РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року
Справа № 918/390/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я. (дов. № 14-182 від
15.07.14 р.)

від відповідача: Бондар Ю.М. (дов. 03-05/7
від 02.01.14 р.)

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Рівненської
області від 10.06.14 р. у справі № 918/390/14
(суддя Кочергіна В.О.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго" м.
Рівне

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Комунального
підприємства "Теплотранссервіс"
Рівненської міської ради

про стягнення 2 505 910 грн. 92 коп.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" (надалі - позивач)
звернулось в господарський суд
Рівненської області з позовною заявою
(а.с. 2-4) до ТОВ "Рівнетеплоенерго"
(надалі - відповідач) за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача КП "Теплотранссервіс"
Рівненської міської ради, в якій
просить стягнути 43 075 грн. 33 коп. -
основного боргу, 1 045 974 грн. 89 коп. -
штрафу у розмірі 7% від суми
простроченого платежу, 190511 грн. 18 коп. -
інфляційних втрат, 621 038грн. 90 коп. - 3%
річних, 605 310грн. 62коп. - пені.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 10.06.14 р. (а.с.
198-202) позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача: 43 075 грн. 33 коп. основного
боргу, 302558 грн. 10 коп. пені, 620265 грн. 44
коп. 3% річних , 190 354 грн. 56 коп.
інфляційних втрат. У решті позовних
вимог відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що позовні
вимоги в частині стягнення основного
боргу підтверджені належними та
допустимими доказами, а тому
підлягають до задоволення.

При цьому, враховуючи умови договору
№14/2318/11 від 30.09.2011р. щодо строків
виконання грошових зобов'язань, дати
зарахування коштів в рахунок погашення
заборгованості за поставлений
природний газ, заявлені позивачем
періоди нарахування, суд першої
інстанції вважав правомірними та
такими, що підлягають задоволенню
позовні вимоги в частині стягнення 190
354грн. 56коп. інфляційних втрат та 620
256грн. 44коп. 3% річних. У решті заявлених
до стягнення 3% річних та інфляційних
втрат у позові відмовлено.

Крім того, зважаючи на строки виконання
грошових зобов'язань, визначені п.6.1
договором №14/2318/11 від 30.09.2011р., дати
зарахування коштів в рахунок погашення
заборгованості за поставлений
природний газ, заявлені позивачем
періоди нарахування, суд вважав
правомірною до нарахування пеню в
розмірі 605116грн. 20коп. Водночас, суд
першої інстанції вважав за необхідне,
відповідно до ст. 83 ГПК України,
здійснити зменшення зазначеної суми
пені на 50%.

Враховуючи наявну в матеріалах справи
заяву відповідача про застосування
строків позовної давності, дату
звернення до суду з позовом за захистом
порушеного права, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що позивачем
пропущено строк позовної давності,
встановленої законом для захисту
порушеного права, з огляду на що, в
частині позовних вимог про стягнення з
відповідача 1045974грн. 89коп. штрафу у
позові відмовлено у зв'язку з пропуском
строку позовної давності.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, позивач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
209-216) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду
Рівненської області від 10.06.14 року у
даній справі скасувати в частині
відмови у стягненні пені в сумі 302752,52
грн. та прийняти в цій частині нове
рішення, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує
тим, що господарський суд першої
інстанції, при вирішенні питання щодо
зменшення пені, повинен був об'єктивно
оцінити, чи є дані випадки винятковими,
виходячи з інтересів сторін, причин
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, невідповідності розміру
нарахування штрафних санкцій
наслідкам порушення.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу, а також його повноважний
представник в судовому засіданні,
проти апеляційної скарги заперечив,
оскільки вважає, що посилання
скаржника, викладені в апеляційній
скарзі, є безпідставними та
необґрунтованими.

Відповідач зазначив, що враховуючи той
факт, що відповідач не допускав
фактично прострочення виконання
зобов'язання за договором на
купівлю-продаж природного газу, а також
той факт, що сума основного боргу є
погашеною, відповідач вважає, що судом
першої інстанції правомірно зменшено
розмір заявленої пені на 50%.

