ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2014 р.
Справа № 914/2355/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.

при секретарі Іваночко В.В.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1, м.Львів,

до відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2, м. Львів,

про: стягнення 25 639 грн. 84 коп. суми
основної заборгованості за договором,
284 378 грн. 40 коп. неустойки та стягнення
судових витрат.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_3 - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права
та обов'язки, передбачені статтею 22 ГПК
України, зокрема, підстави відводу
судді відповідно до статті 20 ГПК
України. Заяв та клопотань про відвід
судді не подано. Представник позивача
не наполягає на фіксації судового
процесу технічними засобами.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до
Суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення 25
639 грн. 84 коп. суми основної
заборгованості за договором, 284 378 грн. 40
коп. неустойки та стягнення судових
витрат.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 04.07.2014 року
порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 15.07.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку в
порядку, передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженою наказом ДСАУ від
20.02.2013 року №28 (докази в матеріалах
справи).

Розгляд справи неодноразово
відкладався з підстав, викладених в
відповідних ухвалах суду у справі.

04.09.2014 року представником позивача
подано клопотання (вх. №37776/14), у якому
просить суд долучити до матеріалів
справи документи згідно переліку.

Представник позивача в судове
засідання 09.09.2014 року з'явився, подав
клопотання (вх. №38264/14), у якому просить
суд долучити до матеріалів справи
квитанцію про сплату судового збору,
позовні вимоги підтримав повністю з
підстав, викладених у позовній заяві
надав усні пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві та заяві
про зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в судові
засідання неодноразово не являвся,
відзиву на позовну заяву не подав, хоча
належним чином був повідомлений про
дату та час судових засідань (докази в
матеріалах справи). Із причин неявки
відповідача та/або його повноважного
представника розгляд справи
неодноразово відкладався.

09.09.2014 року через канцелярію суду від
представника відповідача надійшло
клопотання (вх. №38240/14) про відкладення
розгляду справи.

Вказане клопотання судом відхилене із
мотивів неодноразового належного
повідомлення відповідача про час та
дату судових засідань, завершення
передбачених статтею 69 ГПК України
процесуальних строків розгляду справи,
а також подання представником
відповідача на підтвердження своїх
повноважень неналежно оформленої
довіреності на право представництва
інтересів відповідача в судовому
засіданні.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Відповідач не скористувався своїм
правом подання відзиву на позовну
заяву та надання доказів в порядку
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а пункт 4
частини 3 статті 129 Конституції України
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом створені належні
умови для надання сторонами доказів в
обґрунтування своєї правової позиції.

Враховуючи достатність, належність і
допустимість поданих позивачем
доказів, належним чином повідомлення
судом відповідача про дату і час
судового засідання, неявку
повноважного представника відповідача
та неподання ним відзиву на позовну
заяву справа розглядається в порядку
статті 75 ГПК України, - за наявними в ній
матеріалами.

В ході розгляду справи встановлено.

Позивач: Суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1 є
суб'єктом підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, їй
присвоєно ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: 79040,
АДРЕСА_1 (докази в матеріалах справи).

Відповідач: Суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_2 є
суб'єктом підприємницької діяльності
без створення юридичної особи, їй
присвоєно ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: 79031,
АДРЕСА_2, що підтверджується долученим
до матеріалів справи Витягом з ЄДРЮО та
ФОП від 01.09.2014 року №19221196 (докази в
матеріалах справи).

15 вересня 2011 року Суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 (надалі - позивач,
орендодавець), яка діє на підставі
Реєстраційного посвідчення від 10.11.1998
року серії КММ №006183 та Договору про
сумісну діяльність від 03.09.2011 року №27/08
та Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_2 (надалі -
відповідач, орендар) укладено договір
оренди №7 (надалі - договір), за умовами
якого орендодавець зобов'язується
передати в оренду орендарю, а орендар, в
свою чергу, зобов'язується прийняти в
тимчасове платне користування
приміщення загальною площею 100 (сто) кв.
м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3
(за договором - приміщення).

Зазначений договір укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін за
договором, їх підписи засвідчено
печатками юридичних осіб - сторін
договору, що відповідає вимогам статті
207 Цивільного кодексу України (далі за
текстом - ЦК України), в силу статті 204 ЦК
України, є правомірним правочином.

За своєю правовою природою, основними
та другорядними (не основними)
ознаками, які визначені нормами
чинного цивільно-господарського
законодавства, зазначений договір є
договором найму (оренди).

Зазначений договір оренди укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін за
договором, їх підписи засвідчено
печатками юридичних осіб - сторін
договору, що відповідає вимогам статті
207 Цивільного кодексу України (далі за
текстом - ЦК України), в силу статті 204 ЦК
України, є правомірним правочином.

