номер провадження справи 20/83/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2014
Справа № 908/2552/14

За позовом Міського комунального
підприємства "Основаніє" (69095, м.
Запоріжжя, вул. Українська, 29а)

до відповідачів: 1. Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Альтернативна сонячно-вітрова
енергія" (юридична адреса: 69035, м.
Запоріжжя, вул. Правди, 50; фактична
адреса (для листування): 69118, м.
Запоріжжя, вул. Ударна, 69)

2. Приватного підприємства "ВИРА ХХІ"
(69083, м. Запоріжжя, вул. Юності, 131,
юридична адреса: 69014 м. Запоріжжя, вул.
Карпенка-Карого, буд. 47) )

про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги № 3004/14 від
30.04.2014 р.

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача - Брусняк Л.А. (дов. № 266 від
14.07.2014 р.);

Від відповідача 1 - Білан В.Л. (директор,
наказ № 1 від 04.09.2013 р.);

2 - Колесников А.В. (дов.
№137 від 05.05.2014 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання недійсним
договору про відступлення права вимоги
№ 3004/14 від 30.04.2014 р.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 22.07.2014 р.
позовну заяву прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі № 908/2552/14,
справі присвоєно номер провадження
20/83/14, справу призначено до розгляду на
31.07.2014 р. На підставі ст. 77 ГПК України
розгляд справи відкладався на 13.08.2014 р.,
у судовому засіданні 13.08.2014 р. оголошено
перерву до 02.09.2014 р.

У судовому засіданні 02.09.2014 р. справу
розглянуто, оголошено вступну та
резолютивну частину рішення.

Позивач у судовому засіданні підтримав
позовні вимоги, які мотивовано
наступним. 19.05.2014 р. позивачу надійшла
вимога-повідомлення від відповідача-1
про укладення з відповідачем-2 договору
№ 3004/14 про відступлення права вимоги,
відповідно до якого до ТОВ
«АСВ-Енергія» перейшло право вимоги
заборгованості МКП «Основаніє» перед
ПП «ВИРА ХХІ» за надані послуги в сумі
3197319,14 грн. (акти виконаних робіт по
договору № 583 від 01.04.2013 р. на технічне
обслуговування та ремонт ліфтів і
диспетчерських систем, що укладений
між МКП «Основаніє» та ПП «ВИРА ХХІ»).
Відповідно до ст.ст. 512-519 ЦК України
зміст договору відступлення прав
вимоги не може передбачати плату
(винагороду), права вимоги повинні
передаватися в тому ж об'ємі, в якому
існують, оскільки це можна розцінювати
як приховану винагороду, новий
кредитор перераховує грошові кошти
первісному кредитору тільки після
отримання їх від боржника. За
оспорюваним договором відповідач-2
відступає відповідачу-1 заборгованість
позивача в сумі 3197319,14 грн. з дисконтом
25%, внаслідок чого загальна ціна
договору складає 2397990,00 грн.
Відповідач-1 не є фінансовою установою,
яка відповідно до закону має право
здійснювати факторингові операції.
Обґрунтовуючи позов ст.ст. 203, 215, 512-519,
1077-1079 ЦК України, п.11 ст.4 Закону України
«Про фінансові послуги і державне
регулювання ринку фінансових послуг»,
просить визнати недійсним договір №
3004/14 про відступлення права вимоги від
30.04.2014 р., укладений між Приватним
підприємством «ВИРА ХХІ» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Альтернативна
сонячно-вітрова енергія».

У судовому засіданні 13.08.2014 р.
представник позивача заявив усне
клопотання про витребування у
відповідачів векселя, що повинен був
переданий за спірним договором.
Клопотання судом відхилено як
необґрунтоване, враховуючи предмет та
підставу позову.