Представник третьої особи не
реалізувала процесуальне право на
участь у судовому засіданні суду
апеляційної інстанції, хоча про час та
місце його проведення був повідомлений
належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Враховуючи приписи статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представника
третьої особи за наявними в матеріалах
справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи
30.09.2011р. між Національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України"
(продавець) та комунальним
підприємством Рівненської міської
ради "Теплотранссервіс" (покупець)
укладено договір №14/2318/11
купівлі-продажу природного газу.

В подальшому, між продавцем та покупцем
укладені додаткові угоди до договору
купівлі-продажу природного газу: № 1
від 11.10.2011р., № 2 від 01.08.2012р., № 3 від
31.10.2012р., № 4 від 28.12.2012р., якими внесено
зміни до договору.

Так, умовами Договору (з врахуванням
додаткової угоди №4) передбачено, що
продавець зобов'язався передати у
власність покупцю у IV кварталі 2011 року
та у 2012 році імпортований природний газ
(за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00,
ввезений на митну територію України
Публічним акціонерним товариством
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України"), для вироблення
теплової енергії, яка споживається
населенням та релігійними
організаціями, а покупець зобов'язався
прийняти і оплатити природний газ на
умовах цього договору.

Пунктом 1.2 (з врахуванням додаткової
угоди № 3) передбачено, що газ, який
продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для вироблення теплової енергії, яка
споживається населенням та
релігійними організаціями та
національними творчими спілками і їх
регіональними осередками (крім
обсягів, використовуються для
виробничокомерційної діяльності.

Відповідно п. 2.1 договору (з врахуванням
додаткової угоди №2), продавець передає
покупцеві у 2011році природний газ у
обсязі 3692,213тис. куб.м. та 2012р. до
24504,14тис. куб.м., в тому числі по місяцях
2012р. (тис. куб.м.): серпень - 1833,6; вересень
1774,5; жовтень - 3983,75; листопад - 7363,12;
грудень 9549,17.

Відповідно до п. 2.3 договору за
розрахункову одиницю переданого газу
приймається один кубічний метр (куб.м),
приведений до стандартних умов.

Постачальник передає газ покупцеві у
пунктах приймання-передачі газу на
вхідній запірній/відключаючій
арматурі покупця. Право власності на
газ переходить від Постачальника до
Покупця в пунктах приймання-передачі.
Після переходу права власності на газ
Покупець несе ризики і бере на себе всю
відповідальність, пов'язану з правом
власності на газ (п. 3.1).

Приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів, обліку газу покупця (п. 3.3).

Відповідно до п. 3.4 Договору, не пізніше
5-го числа місяця, наступного за місяцем
продажу - газу, покупець зобов'язується
надати продавцеві підписані та
скріплені печатками покупця та
газорозподільного (газотранспортного)
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше 8-го
числа зобов'язується повернути
покупцеві та газорозподільному
(газотранспортному) підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта. Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що
кількість газу, яка подається
покупцеві, визначається за показами
комерційних вузлів обліку газу покупця
та відповідно до вимог наказу
Мінпаливенерго від 15.07.10 № 288 "Про
затвердження Методики визначення
обсягів природного газу, які
використовуються для виробництва
теплової енергії для населення в разі,
якщо суб'єкти господарювання
здійснюють постачання теплової
енергії різнім категоріям споживачів".

Пунктом п.5.2 Договору (з урахуванням
додаткової угоди №2) передбачено, що
ціна за 1000куб.м. природного газу
становить 1091,00 грн., з урахуванням збору
у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом та без урахування
ПДВ. До сплати за 1 000м3 природного
газу 1091,00грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20грн.,
всього з ПДВ 1309,20 грн.

Загальна вартість цього договору
складається із сум вартості місячних
поставок газу (п.5.5. договору).

Згідно п. 6.1 Договору, оплата за
природний газ проводиться покупцем
виключно грошовими коштами шляхом 100%
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2 Договору, у разі
невиконання покупцем умов п. 6.1 цього
договору продавець має право не
здійснювати поставку газу покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем пункту 6.1. умов цього Договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Пеня сплачується протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту отримання
покупцем вимоги продавця. У разі
несплати пені у вказаний строк
покупець вважається таким, що має
заборгованість за цим договором.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК
України якщо у зобов'язані
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України - боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Крім того, вирішуючи спір, суд
апеляційної інстанції враховує
положення ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526
ЦК України щодо законодавчого
визначення поняття зобов'язання, його
порушення відповідачем та
недопустимості односторонньої відмови
від виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме з актів передачі-приймання
природного газу, позивач виконав
договірні зобов'язання належним чином.
Однак, Комунальне підприємство
"Теплотранссервіс" свої зобов'язання по
оплаті за природного газу, належним
чином не виконало, в наслідок чого
утворилась перед позивачем
заборгованість за поставлений газ в
сумі 43075,33 грн.