Статтею 283 Господарського кодексу
України (далі за текстом - ГК України)
визначено, що за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на певний
строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у
користування за договором оренди
передається індивідуально визначене
майно виробничо-технічного
призначення (або цілісний майновий
комплекс), що не втрачає у процесі
використання своєї споживчої якості
(неспоживна річ).

Згідно приписів частини 3 статті 283 ГК
України, об'єктом оренди, зокрема, може
бути інше окреме індивідуально
визначене майно виробничо-технічного
призначення, що належить суб'єктам
господарювання.

Статтею 759 ЦК України, передбачено, що
за договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

У статті 760 ЦК України наведено предмет
договору найму.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм
чинного законодавства України, за
основними ознаками визначення
договору, зазначений договір є
договором оренди майна у сфері
господарювання.

Відповідно до пункту 2.1 договору,
передача приміщення в оренду
здійснюється в присутності
представників сторін і оформляється
Актом прийому - передачі приміщення, що
підписується сторонами.

Відповідно до пункту 3.1 договору, строк
оренди становить з 15 вересня 2011 року по
15 жовтня 2012 року. Таким чином, строк
оренди за договором становить 13
місяців.

15.09.2011 року за актом прийомки - передачі
майна орендодавець передав, а орендар
прийняв у тимчасове платне
користування за договором приміщення
загальною площею 100,00 кв. м. Вказаний акт
підписано повноважними представниками
сторін за договором (належним чином
завірена копія в матеріалах справи).

01 травня 2012 року між сторонами укладено
договір про внесення змін та доповнень
до договору оренди від 15.09.2011року №7,
згідно якого позивач додатково надавав
в оренду відповідачу приміщення площею
25 кв. м. (разом - 125 кв. м.), а орендна плата
встановлювалась у гривнях у сумі, яка
еквівалентна 540,00 доларам США за
офіційним курсом НБУ станом на день
проведення оплати. Інші положення
договору було залишено сторонами без
змін.

Вказаний додаток до договору укладено
у письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін за
договором, їх підписи засвідчено
печатками юридичних осіб - сторін
договору.

01.05.2012 року за Актом приймання-передачі
майна орендодавець передав, а орендар
прийняв у тимчасове платне
користування за договором приміщення
загальною площею 25,00 кв. м. Вказаний акт
підписано повноважними представниками
сторін за договором (належним чином
завірена копія в матеріалах справи).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що
загальна сума місячної орендної плати
за договором становить грошову суму у
гривнях, яка еквівалентна 500 доларам
США згідно офіційного курсу НБУ станом
на день проведення оплати (у редакції
від 01.05.2012 року - у сумі, що еквівалентна
540 доларам США). Платежі сплачуються в
безготівковому порядку не пізніше 20
числа місяця, що передує місяцю, за який
вноситься орендна плата.

Позивач свої зобов'язання за договором
оренди виконав належним чином, Актами
приймання-передачі від 15.09.2011 року та
від 01.05.2012 року передав відповідачу
приміщення загальною площею 125 м. кв.

Відповідач взятих на себе договірних
зобов'язань зі сплати орендної плати у
повному обсязі та в передбаченому
договором порядку не виконав, орендної
плати за шість місяців оренди не
сплатив, а за один місяць - сплатив лише
частково, внаслідок чого утворилась
заборгованість із сплати орендної
плати в розмірі 25 639 грн. 84 коп.
(розрахунок суми заборгованості в
матеріалах справи).

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно приписів частини першої статті
762 ЦК України за користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Приписами статті 286 ГК України
встановлено, що орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності.

Статтею 173 ГК України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що
господарські зобов'язання можуть
виникати: безпосередньо із закону або
іншого нормативно-правового акта, що
регулює господарську діяльність; з
акту управління господарською
діяльністю; з господарського договору
та інших угод, передба чених законом, а
також з угод, не передбачених зако ном,
але таких, які йому не суперечать;
внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту
або суб'єктом господарювання,
придбання або збереження майна
суб'єкта або суб'єктом господарювання
за рахунок ін шої особи без достатніх
на те підстав; у результаті створення
об'єктів інтелектуальної вла сності та
інших дій суб'єктів, а також внаслідок
подій, з якими закон пов'язує настання
правових наслідків у сфері
господарювання.

В даному випадку господарське
зобов'язання виникло з Договору оренди
від 15.09.2011 року №7, що відповідає
вимогам частини 1 статті 174 ГК України.

Статтею 175 ГК України визначено, що
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до пункту 3.1 договору, строк
оренди становить з 15 вересня 2011 року по
15 жовтня 2012 року. Таким чином, строк
оренди за договором становить 13
місяців.

Окрім того, судом встановлено, що
Договір оренди від 15.09.2011 року №7
доповнено після розділу 14. «Адреси,
реквізити і підписи сторін» пунктом 3.2.
наступного змісту: «P.S, Термін дії
договору 10 (десять) років з подальшим
продовженням оренди. З доповненням
згідні: СПД ОСОБА_1 (підпис); СПД ОСОБА_2
(підпис)».

