м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» м.Київ, в особі Київської міської філії
Публічного акціонерного товариства
«Укртелеком», м.Київ, код 01189910
до відповідача: Публічного
акціонерного товариства «Київське
про стягнення 7 466,59 грн.
Суддя Любченко М.О.
від позивача: Андрієш П.О. - юр.конс.
від відповідача: не з'явився.
СУТЬ СПРАВИ:
Позивач, Публічне акціонерне
товариство «Укртелеком», м.Київ в особі
Київської міської філії Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»,
м.Київ звернулось до господарського
суду міста Києва із позовом до
відповідача, Публічного акціонерного
товариства «Київське автотранспортне
основного боргу в сумі 6833,68 грн., пені в
розмірі 212,87 грн., 3% річних в сумі 188,97
грн. та інфляційних втрат в розмірі 231,07
В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на порушення Публічним
акціонерним товариством «Київське
надання послуг електрозв'язку та
ADSL-підключення до мережі Інтернет в
частині здійснення оплати наданих
послуг у передбачені договором порядку
та строки, що і стало підставою для
звернення до суду з розглядуваним
Відповідач у судові засідання 27.08.2014р.
та 10.09.2014р. не з'явився, представника не
направив, відзиву на позовну заяву не
надав, всіма правами, що передбачені
Господарським процесуальним кодексом
України, не скористався.
Проте, за висновками суду, вказаний
учасник судового процесу був належним
чином повідомлений про час та місце
вирішення спору. При цьому,
господарський суд виходить з
За приписами ст.65 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається учасникам судового
процесу за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від
15.03.2007р. Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.
Статтею 93 Цивільного кодексу України
встановлено, що місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.
Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу
України відомості про
місцезнаходження юридичної особи
вносяться до Єдиного державного
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
Єдиний державний реєстр створюється з
метою забезпечення державних органів,
а також учасників цивільного обороту
достовірною інформацією про юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців з
Єдиного державного реєстру.
За змістом наявного у матеріалах
справи витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням
м.Київ, Святошинський район,
На вказану адресу судом на виконання
приписів Господарського
процесуального кодексу України було
скеровано ухвали від 08.08.2014р. та від
27.08.2014р. з метою повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи.
У п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачено, що за
змістом ст.64 Господарського
процесуального кодексу України,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.
Наразі, про належне повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи свідчать наявні в матеріалах
та засвідчена копія реєстру поштових
відправлень суду за 01.09.2014р.
Отже,приймаючи до уваги направлення
господарським судом поштової
кореспонденції за адресою Публічного
акціонерного товариства «Київське
наявна в Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців, враховуючи позицію Вищого
господарського суду України, суд
дійшов висновку про належне
повідомлення вказаного учасника
судового процесу про дату, час і місце
Наразі, з огляду на неявку
відповідача в судові засідання,
господарський суд враховує, що за
змістом ст.22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
Наразі, судом також враховано
відсутність у матеріалах справи
клопотань відповідача 1 про
відкладення розгляду справи.
Крім того, суд приймає до уваги, що
ухвалами від 08.08.2014р. та від 27.08.2014р. явка
сторін у судове засідання обов'язковою
не визнавалась.

Крім того, за висновками суду, з 28.08.2014р.
(дата отримання ухвали про порушення
провадження) у відповідача було
достатньо часу для висловлення своєї
правової позиції по суті спору.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
незважаючи на те, що відповідач в
процесі розгляду справи так і не
скористався правами, передбаченими
Господарським процесуальним кодексом
України, за висновками суду, у
матеріалах справи достатньо
документів, які мають значення для
правильного вирішення спору, внаслідок
чого справа може бути розглянута за
наявними у ній документами відповідно
до вимог ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, а
неявка вказаного учасника судового
спору не перешкоджає вирішенню справи
по суті.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
дослідивши всі представлені
учасниками судового процесу докази,
господарський суд встановив:

За змістом ст.151 Цивільного кодексу
Української РСР в силу зобов'язання
одна особа (боржник) зобов'язана
вчинити на користь іншої особи
(кредитора) певну дію, як-от: передати
майно, виконати роботу, сплатити гроші
та інше або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.4, 151 Цивільного
кодексу Української РСР зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України (враховуючи, що правовідносини
сторін щодо надання послуг з
підключення до мережі Інтернет виникли
після набрання чинності вказаними
нормативно-правовими актами)
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтями11, 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають,
зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором (ч.1 ст.901
Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
25.02.2002р. між Київською міською філією
Публічного акціонерного товариства
«Укртелеком» (виконавець) та Публічним
акціонерним товариством «Київське
автотранспортне підприємство 13056»
(абонент) було укладено договір №
від 25.02.2002р. про надання послуг
електрозв'язку, відповідно до п.1 якого
виконавець зобов'язався надавати
послуги електрозв'язку.

