м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14549/14 26.08.14

За позовом приватного
акціонерного товариства "Автомобільна
група "ВІПОС"

до публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк"

про визнання кредитного
договору недійсним

Суддя Удалова О.Г.

Представники сторін:

від позивача Боліщук Р.А. (за
дов.)

від відповідача не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство
"Автомобільна група "ВІПОС" звернулося
до господарського суду міста Києва з
позовом до публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк" про визнання
кредитного договору № 17 від 07.12.2010 р.
недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
при укладенні спірного договору
сторони не погодили усі істотні умови
договору, а саме, не передбачили
відповідальність відповідача, у
зв'язку з чим позивач просить визнати
останній недійсним.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 18.07.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/14549/14 та
призначено її до розгляду на 07.08.2014 р.

07.08.2014 р. через канцелярію суду
від відповідача надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи.

Представники сторін у судове
засідання не з'явились, вимог ухвали
суду не виконали, про час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

Суд задовольнив клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 07.08.2014 р. розгляд справи
було відкладено на 26.08.2014 р. на підставі
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України.

У судовому засіданні 26.08.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав.

У вказане судове засідання представник
відповідача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, вимог ухвал
суду не виконав, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе
на підставі ст. 75 ГПК України
розглянути справу за відсутності
позивача та відповідача за наявними
матеріалами.

Розглянувши надані документи та
матеріали, з'ясувавши обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши в сукупності
докази, які мають значення для розгляду
справи та вирішення спору по суті, суд
встановив:

07.12.2010 р. між публічним акціонерним
товариством "ВТБ Банк" (далі -
Банк/кредитор) та закритим акціонерним
товариством "Автомобільна група "ВІПОС"
(правонаступником якого є позивач)
(далі - позичальник) був укладений
кредитний договір № 17 (далі - кредитний
договір).

Відповідно п. 1.1 кредитного договору
банк на умовах цього договору
зобов'язується надати позичальнику
кредит в сумі 31 600 000,00 грн., а
позичальник зобов'язується прийняти,
належним чином використати та
повернути банку кредит не пізніше 06.12.
2013 р., а також сплатити плату за кредит
та виконати інші зобов'язання у повному
обсязі на умовах та в строки, визначені
даним договором.

Відповідно до п. 9.4 кредитного договору,
останній набирає чинності з дати його
укладання та діє до остаточного
виконання сторонами прийнятих на себе
зобов'язань у повному обсязі.

У подальшому до кредитного договору
були внесені зміни та доповнення
шляхом укладення десяти додаткових
угод, відповідно до яких змінювався
строк повернення кредиту та процентів,
а також процентна ставка за
користування кредитом.

Позивач, звертаючись до суду з даним
позовом, просив визнати вказаний
кредитний договір недійсним у зв'язку з
тим, що він не містить істотної умови -
відповідальності кредитора.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Згідно з ч. 2
вказаної статті, до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення Цивільного кодексу України
щодо позики.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Стаття 203 Цивільного кодексу України
встановлює загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтями 627, 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договору даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Між тим, відповідно до частини 8 статті
181 ГК України у разі якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних умов
господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся).

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Отже, істотними умовами кредитного
договору як господарського договору,
відповідно до закону, є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

З урахуванням викладеного, істотними
умовам кредитного договору, як
господарського, відповідно до закону є
умови про предмет, ціну, строк його дії,
а також усі інші умови щодо яких за
заявою хоча б однією із сторін має бути
досягнуто згоди (дана правова позиція
викладена у постанові Верховного Суду
України від 05.02.2008 у справі № 22/268).

Судом встановлено, що сторони,
укладаючи кредитний договір № 17 від
07.12.2010 р. погодили суму кредиту, строк
повернення кредитних коштів, строк дії
договору, розмір процентів та порядок
їх сплати. Жодних заперечень щодо умов
кредитного договору при його укладенні
зі сторони позивача не було.

Таким чином, підписавши кредитний
договір, позичальник погодився з усіма
його умовами, зобов'язався своєчасно
повернути одержаний кредит, сплатити
нараховані проценти, тощо, на умовах,
встановлених кредитним договором та є
обізнаним щодо наслідків порушення
своїх зобов'язань.

Позивач вважає, що кредитний договір
підлягає визнанню недійсним на
підставі частин 1 статті 203 Цивільного
кодексу України, оскільки у кредитному
договорі не містяться положення щодо
відповідальності відповідача за
невиконання або неналежне виконання
умов цього договору.

Проте, відсутність у Кредитному
договорі вказаних положень не може
бути підставою для визнання цього
договору недійсним.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору (як дво-
або багатостороннього правочину)
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Отже, виходячи з наведеного вище, у
зміст договору, крім погоджених
сторонами умов, входять і ті положення
(умови), які приймаються ними як
обов'язкові в силу чинного цивільного
законодавства. Тобто в договорі немає
потреби дублювати положення, які є
загальними для даного виду договору і
передбачені у відповідних нормативних
актах, оскільки сторони повинні
керуватися ними незалежно від того,
включені вони в договір чи ні.

Крім того, при прийнятті рішення судом
також враховано, що відповідно до абз. 2
п. 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», за загальним правилом не є
підставою для визнання недійсним
відсутність у договорі істотних умов.
Крім того, у п. 2.6. вказаної постанови
зазначається, що сама лише відсутність
у договорі тієї чи іншої істотної умови
(умов) може свідчити про його
неукладення, а не про недійсність (якщо
інше прямо не передбачено законом,
як-от частиною другою статті 15 Закону
України "Про оренду землі"). При цьому
позовна вимога про визнання правочину
неукладеним не відповідає
передбаченим законом способам захисту
цивільних прав та охоронюваних законом
інтересів, і тому в задоволенні
відповідної вимоги має бути
відмовлено; в такому разі можуть
заявлятися вимоги, передбачені главою
83 ЦК України.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на
безпідставність заявлених позовних
вимог, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК
України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 05.09.2014
р.

Суддя
О.Г. Удалова