ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року Справа № 912/1235/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б.
(доповідач), Гольцової Л.А., Козир
Т.П.,розглянувши касаційну скаргу
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України"на рішення та
постанову Господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 24.06.2014у
справі№ 912/1235/14 Господарського суду
Кіровоградської областіза
позовомДочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз
України"доДочірнього підприємства
"Кіровоградтепло" Товариства з
обмеженою відповідальністю "Центр
науково-технічних інновацій
Української нафтогазової
академії"простягнення 393099,05 грн. за
договором закупівлі природного газуза
участю представників сторін:

позивача: Мандригеля Р.С., дов. від 30.12.2013
№46/10

відповідача: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" звернулася до
Господарського суду Кіровоградської
області з позовом до Дочірнього
підприємства "Кіровоградтепло"
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр
науково-технічних інновацій
Української нафтогазової академії" про
стягнення 393099,05 грн. процентів річних.

Рішенням Господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014 у
справі № 912/1235/14 (суддя
Кабакова В.Г.), залишеним без змін
постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.06.2013 (колегія суддів у складі:
головуючої судді Білецької Л.М., суддів
Паруснікова Ю.Б., Тищик І.В.), позов
задоволено частково; стягнуто з
Дочірнього підприємства
"Кіровоградтепло" Товариства з
обмеженою відповідальністю "Центр
науково-технічних інновацій
Української нафтогазової академії" на
користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" 368112,02 грн. 3%
річних, 7362,24 грн. судового збору; в іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись частково із рішенням
суду першої інстанції та постановою
суду апеляційної інстанції, Дочірня
компанія "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" звернулася до Вищого
господарського суду України із
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 24.06.2014 та
рішення Господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014 у
справі № 912/1235/14 в частині відмови у
стягненні 24987,03 грн. 3% річних, прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
касаційною скаргою, скаржник
посилається на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Сторони згідно з приписами статті 1114
Господарського процесуального кодексу
України були належним чином
повідомлені про день, час і місце
розгляду касаційної скарги, однак
відповідач не скористався
передбаченим законом правом на участь
у перегляді справи в касаційній
інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
оскаржуваних судових актів, вважає
касаційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським
судом та підтверджується матеріалами
справи, 20.12.2010 між Дочірньою компанією
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" та Дочірнім
підприємством "Кіровоградтепло"
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Центр
науково-технічних інновацій
Української нафтогазової академії"
було укладено договір про закупівлю
природного газу за державні кошти №
06/10-2552-ТЕ-18 (далі - договір).

Рішенням Господарського суду
Кіровоградської області від 28.02.2012 у
справі № 5013/2495/11, у зв'язку із
неналежним виконанням відповідачем
умов договору, стягнуто з ДП
"Кіровоградтепло" 10737809,02 грн. основного
боргу, 417476,36 грн. пені, 243720,13 грн.
інфляційних втрат, 163931,66 грн. 3 % річних
за період з 21.03.2011 по 31.10.2011 та 56460,00 грн.
судового збору.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що на виконання вказаного
рішення суду відповідач сплатив суму
основного боргу, перерахувавши
позивачу 23.10.2012 - 810140,96 грн. з
призначенням платежу "погаш. заборг. за
прир. газ зг. дог. № 06/10-2552-ТЕ-18 від 20/12/10
ст. 23 ЗУ про ДБУ на 2012 р., дог. вз. №
186/517-ГУ від 26.09.2012, ПДВ 135023,49" та 27.12.2012 -
9927668,06 грн. із призначенням платежу:
"погаш. заборг. за прир. газ спож. 2011 зг.
дог. № 06/10-2552-ТЕ-18 від 20.12.2010 ст. 23 ЗУ "Про
ДБУ на 2012 р.", дог. вз. № 567/517з-ГУ від
05.12.2012, ПДВ 1654611,34".

Місцевий господарський суд також
з'ясував, що ухвалою Господарського
суду Кіровоградської області від 14.02.2014
у справі № 5013/2495/11 визнано наказ
Господарського суду Кіровоградської
області від 21.03.2012 у справі № 5013/2495/11 про
стягнення з Дочірнього підприємства
"Кіровоградтепло" на користь ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" 10737809
грн. 02 коп. боргу, 243720 грн. 13 коп.
інфляційних втрат, 163931 грн. 66 коп. 3 %
річних, 417476 грн. 36 коп. пені, 56460 грн.
сплаченого судового збору, таким, що не
підлягає виконанню в частині стягнення
суми основного боргу в розмірі 10737809,02
грн.