Відповідно до приписів частин першої
та другої статті 793 ЦК України договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини)
укладається у письмовій формі. Договір
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) строком на
три роки і більше підлягає
нотаріальному посвідченню.

Частинами першою та четвертою статті 203
ЦК України визначено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом.

Частиною першою статті 216 ЦК України
встановлено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та, в
разі задоволення позовних вимог,
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Приписами пункту 1 частини першої
статті 83 ГПК України встановлено, що у
випадку, якщо у вирішенні спору буде
встановлено, що зміст договору
суперечить чинному законодавству, то
господарський суд повинен за власною
ініціативою визнати цей договір
недійсним повністю або у певній
частині. Про обов'язок господарського
суду за власною ініціативою визнати
договір недійсним повністю або у
певній частині при встановленні
невідповідності змісту договору
чинному законодавству наголошено і в
пункті 7 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 14.07.2004
року №01-8/1270 «Про деякі питання,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів».

Відсутність в матеріалах справи заяви
сторін про визнання пункту 3.2. договору
недійсним в порядку, передбаченому
пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК
України не обумовлює право суду
визнати недійсним договір чи його
частину необхідністю отримання заяви
чи клопотання сторони про це.
Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Львівського апеляційного
господарського суду від 25.03.2014 року у
справі №914/2472/13.

Відтак, суд дійшов до висновку про
необхідність визнання недійсним в
порядку пункту 1 частини першої статті
83 ГПК України пункту 3.2. договору «P.S,
Термін дії договору 10 (десять) років з
подальшим продовженням оренди. З
доповненням згідні: СПД ОСОБА_1 (підпис);
СПД ОСОБА_2 (підпис)» у зв'язку із
невідповідністю вказаного пункту
договору вимогам статті 793 ЦК України.

Окрім стягнення суми основної
заборгованості позивач просить суд
стягнути з відповідача на користь
позивача 284 378 грн. 40 коп. неустойки,
нарахованої у відповідності до статті
785 ЦК України за період з жовтня 2012 року
по травень 2014 року (розрахунок суми
неустойки в матеріалах справи).

Статтею 217 ГК України передбачено, що
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
не сприятливі економічні та/або
правові наслідки.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що у
сфері господарювання застосовуються
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Стаття 218 ГК України передбачає, що
підставою господарсько-правової
відповідальнос ті учасника
господарських відносин є вчинене ним
пра вопорушення у сфері
господарювання, частиною 2 зазначеної
статті встановлено, що учасник
господарських відносин відповідає за
не виконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення госпо
дарської діяльності, якщо не доведе, що
ним вжито усіх залежних від нього
заходів для недопущення господар
ського правопорушення. У разі якщо інше
не передба чено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе госпо
дарсько-правову відповідальність, якщо
не доведе, що належне виконання
зобов'язання виявилося неможли вим
внаслідок дії непереборної сили, тобто
надзвичайних і невідворотних обставин
за даних умов здійснення господарської
діяльності.

Статтею 219 ГК України визначено, що за
невиконання або неналежне виконання
госпо дарських зобов'язань чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності
правопорушник відповідає на лежним
йому на праві власності або
закріпленим за ним на праві
господарського відання чи
оперативного упра вління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодек сом та
іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Пунктом 2.6 договору встановлено, що у
випадку припинення договору орендар
зобов'язаний протягом 20 календарних
днів повернути орендодавцю приміщення
у стані не гіршому, ніж на час передачі
його в оренду з урахуванням
нормального зносу, а орендодавець, в
свою чергу, повинен прийняти
приміщення по Акту приймання-передачі
приміщення. Приміщення вважається
поверненим орендодавцю з моменту
підписання Акту прийому-передачі
приміщення.

Відповідно до положень частини другої
статті 785 Цивільного кодексу України,
якщо наймач не виконує обов'язку щодо
повернення речі, наймодавець має право
вимагати від наймача сплати неустойки
у розмірі подвійної плати за
користування річчю за час
прострочення.

Пунктом 5.4 Постанови пленуму Вищого
Господарського суду України від 29.05.2013
№12 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» встановлено, що
застосовуючи приписи статті 785 ЦК
України у розгляді справ зі спорів про
стягнення неустойки за прострочення
виконання зобов'язань з повернення
об'єкта оренди, господарським судам
слід звертати увагу на те, що неустойка,
стягнення якої передбачено частиною
другою статті 785 ЦК України, є
самостійною майновою відповідальністю
у сфері орендних правовідносин і
визначається як подвійна плата за
користування річчю за час
прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з
неустойкою (штрафом, пенею),
передбаченою пунктом 1 частини другої
статті 258 ЦК України, оскільки, на
відміну від приписів статті 549 ЦК
України, її обчислення не здійснюється
у відсотках від суми невиконання або
неналежного виконання зобов'язання
(штраф), а також у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (пеня). Таким
чином, застосування до відповідних
позовів спеціальної позовної давності,
передбаченої пунктом 1 частини другої
статті 258 ЦК України, є неправильним.