Послуги за вказаним правочином
оплачуються за тарифами, затвердженими
згідно з чинним законодавством.

У п.п.7.1, 7.2 договору сторони погодили,
що договір набирає чинності з дня
підписання і діє 5 років. Якщо за місяць
до закінчення терміну дії договору
жодна зі сторін не повідомила про його
припинення, договір вважається дійсним
на той же термін.

Як свідчать матеріали справи, 13.02.2007р.
між Київською міською філією
Публічного акціонерного товариства
«Укртелеком» (виконавець) та Публічним
акціонерним товариством «Київське
автотранспортне підприємство 13056»
(абонент) було укладено договір №
про надання послуги ADSL-підключення до
мережі Інтернет, відповідно п.1.1 якого
виконавець зобов'язався надавати
абоненту на платній основі послугу
доступу до мережі Інтернет шляхом
включення до порту вузла Інтернет
Укртелекому по абонентській лінії за
допомогою обладнання ADSL та динамічної
(постійної) IP-адреси.

Цей договір набирає чинності і діє до
21.12.2007р. Якщо жодна зі сторін не заявить
письмово про припинення дії правочину
за 20 днів до закінчення терміну його
дії, то останній вважається
пролонгованим на кожний наступний рік
на тих самих умовах (п.п. 8.1, 8.2 договору
№ від 13.02.2007р.).

Наразі, жодних заперечень з приводу
автоматичної пролонгації договорів
№ від 25.02.2002р. та № від
13.02.2007р. матеріали справи не містять.

З огляду на встановлений ст.204
Цивільного кодексу України принцип
правомірності правочину, суд приймає
до уваги договори № від 25.02.2002р. та
№ від 13.02.2007р. як належні підстави
у розумінні норм ст.11 названого Кодексу
України для виникнення у позивача та
відповідача взаємних цивільних прав та
обов'язків з надання
телекомунікаційних послуг.

За своїм змістом та правовою природою
укладені між сторонами договори є
договорами про надання послуг, який
підпадають під правове регулювання
норм ст.ст.901-907 Цивільного кодексу
України та Закону України «Про
телекомунікації».

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України (враховуючи, що спірні
правовідносини продовжували існувати
під час набрання законної сили
вказаним нормативно-правовим актом)
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З п.2.1 договору № від 25.02.2002р.
вбачається, що позивач зобов'язався,
зокрема, забезпечувати безперебійне та
якісне надання послуг телефонного
зв'язку, здійснювати перевірку
відповідності абонентських пристроїв
технічним нормам, підключення
телефонних апаратів та інших
абонентських пристроїв, пломбувати
діодні приставки, задовольняти потреби
споживача у послугах проводового
мовлення.

Відповідно до умов розділу 3 договору
№ від 13.02.2007р. виконавець
зобов'язався надавати споживачу
послуги згідно з конфігурацією,
визначеною у додатку №1 до договору та
вести достовірний облік послуг, що
надаються.

У додатку №1 до вказаного правочину
сторони погодили, що споживачу
надаються наступні послуги:
ADSL-технології, домашній - 128/64,
молодіжний - 512/256, актив - 2048/512,
необмежений - 128 CORP, необмежений - 256 CORP,
необмежений - 512 CORP, необмежений - 1024 CORP,
необмежений - 128 Home, необмежений - 256 Home
та необмежений - 512 Home.

Одночасно, договором № від
13.02.2007р. у п.5.1 передбачено, що
розрахунок вартості послуг з
підключення до мережі Інтернет
здійснюється щомісячно на підставі
діючих тарифів та проводиться разом з
оплатою послуг разом з оплатою
телекомунікаційних послуг за
договором № від 25.02.2002р.

Наразі, позивачем представлено до
матеріалів справи рахунки-акти
№306908 від 28.02.2013р. за
телекомунікаційні послуги за лютий
2013р. на суму 2223,94 грн., №306908 від
31.03.2013р. за телекомунікаційні послуги
за березень 2013р. на суму 1667,56 грн.,
№306908 від 30.04.2013р. за
телекомунікаційні послуги за квітень
2013р. на суму 1675,39 грн. й №306908 від
31.05.2013р. за телекомунікаційні послуги
за травень 2013р. на суму 1266,79 грн. та
додатки до вказаних рахунків з
розшифровкою за міжміськими
переговорами. Відповідно до наведених
документів відповідачу за період з
02.2013р. по 05.2014р. (включно) було надано
телекомунікаційні послуги на загальну
суму 6833,68 грн.

На підтвердження отримання
відповідачем вказаних рахунків
позивачем представлено до матеріалів
справи відомості доставки комплектів
документів в адреси організацій м.Київ
за лютий 2013р., березень 2013р., квітень
2013р. та травень 2013р.