Відповідач-1 проти позову заперечив, у
письмовому відзиві зазначив, що між
відповідачами укладено не договір
факторингу, як вважає позивач, а
договір про відступлення права вимоги
(цесія). Пунктами 2.1, 2.2 договору
визначено розмір компенсації, а не
плати (винагороди), яку відповідач-1
сплачує відповідачу-2 за передане йому
право вимоги до боржника за основним
договором. Договір про відступлення
права вимоги (цесія), укладений між
відповідачами 30.04.2014 р. № 3004/14, не є
фінансовою послугою в розумінні Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» та не є договором
факторингу, оскільки відповідач-1 не є
фінансовою установою. Предметом
спірного договору є заміна кредитора у
зобов'язанні іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги),
що передбачено ст. 512 ЦК України.
Відповідно, відсутні підстави
визнавати договір недійсним. Просить
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Відповідач-2 в письмовому відзиві
зазначив, що позовні вимоги є
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки
оспорюваним договором визначено
розмір компенсації, а не плати
(винагороди), яку новий кредитор
сплачує первісному кредитору за
передане йому право вимоги до боржника
за основним договором. Відповідач-1 не є
фінансовою установою, відповідно
договір № 3004/14 не є фінансовою послугою
та не є договором факторингу. Просить у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, зокрема,
дослідивши договір про відступлення
права вимоги № 3004/14 від 30.04.2014 р.,
оригінал якого оглядався в судовому
засіданні, та вислухавши пояснення
представників позивача та
відповідачів, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2013 р. між Міським комунальним
підприємством "Основаніє" (замовник) та
Приватним підприємством «ВИРА ХХІ»
(підрядник) було укладено договір № 583
на технічне обслуговування та ремонт
ліфтів і диспетчерських систем.
Відповідно до умов договору, зокрема,
розділу 5, в кінці поточного місяця
підрядник надає замовнику акт
виконаних робіт із зазначенням їх
вартості. Замовник підписує акт,
засвідчує підпис печаткою і у 3-дений
термін повертає два примірника акту
підряднику, у разі відсутності
заперечень щодо обсягів та вартості
виконаних робіт. Замовник здійснює
оплату за виконані роботи на підставі
підписаних сторонами актів виконаних
робіт не пізніше двадцятого числа,
наступного за звітним місяця. Дні
простою ліфтів і обладнання
диспетчерських систем із вини
підрядника через технічні
несправності відображаються в актах
виконаних робіт і не оплачуються.
Згідно з п.7.1 договір набирає чинності з
1 квітня 2013 р. і діє по 31.12.2013 р.
Додатковими угодами №1 від 24.12.2013 р., № 2
від 31.01.2014р. сторони продовжили термін
договору до 31.07.2014 р.

30.04.2014 р. між Приватним підприємством
«ВИРА ХХІ» (первісний кредитор за
договором, відповідач-2) та Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Альтернативна сонячно-вітрова
енергія» (новий кредитор за договором,
відповідач-1) укладено договір № 3004/14
про відступлення права вимоги, за
умовами якого первісний кредитор
передає, а новий кредитор приймає на
себе право вимоги, що належить
первісному кредиторові і стає
кредитором по заборгованості за
відвантажені первісним кредитором
товари та виконані роботи боржнику -
міське комунальне підприємство
«Основаніє» згідно з договором № 583 від
01.04.2013 р. на технічне обслуговування та
ремонт ліфтів і диспетчерських систем
та документам, вказаним в п. 1.2 розділу 1
цього договору (далі - основний договір)
(п. 1.1).

Згідно з п. 2.1 договору новий кредитор
одержує право (замість первісного
кредитора) вимагати від боржника
належного виконання всіх зобов'язань
за основним договором, а саме:
зобов'язань, що виникли з перелічених у
договорі (відповідно до таблиці)
первісних документів (актів виконаних
робіт). У викладеній у п.1.2 таблиці
-переліку первісних документів вказані
160 актів виконаних робіт (із
зазначенням номеру акта, дати
складання, загальної суми акту та
залишку заборгованості по кожному
акті). Також вказана загальна сума
залишку заборгованості 3 197319,14 грн.

У розділі 2 сторони встановили ціну
договору. Відповідно до п. 2.1 первісний
кредитор відступає новому кредитору
відповідно до п. 1.1 розділу 1 (згідно з
первісними документами п. 1.2 розділу 1)
договору заборгованість боржника в
сумі 3197319,14 грн. із дисконтом 25%,
внаслідок чого загальна ціна договору
складає 2397990,00 грн. Відповідно до п. 2.2 в
якості розрахунку за відступлення
права вимоги за цим договором новий
кредитор передає первісному кредитору
простий вексель серії АА № 0301339 (далі -
вексель), що складений 30.04.2014 р. новим
кредитором на користь первісного
кредитора ПП «ВИРА ХХІ» на суму 2397990,00
грн. зі строком погашення «за
пред'явленням, але не раніше 30.11.2014 р.».