В Постанові судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України від 19.08.2014 року вказано, що для
застосування наслідків, передбачених
частиною другою статті 785 ЦК України
необхідно встановити обставини, за
яких орендар мав можливість передати
майно, що було предметом оренди, але
умисно цього обов'язку не виконав.

Як підтверджується матеріалами справи
позивачем на адресу відповідача
надсилались ряд вимог щодо повернення
об'єкту оренди, зокрема, вимога про
повернення об'єкту оренди від 01.10.2012
року, повторна вимога про повернення
об'єкту оренди від 31.10.2012 року (належним
чином завірені копії вимог та доказів
їх надсилання на адресу відповідача в
матеріалах справи).

Відтак, позивачем вжито належних
заходів для повернення майна, що було
предметом оренди, однак відповідач
умисно ухилявся від виконання взятих
на себе договірних зобов'язань з
повернення орендованого майна у
зв'язку із закінченням строку дії
договору.

Відповідно до пункту 4.1. договору
загальна сума місячної орендної плати
за договором становить грошову суму у
гривнях, яка еквівалентна 500 доларам
США згідно офіційного курсу НБУ станом
на день проведення оплати (у редакції
від 01.05.2012 року - у сумі, що еквівалентна
540 доларам США). Платежі сплачуються в
безготівковому порядку не пізніше 20
числа місяця, що передує місяцю, за який
вноситься орендна плата.

Пунктом 2.6 договору встановлено, що у
випадку припинення договору орендар
зобов'язаний протягом 20 календарних
днів повернути орендодавцю приміщення
у стані не гіршому, ніж на час передачі
його в оренду з урахуванням
нормального зносу, а орендодавець, в
свою чергу, повинен прийняти
приміщення по Акту приймання-передачі
приміщення. Приміщення вважається
поверненим орендодавцю з моменту
підписання Акту прийому-передачі
приміщення.

Актом від 31.10.2013 року, складеним
представниками позивача, встановлено
вилучення об'єкту оренди у відповідача
та прийняття позивачем на зберігання
речей відповідача, які знаходились в
приміщенні. Вказаний Акт скеровано на
адресу відповідача супровідним листом
від 12.11.2013 року б/н (належним чином
завірена копія акту та супровідного
листа в матеріалах справи).

Таким чином, актом від 31.10.2013 року
позивач фактично повернув у своє
користування та володіння приміщення
за договором.

В судовому засіданні 09.09.2014 року
перераховано розмір неустойки, яку
слід стягнути з відповідача на користь
позивача за період з 05.11.2012 року по
31.10.2013 року і вона складає:

листопад 2012 року (05.11.2012 року по 30.11.2012
року): 540 х 2 х 7,9930 / 25 х 30 = 5 179 грн. 46 коп.

грудень 2012 року - жовтень 2013 року: 540 х
7,9930 х 2 х 11 = 94 956 грн. 84 коп.

Таким чином, сума неустойки, яку слід
стягнути з відповідача на користь
позивача за період з 05.11.2012 року по
31.10.2013 року, складає 5179, 46 + 94 956, 84 = 100 136
грн. 36 коп.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку, якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані докази,
оцінив їх в сукупності та прийшов до
висновку, що позовні вимоги є
документально та нормативно
обґрунтованими, відповідачем не
спростованими, підлягають до
задоволення частково.

Судові витрати у справі покласти на
сторони пропорційно до задоволених
позовних вимог відповідно до статті 49
ГПК України та стягнути їх з
відповідача на користь позивача,
оскільки спір виник внаслідок
неправомірного ухилення відповідача
від взятих на себе договірних
зобов'язань зі сплати орендної плати за
договором та повернення позивачу
орендованого за договором майна у
зв'язку із закінченням строку дії
договору оренди.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 21, 22, 32 - 34, 43, 44, 49, 75, 77,
82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати недійсним в порядку
пункту 1 частини першої статті 83 ГПК
України пункту 3.2. Договору оренди від
15.09.2011 року №7 «P.S, Термін дії договору 10
(десять) років з подальшим продовженням
оренди. З доповненням згідні: СПД
ОСОБА_1 (підпис); СПД ОСОБА_2 (підпис)»

3. Стягнути з боржника: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 (79031, АДРЕСА_2;
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на
користь стягувача: Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_1 (79040, АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 25 639 грн.
84 коп. суми основної заборгованості за
договором, 100 136 грн. 36 коп. неустойки та 2
515 грн. 52 коп. судового збору.

4. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

5. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

09.09.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 15.09.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.