При цьому, 24.09.2013 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (кредитор), Комунальним
підприємством "Теплотранссервіс"
Рівненської міської ради (первісний
боржник) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рівнетеплоенерго"
(новий боржник) укладено договір про
переведення боргу №13/4015.

Відповідно Договору, за згодою
кредитора первісний боржник
переводить на Нового боржника борг,
який виник у первісного боржника перед
кредитором (далі - "Зобов'язання") за
договорами, в т.ч. договором №14/2481/11 від
30.09.2011р. в сумі 467470грн. 78коп., з якого
43075грн. 33 коп. та 424395грн. 45коп. - борг по
неустойці, інфляційним нарахуванням,
процентам річних та судовому збору, а
новий боржник приймає на себе борг
первісного боржника у цьому
зобов'язанні та замінює первісного
боржника у зобов'язанні на підставі
акту приймання-передачі цілісного
майнового комплексу Комунального
підприємства "Теплотранссервіс"
Рівненської міської ради (п. 1.1)

Пунктом 3.1 договору передбачено, що за
цим Договором до нового боржника
перейшли обов'язки первісного боржника
щодо сплати суми боргу, що встановлена
у пункті 2.1. статті 2 цього Договору та
всіх штрафних санкцій, інфляційних
витрат та відсотків, пов'язаних з
невиконанням або неналежним
виконанням первісним боржником своїх
зобов'язань за договорами, визначеними
в пункті 1.1 статті 1 цього Договору.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник
у зобов'язанні може бути замінений
іншою особою (переведення боргу) лише
за згодою кредитора, якщо інше не
передбачено законом.

Статтею 521 ЦК України передбачено, що
форма правочину щодо заміни боржника у
зобов'язанні визначається відповідно
до положень статті 513 цього Кодексу,
тобто правочин щодо заміни боржника у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання.

Як встановлено господарським судом
першої інстанції, на підставі договору
купівлі - продажу природного газу
№14/2318/11 від 30.09.2011р. позивач у період з
жовтня 2011р. по грудень 2012р. здійснив на
користь КП "Теплотранссервіс"
Рівненської міської ради м. Рівне
поставки природного газу, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи актами прийому-передачі
природного газу.

З матеріалів справи вбачається,
порушення КП "Теплотранссервіс"
Рівненської міської ради м. Рівне
(первісний боржник) термінів виконання
грошових зобов'язань по договору
№14/2318/11 від 30.09.2011р., в наслідок чого
перед позивачем утворилась
заборгованість за поставлений газ в
сумі 43075,33 грн.

При цьому, дослідивши докази наявні в
матеріалах справи, враховуючи умови
Договору про переведення боргу №13/4015,
колегія суддів констатує, відсутність
будь-яких доказів на підтвердження
оплати боргу в сумі 43075,33 грн., що
переданий відповідачу по договору №
13/4015 від 24.09.13 р.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 43075,33 грн.
заборгованості за поставлений газ.

Разом з тим, оскільки відповідач не
розрахувався за поставлений природний
газ, позивач звернувся в господарський
суд Рівненської області з позов про
стягнення з відповідача крім основного
боргу: 1045 974грн. 89 коп. штрафу у розмірі 7%
від суми простроченого платежу, 190 511
грн. 18коп. інфляційних втрат, 621 038грн.
90коп. 3% річних та 605310грн. 62коп. пені.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ст. 216, ч. 1 ст. 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності у вигляді
застосування господарських санкцій є
вчинене учасником господарських
відносин правопорушення у сфері
господарювання. Одним з видів
господарських санкцій, згідно ч. 2 ст. 217
Господарського кодексу України, є
штрафні санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України, пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 7.2 Договору встановлено
відповідальність за невиконання
Покупцем умов цього договору щодо
порядку оплати природного газу.
Відповідно до вищевказаного пункту
договору, у разі невиконання Покупцем
п. 6.1 Договору він зобов'язується
сплатити крім суми заборгованості пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що період, за який сплачується
пеня, від суми простроченого платежу,
за кожний день прострочення платежу, а
за прострочення понад 30 днів додатково
сплатити штраф у розмірі семи
відсотків від суми простроченого
платежу.