Згідно з п. 3.2 первісний кредитор
зобов'язався сповістити боржника про
поступку права вимоги за цим договором
у термін до 20.05.2014 р. шляхом поштового
надсилання з повідомленням про
вручення боржнику копії цього договору
або вручення письмового повідомлення
безпосередньо боржнику з відповідною
відміткою боржника.

Пунктом 5.3 передбачено, що відступлення
вимоги згідно з цим договором не тягне
за собою ніяких змін умов основного
договору.

Відповідно до п. 5.1 договір набирає
чинності з моменту його підписання та
діє до повного виконання сторонами
своїх зобов'язань за цим договором.

Договір підписаний представниками
сторін (директорами) та скріплений
печатками сторін - юридичних осіб.

Сторонами договору № 3004/14 також
складений акт № 1 від 30.03.2014 р.,
відповідно до якого відповідачем-2 на
виконання п. 3.1 договору № 3004/14 від
30.03.2014 р. передано, а відповідачем-1
прийнято оригінали документів:
договору № 583 від 01.04.2013 р. на технічне
обслуговування та ремонт ліфтів та
диспетчерських систем з додатками,
додаткових угод до договору № 583, актів
виконаних робіт, банківських виписок.

19.05.2014 р. МКП "Основаніє" отримано
Вимогу-повідомлення №1905/1, згідно з
якою ТОВ «Альтернативна
сонячно-вітрова енергія» повідомило
про укладення 30.04.2014 р. договору №3004/14
про відступлення права вимоги та
вимагало сплатити суму заборгованості
у розмірі 3197319,14 грн. в строк до 30.05.2014 р.
(а.с.21).

У липні 2014 року Міське комунальне
підприємство "Основаніє" звернулося до
господарського суду з позовом, за яким
порушено провадження у даній справі та
просить визнати недійсним договір про
відступлення права вимоги № 3004/14 від
30.04.2014 р.

Нормативним обґрунтуванням визначено
ст.ст. 203, 215, 512-519, 1077-1079 ЦК України, п. 11
ст.4 Закону України «Про фінансові
послуги і державне регулювання ринку
фінансових послуг».

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, суд встановлює наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину (п. 2.9
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Статтею 202 Цивільного кодексу України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, якою
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначити
зміст договору на основі, зокрема,
вільного волевиявлення, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Аналогічні приписи
встановлені ст. 638 ЦК України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Проаналізувавши умови оспорюваного
договору № 3004/14 від 30.04.2014 р., судом
встановлено, що за своєю правовою
природою даний договір є договором про
відступлення права вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України
кредитор у зобов'язані може бути
змінений іншою особою внаслідок,
зокрема: передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги). Кредитор у зобов'язанні
не може бути змінений, якщо це
встановлено договором або законом.

Форма правочину щодо заміни кредитора
у зобов'язанні встановлена у ст.513 ЦК
України - правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і право чин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Згідно з ст.514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Таким чином, уступка вимоги є однією з
підстав заміни сторони у
цивільно-правовому зобов'язанні.
Уступка права вимоги за своєю правовою
природою не є самостійним правочином,
оскільки вона залежить від основного
юридичного факту, який її породжує.
Право вимоги має узгоджуватися за
загальними принципам та умовами
виконання як цивільно-правових, так і
господарських зобов'язань. Загальним
принципом слід вважати незмінність
змісту і обсягу вимоги, що передається
для боржника. Разом з тим, законом або
договором може бути встановлені інші
умови, в тому числі і щодо обсягу
вимоги.

Із спірного договору № 3004/14 від 30.04.2014
р. вбачається, що він укладений у
простій письмовій формі, як і договір
№583 на технічне обслуговування та
ремонт ліфтів і диспетчерських систем
від 01.04.2013 р. Спірний договір містить
загальну суму залишку заборгованості 3
197319,14 грн., що передається, та містить
перелік 160 актів виконаних робіт (із
зазначенням номеру акта, дати
складання, загальної суми акту та
залишку заборгованості по кожному
акті).

У силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (п. 2.10
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними»).

Згідно з ст. 129 Конституції України, ст.
4-3 ГПК України судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності.

Приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.ст.515, 516 ЦК України
заміна кредитора не допускається у
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора, зокрема у
зобов'язаннях про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю. Заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Позивачем не оспорюється і судом не
встановлено, що договір підписано
неуповноваженими особами. Основний
договір не містить заборони на заміну
кредитора без згоди боржника. Характер
зобов'язань сторін у договорі № 583 на
технічне обслуговування та ремонт
ліфтів і диспетчерських систем від
01.04.2013 р. не відноситься до зобов'язань,
нерозривно пов'язаних з особою
кредитора. Іншої, встановленої
законом, заборони щодо заміни
кредитора у зобов'язанні, позивачем не
доведено.

Таким чином, спірний договір містить
істотні умови договору відступлення
права вимоги, на які посилається Міське
комунальне підприємство "Основаніє" у
позовній заяві: 1) зобов'язання, право
вимоги по якому відступається (номер,
дата і предмет договору; 2) об'єм та
умови переходу прав до нового
кредитора по зобов'язанню; порядок і
строки повідомлення боржника про
відступлення права вимоги; перелік
документів, які первісний кредитор
зобов'язаний передати новому.
Відповідальність первісного кредитора
перед новим за недійсність переданої
йому вимоги встановлена в силу
приписів закону - ст.519 ЦК України, а
тому зазначення цієї умови у спірному
договорі не є обов'язковою, а її
відсутність не свідчить про
неукладеність чи недійсність договору.

Обґрунтовуючи позов ст.ст. 203, 215, 512-519,
1077-1079 ЦК України, п.11 ст.4 Закону України
«Про фінансові послуги і державне
регулювання ринку фінансових послуг»,
позивач зазначає, що відповідно до
витягу з ЄДРПОУ у переліку видів
діяльності ТОВ «АСВ-ЕНЕРГІЯ» відсутній
такий вид діяльності, як здійснення
фінансових операцій або надання
фінансових послуг. Отже, ТОВ
«АСВ-ЕНЕРГІЯ» , не є фінансовою
установою і, на думку позивача, не має
право здійснювати факторингові
операції, а спірний договір є договором
факторингу, оскільки передбачає
винагороду.

Поняття договору факторингу визначено
у ст.1077 ЦК України - за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором. Зобов'язання фактора за
договором факторингу може передбачати
надання клієнтові послуг, пов'язаних із
грошовою вимогою, право якої він
відступає.

Відповідно до ст. 1078 цього Кодексу
предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що
сторонами у договорі факторингу є
фактор і клієнт. Клієнтом у договорі
факторингу може бути фізична або
юридична особа, яка є суб'єктом
підприємницької діяльності. Фактором
може бути банк або інша фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право здійснювати факторингові
операції.

Таким чином, розглядаючи даний спір,
суду належить встановити право
юридичної особи - відповідача-1 на
надання послуги, визначеної спірним
договором. Зокрема, належить визначити
чи є по суті відступлення право вимоги
за спірним договором фінансовою
послугою, а договір - договором
факторингу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»
фінансова послуга - операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів. Перелік
фінансових послуг наведено у ст.4
Закону.

Статтею 5 Закону визначено, що
фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
інше не передбачено законом, фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності. Виключне право або інші
обмеження щодо надання окремих
фінансових послуг встановлюються
законами про діяльність відповідної
фінансової установи та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
ринків фінансових послуг. Можливість
та порядок надання окремих фінансових
послуг юридичними особами, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, визначаються законами та
нормативно-правовими актами державних
органів, що здійснюють регулювання
діяльності фінансових установ та
ринків фінансових послуг, виданими в
межах їх компетенції. Фінансові
установи мають право надавати послуги
з факторингу з урахуванням вимог
Цивільного кодексу України та цього
Закону. Фінансова установа, що надає
послуги з факторингу, може надавати
послуги з пов'язаного з цим ведення
обліку грошових вимог, надання поруки
за виконання боржником свого обов'язку
за грошовими вимогами постачальників
товарів (послуг) та пред'явлення до
сплати грошових вимог від імені
постачальників товарів (послуг) або від
свого імені, а також інші послуги,
спрямовані на одержання коштів від
боржника.

Фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до п. 6 Положення про
Державний реєстр фінансових установ,
затвердженого Державною комісією з
регулювання ринку фінансових послуг
України від 28.08.2003 р. № 41, юридична особа
набуває статусу фінансової установи з
дати внесення відповідного запису про
неї до Реєстру. Датою внесення
відповідного запису до Реєстру для
набуття юридичною особою статусу
фінансової установи є дата прийняття
Нацкомфінпослуг рішення про внесення
фінансової установи до Реєстру.

Відповідно до п. 2 даного Положення
фінансова установа - ліцензіат -
фінансова установа, яка може надавати
фінансову послугу тільки після
отримання відповідної ліцензії
Нацкомфінпослуг і діяльність щодо
надання такої фінансової послуги є
виключним видом діяльності фінансової
установи.

Як вбачається зі статуту ТОВ
«Альтернативна сонячно-вітрова
енергія», види діяльності, які
підлягають ліцензуванню, здійснюються
тільки після одержання ліцензій у
запровадженому законом порядку.
Фінансові послуги не є видом
діяльності відповідача.

Таким чином, ТОВ «Альтернативна
сонячно-вітрова енергія», не є
фінансовою установою в розумінні
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг» та, відповідно, не
підлягає внесенню як така до
Державного реєстру фінансових установ.

Судом досліджено спірний договір і
зроблено висновок, що, як вбачається зі
змісту договору, даний договір є
договором уступки права вимоги і
містить всі істотні умови саме для
такого договору і не є договором
факторингу. Договором встановлено
обов'язок ТОВ «Альтернативна
сонячно-вітрова енергія» передати в
розпорядження другої сторони (клієнта -
ПП «ВИРА ХХІ») вексель. Судом
встановлено, що юридичні особи -
відповідачі не є фінансовими
установами в розумінні статті 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг».

Таким чином, доводи позивача про
недійсність договору з підстав, які
заявлено, є необґрунтованими.

Крім того, вирішуючи спір, суд бере до
уваги, що оскільки чинне законодавство
не визначає кола осіб, які можуть бути
позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням правочинів (договорів)
недійсними, позивачем може бути
будь-яке підприємство, установа,
організація, чиї права та охоронювані
законом інтереси порушує цей правочин.
Однак, відповідно до ст.ст. 1, 2
Господарського процесуального кодексу
України право на звернення до
господарського суду мають
підприємства та організації за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів, а також для
прийняття передбачених цим Кодексом
заходів, направлених на попередження
правопорушень. Таким чином,
обов'язковою умовою для задоволення
позову про визнання недійсним
парвочину, крім інших підстав, є
встановлення судом порушення прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача.

Під час розгляду даної справи
господарським судом не встановлено, а
позивачем не доведено наявності
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочину, і порушення
відповідачами прав позивача
укладенням спірного договору уступки
права вимоги. Навпаки, за змістом
оспорюваного договору сторони в ньому
погодили всі істотні умови для даного
виду договору. У судовому засіданні
представник позивача пояснив, що
укладення спірного договору позбавили
позивача права заявити свої
заперечення первісному кредитору,
оскільки він має зауваження щодо
якості наданих послуг по окремих актах.
Однак, відповідно до ст.518 ЦК України
боржник має право висувати проти
вимоги нового кредитора у зобов'язанні
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
одержання письмового повідомлення про
заміну кредитора. У зв'язку з
викладеним, судом не встановлено
порушення прав позивача укладанням
спірного договору, суд вважає позовні
вимоги необґрунтованими, недоведеними,
тому у задоволенні позову з підстав,
які заявлено, відмовляється у повному
обсязі.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий збір
покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 08 вересня 2014 р.

Суддя
Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення
десятиденного строку з дати його
повного складення (дня підписання).