Предметом позову у справі є позовні
вимоги про стягнення з відповідача
трьох процентів річних за період з
01.11.2011 року по 11.04.2014 у сумі 393099,05 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суди попередніх інстанцій виходили з
того, що наявність судового рішення про
стягнення заборгованості не припиняє
грошових зобов'язань боржника та не
виключає його відповідальності за
порушення строків розрахунків;
відповідачем погашено основний борг у
розмірі 10737809,02 грн. на підставі
постанови Кабінету Міністрів України
від 11.06.2012 № 517, договорів про
організацію взаєморозрахунків від
26.09.2012 № 186/517ГУ та від 05.12.2012 № 567/517д-ГУ,
що виключає самостійне зарахування
позивачем здійснених платежів на
погашення в першу чергу інфляційних, 3%
річних та пені.

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанції дійшли висновку
про обґрунтованість позовних вимог в
частині стягнення з відповідача
процентів річних, нарахованих на суму
основного боргу за період з 01.11.2011 по
26.12.2012 у сумі 368112,02 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині стягнення процентів річних у
сумі 24987,03 грн., які нараховані на суму
неустойки, стягнутої рішенням
Господарського суду Кіровоградської
області від 28.02.2012 у справі № 5013/2495/11,
суди попередніх інстанцій виходили з
того, що неустойка є одним із видів
забезпечення виконання основного
зобов'язання, в тому числі й грошового,
правова природа цього боргу як
штрафної санкції з прийняттям судового
рішення не змінилася, а тому відсутні
підстави для застосування до цих
спірних правовідносин сторін положень
ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України погоджується із такими
висновками судів попередніх інстанції,
з огляду на наступне.

Згідно положень частини 2 статті 1115
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу
України передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Як передбачено ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Отже, обов'язок сплатити неустойку за
невиконання зобов'язання не є
зобов'язанням в розумінні положень ч. 1
ст. 509 ЦК України, тому що неустойка є
одним із видів забезпечення виконання
основного зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 550 Цивільного
кодексу України на суму неустойки не
нараховуються проценти. Під процентами
в даному випадку слід розуміти
проценти за користування чужими
грошовими коштами, стягнення яких
передбачене ст. 536 Цивільного кодексу
України, та проценти річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, які стягуються
відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України.

Враховуючи, що правова природа
неустойки як штрафної санкції з
прийняттям судового рішення не
змінюється, неустойка у грошове
зобов'язання не перетворюється,
відсутні підстави для застосування до
таких правовідносин положень ст. 625
Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
18.02.2014 року у справі № 3-2гс14, яка в силу
положень ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України є
обов'язковою для всіх судів України.

Матеріали справи свідчать про те, що
господарськими судами першої та
апеляційної інстанції в порядку ст.ст.
43 Господарського процесуального
кодексу України всебічно, повно і
об'єктивно досліджено матеріали справи
в їх сукупності і вірно застосовано
норми процесуального та матеріального
права.

Відповідно до статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України суд
касаційної інстанції лише перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Оцінка та перевірка обставин справи і
доказів не віднесена до повноважень
касаційної інстанції.

Викладені у касаційній скарзі доводи
скаржника були предметом дослідження
судів попередніх інстанцій, їм дана
належна правова оцінка, а тому вони
відхиляються судом касаційної
інстанції як необґрунтовані та такі, що
не спростовують зроблених судами
висновків.

Твердження скаржника про порушення і
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
законодавства при прийнятті
оскаржуваних судових рішень не знайшли
свого підтвердження, у зв'язку з чим
підстав для зміни чи скасування
постанови Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.06.2014 та рішення Господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014 у
справі № 912/1235/14 колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" залишити
без задоволення.

Рішення Господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014 та
постанову Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
24.06.2014 у справі № 912/1235/14
залишити без змін.

Головуючий суддя:
Л. Іванова

судді:
Л. Гольцова

Т. Козир