У судовому засіданні 10.09.2014р.
представник позивача зазначив, що за
послуги, що надавались за договорами
№ від 25.02.2002р. та № від
13.02.2007р. виставлявся один рахунок, який
містить, як плату за послуги
електрозв'язку так і IP-послуг і
підключення до мережі Інтернет.

Ухвалами господарського суду
08.08.2014р. та від 27.08.2014р. відповідача було
зобов'язано надати заперечення щодо
отримання від позивача послуг за
вказаними вище договорами, а також
стосовно отримання від заявника
рахунків-актів за період з лютого по
травень 2013р.

Проте, як вказувалось вище,
відповідач своєї правової позиції по
суті спору не висловив, вимог суду не
виконав, факт надання послуг у
лютому-травні 2013р. за спірними
договорами на загальну суму 6833,68 грн. не
заперечив.

Отже, враховуючи наведене вище,
приймаючи до уваги ненадання
відповідачем заперечень з приводу
належного виконання позивачем своїх
зобов'язань за договорами № від
25.02.2002р. та № від 13.02.2007р., суд
дійшов висновку, що заявник у період з
лютого 2013р. по травень 2013р. виконував
свої обов'язки з надання Публічному
акціонерному товариству «Київське
автотранспортне підприємство 13056»
телекомунікаційних послуг.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу
України встановлено, що одностороння
відмова від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов договору не
допускаються.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст.530
Цивільного кодексу України).

З ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України
вбачається, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

У п.4.2 договору № від 25.02.2002р.
сторони визначили, що споживач сплачує
послуги електрозв'язку за спільною
погодженою з поданням рахунків
системою оплати.

Споживач повинен своєчасно оплачувати
надані послуги. Розрахунок абонплати
за користування місцевим телефонним
зв'язком здійснюється за сталою (без
почасової оплати) або за змінною (з
почасовою) величиною, якщо остання
передбачена технічними можливостями
обладнання автоматичної телефонної
станції (п.4.3 договору № від
25.02.2002р.).

Пунктом 4.5 вказаного правочину
передбачено, що розрахунки за фактично
отримані в кредит послуги
електрозв'язку за кожний попередній
місяць проводяться споживачем
протягом десяти днів з дня одержання
рахунка, але не пізніше 20-го числа
місяця, наступного за розрахунковим.

Одночасно, договором № від
13.02.2007р. у п.5.1 передбачено, що
розрахунок вартості послуг з
підключення до мережі Інтернет
здійснюється щомісячно на підставі
діючих тарифів та проводиться разом з
оплатою послуг разом з оплатою
телекомунікаційних послуг за
договором № від 25.02.2002р.

Споживач проводить оплату за надані
послуги щомісяця до 20 числа поточного
місяця на підставі рахунків,
виставлених до 10 числа поточного
місяця, що наступає за звітним. Оплата
послуги проводиться у грошовій одиниці
України.

Як вказувалось вище, позивачем було
виставлено рахунки-акти на оплату
телекомунікаційних послуг за період з
лютого 2013р. по травень 2013р. на загальну
суму 6833,68 грн.

На підтвердження отримання
відповідачем вказаних рахунків
заявником представлено до матеріалів
справи відомості доставки комплектів
документів в адреси організацій м.Київ
за лютий 2013р., березень 2013р., квітень
2013р. та травень 2013р.

Ухвалами господарського суду
08.08.2014р. та від 27.08.2014р. відповідача було
зобов'язано надати заперечення щодо
отримання від позивача рахунків-актів
на оплату послуг за договорами №
від 25.02.2002р. та № від 13.02.2007р. за
період з лютого по травень 2013р.

Однак, Публічне акціонерне
товариство «Київське автотранспортне
підприємство 13056» вимог господарського
суду не виконало, факту отримання
розрахункових документів не
заперечило.

За таких обставин, враховуючи
наведене вище, приймаючи до уваги умови
укладених між сторонами договорів
стосовно порядку та термінів
розрахунків за отримані
телекомунікаційні послуги та послуги з
підключення до мережі Інтернет,
господарський суд дійшов висновку, що
строк оплати послуг, які було надано у
лютому-травні 2013р. на загальну суму 6833,68
грн., настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з
боку відповідача не спростовані,
Публічне акціонерне товариство
«Київське автотранспортне
підприємство 13056» порушило свої
грошові зобов'язання за договорами
№ від 25.02.2002р. та № від
13.02.2007р. та послуги, отримані у період з
лютого по травень 2013р., не сплатило.

Ухвалами від 08.08.2014р. та від 27.08.2014р.
господарського суду відповідача було
зобов'язано надати докази повного або
часткового виконання своїх грошових
зобов'язань з оплати отриманих від
заявника послуг.

