посаді голови
правління позивача, а також вчинення
від імені позивача будь-яких дій (в тому
числі, і уповноваження будь-яких осіб
на представлення інтересів СТ
З огляду на викладене суд приходить до
висновку, що особа, яка від імені СТ
«Діамед» підписала заяву про відмову
від позову, подану до канцелярії суду
04.08.2014 р., не мала повноважень на
вчинення відповідних дій, а відтак
підстави для задоволення вказаної
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України, а також здійснювалася
фіксація судового процесу технічними
засобами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2011 р. між Закритим акціонерним
товариством «Мікрофінансовий Банк»,
правонаступником якого є Банк
(кредитор) та СТ «Діамед» (позичальник)
було укладено кредитну угоду №498/09.01
(надалі - «Кредитна угода»), відповідно
до умов якої кредитор на положеннях та
умовах цієї угоди та договорів про
надання траншу відкриває позичальнику
кредитну лінію шляхом надання коштів
на умовах його забезпечення, цільового
використання, строковості, повернення
та плати за користування.

Додатковими угодами від 26.11.2002 р., №1 від
28.01.2004 р., №2 від 11.06.2001 р., №3 від 30.01.2006 р.,
а також договорами №4 від 25.08.2011 р., №5
від 18.07.2012 р. було внесено зміни до умов
Кредитної угоди.

На виконання умов Кредитної угоди та на
підставі договорів про надання траншу
№105.43164/FW116.9 від 18.07.2012 р., №115.44078/FW116.9 від
25.09.2013 р., а також договору про відкриття
кредитної лінії №115.44077/FW116.9 від 25.09.2013 р.
Банком надавалися позивачу в кредит
грошові кошти у доларах США.

З метою забезпечення виконання
позичальником грошових зобов'язань за
Кредитною угодою між Банком та СТ
«Діамед» було укладено наступні
договори:

- договір застави №498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001
р., згідно умов якого відповідач
передав в заставу Банку нерухоме майно
- 4/100 частини нежитлового приміщення,
загальною площею 84,5 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Симиренка, 17-А;

- договір іпотеки №498-ДЗ10 від 14.06.2004 р.,
згідно умов якого відповідач передав в
іпотеку Банку нерухоме майно - 7/100
частин, що складає 167,40 кв.м від нежилого
будинку площею 2 377,50 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Симиренка, 17-А;

- договір іпотеки №498-ДЗ12 від 22.03.2006 р.,
за умовами якого відповідач передав в
іпотеку Банку нежилі приміщення №1, №2
(групи приміщень №7), №1 (групи
приміщень №8), з №1 по №6 (групи
приміщень №1) (в літ. А), загальною
площею 264,70 кв.м, що знаходяться за
адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А, а
також нежилі приміщення з №1 по №9
(групи приміщень №5) (в літ. А) загальною
площею 291,40 кв.м, що знаходяться за
адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17-А.

Вимогами №1-2/14/1044, №1-2/14/1045 та №1-2/14/1046
від 21.03.2014 р. Банк звернувся до СТ
«Діамед» про усунення порушення
кредитних зобов'язань та про
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
таких вимог.

18.04.2014 р. між Банком (продавець) та ТОВ
«Діамед» (покупець) було укладено
попередній договір купівлі-продажу
нерухомого майна, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за №905,
(надалі - «Попередній договір»).

За змістом п. 1.1 Попереднього договору
сторони зобов'язалися укласти та
нотаріально посвідчити договори
купівлі-продажу нерухомого майна,
передбаченого в п. 1.2 цього договору, у
строк та на умовах, що визначені у цьому
попередньому договорі.

Відповідно до п. 1.2 Попереднього
договору нерухоме майно, щодо якого
сторони зобов'язуються укласти
основний договір складається з
об'єктів, які перебувають в іпотеці у
Банку на підставі договорів: застави
№498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001 р., іпотеки №498-ДЗ12
від 22.03.2006 р., іпотеки №498-ДЗ12 від 22.03.2006
р.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорювання позивачем законності
Попереднього договору.

Згідно із частиною 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму
Вищого господарського суду України №11
від 29.05.2013 р. «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» якщо чинне
законодавство прямо не визначає кола
осіб, які можуть бути позивачами у
справах, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, господарському
суду для вирішення питання про
прийняття позовної заяви слід
керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК.
Отже, крім учасників правочину (сторін
за договором), а в передбачених законом
випадках - прокурора, державних та
інших органів позивачем у справі може
бути будь-яке підприємство, установа,
організація, а також фізична особа, чиї
права та охоронювані законом інтереси
порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про
визнання недійсним договору, позивач
має довести наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків, а у випадку якщо позов
заявляється не стороною оспорюваного
правочину - наявність порушеного права
такої особи.

Як на підставу для недійсності
Попереднього договору позивач вказує
на те, що він укладений між
відповідачами з порушенням приписів
Закону України «Про іпотеку» в частині
звернення стягнення на предмети
іпотеки, які мали бути відчужені згідно
умов такого договору.

По-перше, відповідно до положень ст. 182
Господарського кодексу України за
попереднім договором суб'єкт
господарювання зобов'язується у певний
строк, але не пізніше одного року з
моменту укладення попереднього
договору, укласти основний
господарський договір на умовах,
передбачених попереднім договором.