Пеня сплачується протягом 3 (трьох)
банківських днів з моменту отримання
Покупцем вимоги Продавця. У разі
несплати пені у вказаний строк
Покупець вважається таким, що має
заборгованість за цим договором.

Здійснивши розрахунок пені,
апеляційний суд погоджується з
правильністю нарахування відповідачу
605116грн. 20коп. пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання за поставлений
природний газ.

Водночас, колегія суддів погоджується
з висновком господарського суду першої
інстанції щодо зменшення розміру
заявленої до стягнення пені на 50 %,
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського Суду України від
26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України", в
якому зазначається, що вирішуючи, в
тому числі й з власної ініціативи,
питання про зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків), тощо.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено,
що суд має право зменшити розмір
санкцій, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Згідно ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому
відсутність чи невисокий розмір
збитків може бути підставою для
зменшення судом розміру неустойки, що
стягується з боржника. Вирішуючи
питання про зменшення розміру пені,
яка підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, суд повинен
з'ясувати наявність значного
перевищення розміру неустойки перед
розміром збитків, а також об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язань, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання , незначності
прострочення у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

При цьому, право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання,
надано господарському суду ч. 3 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України.

Враховуючи вказане, суд констатує, що
при вирішенні питання про можливість
зменшення неустойки, суд бере до уваги
майновий стан сторін і оцінює
співвідношення розміру заявлених
штрафних санкцій, зокрема із розміром
збитків кредитора, враховує інтереси
обох сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем не надано, ані суду першої
інстанції, ані суду апеляційної
інстанції належних та допустимих
доказів того, що порушення зобов'язання
потягло за собою значних збитків НАК
"Нафтогаз України".

Водночас, в матеріалах справи
містяться докази, що підтверджують
об'єктивність причин прострочення
виконання договірних зобов'язань з
оплати за газ, а саме: довідка про
заборгованість за спожиту теплову
енергію (а.с. 140), розрахунок обсягу
заборгованості за минулі періоди з
різниці в тарифах на теплову енергію
(а.с. 141), з яких вбачається збитковість
підприємства, основним видом
діяльності якого є вироблення теплової
енергії та постачання
централізованого опалення.

Крім того, вирішуючи спір, суд
апеляційної інстанції бере до уваги
той факт, що газ, який постачався за
договором використовувався
відповідачем для надання населенню та
релігійним організаціям послуг з
опалення та гарячого водопостачання і
єдиним джерелом розрахунків за
спожитий природний газ є отримання
коштів від споживачів, а основною
причиною несвоєчасних розрахунків за
спожитий природний газ є наявність
різниці у тарифах на теплову енергію,
та її несвоєчасне відшкодування із
боку держави; державою взято на себе
обов'язок щодо відшкодування
заборгованості за використаний
природний газ підприємствами
паливно-енергетичного комплексу, які
беруть участь у процедурі погашення
заборгованості, зокрема ПАТ НАК
"Нафтогаз України"; прострочка з оплати
газу за договором виникла саме через
несвоєчасність відшкодування із боку
держави різниці у тарифах на теплову
енергію; затверджені тарифи НКРЕ
України не покривають всіх витрат, що у
свою чергу призводить до виникнення
різниці у тарифах на теплову енергію,
яка не відшкодовується державою
своєчасно і відповідно унеможливлює
розрахунок за: спожитий природний газ
та ставить підприємство у тяжкий
матеріальний стан.

Встановивши причини невиконання
відповідачем грошового зобов'язання, а
саме: надавши належну оцінку тій
обставині, що споживачем теплової
енергії, яку виробляє відповідач, є
переважно населення, а також
збитковість господарської діяльності
відповідача у зв'язку з наявністю
значної заборгованості споживачів за
поставлену енергію, суд першої
інстанції дійшли обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
зменшення розміру пені на підставі
статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83
ГПК України та стягнення з відповідача
302558 грн. 10коп. пені.