Однак, станом на день вирішення спору
відповідачем витребуваних доказів не
представлено, факт невиконання
Публічним акціонерним товариством
«Київське автотранспортне
підприємство 13056» своїх обов'язків по
оплаті послуг за договорами № від
25.02.2002р. та № від 13.02.2007р. не
спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно
п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (ч.1 ст.38
Господарського процесуального кодексу
України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Таким чином, враховуючи наведене вище,
приймаючи до уваги відсутність в
матеріалах справи доказів погашення
відповідачем заборгованості по оплаті
послуг за лютий-травень 2013р., суд дійшов
висновку, що позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
до Публічного акціонерного товариства
«Київське автотранспортне
підприємство 13056» про стягнення
основного боргу в розмірі 6833,68 грн. є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд також дійшов
висновку щодо часткового задоволення
вимог позивача про стягнення пені в
розмірі 212,87 грн., 3% річних в сумі 188,97
грн. та інфляційних втрат в розмірі 231,07
грн. При цьому, господарський суд
виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання
з порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) ст.610
Цивільного кодексу України кваліфікує
як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на
себе зобов'язань тягне за собою
відповідні правові наслідки, які
полягають у можливості застосування
кредитором до боржника встановленої
законом або договором
відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу
України зазначено, що у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

У п.5.8 договору № від 25.02.2002р. та
п.6.9 договору № від 13.02.2007р.
контрагенти погодили, що у разі
порушення строків оплати споживач
сплачує виконавцю пеню за весь період
прострочення, яка обчислюється від
вартості неоплаченої послуги у розмірі
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
нараховується пеня.

Наразі, враховуючи порушення
відповідачем строків оплати послуг,
керуючись умовами договорів №
від 25.02.2002р. та № від 13.02.2007р.,
позивачем нараховано пеню на загальну
суму 212,87 грн.

Після проведення перевірки розрахунку,
який надано заявником, судом
встановлено, що останній є арифметично
вірним, а отже позовні вимоги про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства «Київське автотранспортне
підприємство 13056» пені в сумі 212,87 грн. є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню в повному обсязі.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наразі, оскільки відповідачем було
порушено зобов'язання зі своєчасної
оплати наданих за договорами №
від 25.02.2002р. та № від 13.02.2007р.
послуг, позивачем було нараховано 3%
річних на загальну суму 188,97 грн., з яких
на заборгованість за лютий 2013р. за
період з 21.03.2013р. по 31.03.2014р. 68,73 грн., за
березень 2013р. з 21.04.2013р. по 31.03.2014р. на
суму 47,29 грн., за квітень 2013р. з 21.05.2014р.
по 31.03.2014р. в розмірі 43,38 грн. та за
травень 2013р. з 21.06.2013р. по 31.03.2014р. на суму
29,57 грн.

Після проведення перевірки
правильності представленого заявником
розрахунку, господарським судом
встановлено, що останній є арифметично
вірним, а позовні вимого в цій частині
обґрунтованими.

Одночасно, Публічним акціонерним
товариством «Укртелеком» заявлено
вимоги до стягнення інфляційних
збитків в сумі 231,07 грн. З
представленого суду розрахунку
вбачається, що заявником нараховано
інфляційні втрати на заборгованість з
оплати послуг за лютий-травень 2013р. за
період з лютого 2013р. по березень 2014р.

Проте, здійснивши перевірку
представленого розрахунку
господарський суд дійшов висновку, що
представлене нарахування інфляційних
витрат є помилковим з наступних
підстав.

Як встановлено судом, представлений
заявником розрахунок інфляційних
втрат містить арифметичні помилки.

Наразі, господарським судом проведено
перерахунок та встановлено, що з
відповідача підлягають стягненню
інфляційні збитки в сумі 229,79 грн.

Судовий збір згідно з ч.5 ст.49
Господарського процесуального кодексу
України покладається на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.22, 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Укртелеком», м.Київ в особі Київської
міської філії Публічного акціонерного
товариства «Укртелеком», м.Київ до
Публічного акціонерного товариства
«Київське автотранспортне
підприємство 13056», м.Київ про стягнення
основного боргу в сумі 6833,68 грн., пені в
розмірі 212,87 грн., 3% річних в сумі 188,97
грн. та інфляційних втрат в розмірі 231,07
грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Київське автотранспортне
підприємство 13056» (03170, м.Київ,
Святошинський район, вул.Перемоги,
буд.20, ) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Укртелеком» (01601, м.Київ,
Шевченківський район, бул.Тараса
Шевченка, буд.18, ) в особі
Київської міської філії Публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
(01033, м.Київ, Голосіївський район,
вул.Горького, буд.40, код 21560766) основний
борг в розмірі 6833,68 грн., пеню в сумі 212,87
грн. 3% річних в сумі 188,97 грн.,
інфляційні витрати в сумі 229,79 грн. та
судовий збір в сумі 1826,69 грн.

У судовому засіданні 10.09.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено 12.09.2014р.

Суддя
М.О. Любченко