За змістом ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу
України попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором. Законом може
бути встановлено обмеження щодо строку
(терміну), в який має бути укладений
основний договір на підставі
попереднього договору. Істотні умови
основного договору, що не встановлені
попереднім договором, погоджуються у
порядку, встановленому сторонами у
попередньому договорі, якщо такий
порядок не встановлений актами
цивільного законодавства. Попередній
договір укладається у формі,
встановленій для основного договору, а
якщо форма основного договору не
встановлена, - у письмовій формі.

З урахуванням викладеного, підписуючи
попередній договір у його сторін
виникають взаємні права та обов'язки
лише щодо подальшого укладення
основного договору (в даному випадку -
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, яке було предметом іпотеки за
договорами №498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001 р.,
№498-ДЗ12 від 22.03.2006 р., №498-ДЗ12 від 22.03.2006
р.).

При цьому, за своєю правовою природою
попередній договір купівлі-продажу не
має наслідком набуття права власності
на нерухоме майно, що є його предметом,
будь-якою із сторін, а тому не може
розглядатися як спосіб звернення
стягнення в розумінні приписів Закону
України «Про іпотеку», оскільки
звернення стягнення завжди передбачає
перехід права власності на майно.

По-друге, пунктом 1.2 Попереднього
договору визначено, що на момент
укладення цього попереднього договору
майно не належить продавцеві на праві
власності і зобов'язання продавця щодо
відчуження майна покупцеві виникають
виключно за умови виникнення у нього
права власності та реєстрації такого
права у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно та отримання
продавцем документів про те, що право
власності на усе майно та кожен об'єкт
окремо належним чином та в
установленому законом порядку
зареєстроване продавцем, до моменту
укладення основного договору.

Згідно з п. 1.4.2 Попереднього договору
сторони домовилися, що продавець буде
зобов'язаний продати покупцю майно на
умовах, встановлених цим попереднім
договором, виключно за умови, що
продавець набуде право власності на
все майно, яке є предметом цього
попереднього договору, та отримає
правомочності власника щодо всього
майна і кожного об'єкту окремо.

Отже, за змістом Попереднього договору,
відчуження нерухомого майна, що є
предметом такого договору, на користь
ТОВ «Діамед» може відбуватися виключно
після виникнення у Банку права
власності на таке майно та реєстрації
такого права у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно (тобто,
вже після звернення Банком стягнення
на іпотечне майно).

Відтак, оскільки укладення договору
купівлі-продажу нерухомого майна між
відповідачами може відбутися лише
після виникнення у Банку права
власності на нерухоме майно, що
перебувало в іпотеці на підставі
договорів №498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001 р.,
№498-ДЗ12 від 22.03.2006 р. та №498-ДЗ12 від 22.03.2006
р., а іпотекодержателем був обраний
спосіб звернення стягнення на іпотечне
майно шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки.

При цьому, за змістом положень ст. 38
Закону України «Про іпотеку» звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
продажу від імені іпотекодержателя
предмета іпотеки будь-якій особі на
підставі договору купівлі-продажу не
передбачає набуття іпотекодержателем
права власності на предмет іпотеки,
який має бути відчужений на користь
покупця.

Таким чином суд приходить до висновку,
що ні укладений між відповідачами
Попередній договір, ні основний
договір купівлі-продажу, який
відповідачі мають намір укласти в
майбутньому, за своєю правовою
природою не є договором
купівлі-продажу, який положення ст. 38
Закону України «Про іпотеку»
визначають як спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що посилання позивача на
порушення Попереднім договором
приписів ст. 38 Закону України «Про
іпотеку» є безпідставним, оскільки
Банком звернуто стягнення не у спосіб
продажу іпотекодержателем предмету
іпотеки будь-якій особі шляхом
укладення договору купівлі-продажу.

За змістом п. 2.10 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
№11 від 29.05.2013 р. в силу припису ст. 204
Цивільного кодексу України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Відтак, позивачем не доведено, а судом
не встановлено обставин з якими
положення статей 203, 215 Цивільного
кодексу України пов'язують можливість
визнання Попереднього договору
недійсним.

Більш того, статтею 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання та на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Суд відзначає, що твердження позивача
про невідповідність оспорюваного
договору нормам чинного законодавства
України за відсутності при цьому
порушень прав та інтересів позивача, не
є підставою для визнання такого
договору недійсним в судовому порядку,
оскільки завданням суду є саме захист
порушених або оспорюваних прав та
інтересів особи.

Як на підставу для порушення його прав
та обов'язків позивач вказує на те, що
ціна продажу нерухомого майна за
Попереднім договором, не була
погоджена з ним як з іпотекодавцем
такого нерухомого майна.

В той же час, ні положення Цивільного
кодексу України, ні Закону України «Про
іпотеку» не передбачають обов'язку
іпотекодержателя, який набуває права
власності на майно, необхідності
погодження з будь-якою особою дій щодо
розпорядження таким майном.

Таким чином, приймаючи до уваги
викладене вище, суд дійшов висновку про
безпідставність доводів позивача про
порушення Попереднім договором вимог
Закону України «Про іпотеку», а також
його прав та інтересів внаслідок
укладення між відповідачами такого
договору.

За таких обставин, позивачем не
доведено, а судом не встановлено
обставин, з якими чинне законодавство
пов'язує можливість визнання
Попереднього договору недійсним, а
тому підстави для задоволення позову
відсутні.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Споживчого
товариства «Діамед» відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.09.2014 р.

Суддя
Р.В. Бойко