А відтак, апеляційний суд не бере до
уваги доводи позивача, викладені в
апеляційній про необґрунтованість
висновку суду першої інстанції щодо
зменшення розміру пені на 50%.

Крім того, щодо стягнення з відповідача
на користь позивача 1 045 974грн. 89 коп. -
штрафу у розмірі 7% від суми
простроченого платежу, апеляційний суд
враховує наступне.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання ( ч. 2
ст. 549 ЦК України ).

Відповідно до п. 4 ст. 231 ГК України у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 7.2 договору визначено, що за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
боржник зобов'язаний додатково
сплатити штраф у розмірі 7 (семи)
відсотків від суми простроченого
платежу.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, колегія суду приходить до
висновку, що матеріалами справи
підтверджено прострочення виконання
зобов'язання по оплаті поставленого у
листопаді 2012р. та грудні 2012р. газу понад
30 днів. А відтак, позивачем правомірно
застосовано до боржника штрафні
санкції за цей період.

Однак, враховуючи заяву відповідача
про застосування строків позовної
давності, суд першої інстанції
відмовив в задоволені позовних вимог в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 7% штрафу в сумі 1045974,89
грн.

Рівненський апеляційний господарський
суд не бере до уваги твердження
позивача, висвітлені в апеляційній
скарзі щодо неправильного
застосування судом першої інстанції
строків позовної давності, виходячи з
наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно статті 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

У відповідності до статті 260 ЦК України,
позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253 - 255
цього Кодексу. Порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за домовленістю сторін.

Так статтями 253 ЦК України визначено,
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

У відповідності до частини 3 та 4 статті
267 ЦК України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

За змістом п.1 ч.2 ст.258 Цивільного
кодексу України щодо вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені)
передбачено спеціальну позовну
давність в один рік.

З матеріалів справи вбачається, що
представник відповідача подав заяву
про застосування строків позовної
давності.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
право на нарахування штрафу відповідно
до п.7.2 договору №14/2318/11 у позивача
виникло після закінчення 30 днів з дати
визначеної договором, як граничний
термін виконання зобов'язання, а саме:
за зобов'язаннями листопада 2012р. - з
13.01.2013р., за зобов'язаннями грудня 2012р. -
з 13.02.2013р.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що спеціальний
строк позовної давності в один рік щодо
вимог про стягнення суми 7% штрафу за
зобов'язаннями листопада 2012р.
закінчився 13.01.2014р., за зобов'язаннями
грудня 2012р. закінчився 13.02.2014р., в той
час коли позивач звернувся з позовом до
господарського суду Рівненської
області 28.03.14р. (що підтверджується
відбитком штемпеля відділення
поштового зв'язку, який міститься на
конверті позовної заяви).

Таким чином, апеляційний суд
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції,
що в задоволенні позовних вимог
позивача про стягнення з відповідача
1045974,89 грн. 7% штрафу слід відмовити, а
відтак залишає оскаржуване рішення в
цій частині без змін.

Водночас, щодо стягнення з відповідача
на користь позивача 621038,90 грн. річних та
190511,18 грн. інфляційних, апеляційний суд
враховує наступне.

Згідно ч.2 ст.218 Господарського кодексу
України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому суд зважає на те, що з
урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" моментом
виконання грошового зобов'язання є
дата зарахування коштів на рахунок
кредитора або видачі їх йому готівкою,
а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього
Закону банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в
розрахунковому документі, який
надійшов протягом операційного часу
банку, в день його надходження (п.1.4
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" №14 від
17.12.2013р.).

Здійснивши розрахунок річних та
інфляційних, колегія суду погоджується
з висновком суду першої інстанції щодо
стягнення з відповідача 190 354 грн. 56 коп.
інфляційних втрат та 620 256 грн. 44 коп. 3%
річних, в частині стягнення 156,62 грн.
інфляційних та 782,46 грн. річних слід
відмовити, а відтак залишає рішення в
цій частині без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
для задоволення позовних вимог в
частині стягнення пені.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на позивача згідно ст. 49
ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду
Рівненської області від 10.06.14 р. у
справі № 918/390/14 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Рівненської області від 10.06.14 р. у
справі № 918/390/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №918/390/14 повернути
господарському суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.