ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2014 року Справа №
912/1233/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів: головуючого судді Чус О.В. -
(доповідача),

суддів: Березкіної О.В., Дарміна М.О. (
зміна складу колегії відбулася на
підставі розпорядження секретаря
судової палати Кузнецової І.Л. від 29.08.14
року)

Секретар судового засідання Однорог
О.В.

Представники сторін у судове засідання
не з'явилися, про час та місце судового
засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу
дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України", м. Київ на рішення
господарського суду Кіровоградської
області від 20.05.2014р. у справі №912/1233/14

за позовом: дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до: комунального підприємства
"Теплоенергетик", м.Кіровоград

про стягнення 180270,37 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014р. у
справі №912/1233/14 (суддя Кабакової В.Г.)
позов задоволено частково. Стягнуто з
комунального підприємства
"Теплоенергетик", м. Кіровоград, на
користь дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ,
161088,08 грн. 3% річних, а також 3221,76 грн.
судового збору. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Рішення господарського суду
обґрунтовано тим, що, визначаючи
правову природу грошового
зобов'язання, необхідно, перш за все
виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України.
В той же час, штраф - це один із видів
забезпечення виконання зобов'язання
(ст. ст. 546, 549 ЦК України). Відповідно до
приписів ч. 1 ст. 230 ГК України, штраф
носить допоміжний (акцесорний) до
основного зобов'язання характер. А
отже, позивачем правомірно нараховано
3% річних на суму основного боргу та
безпідставно нараховано 3% річних на
суму пені.

Не погодившись з оскарженим рішенням,
позивач звернувся до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у стягненні 19 182, 29 грн.
річних, прийняти нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Скаржник в апеляційній скарзі
зазначає, що судом першої інстанції
рішення прийняте з порушенням норм
матеріального права, при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи. Скаржник вважає, якщо
сторонами спору правочин щодо сплати
неустойки вчинено у письмовій формі, у
разі порушення строків розрахунків
стосовно основного зобов'язання
виникає зобов'язання, в якому одна
сторона повинна сплатити гроші іншій
стороні у вигляді неустойки, а інша
сторона (кредитор) має право вимагати
сплати неустойки. Сплата неустойки в
такому разі є зобов'язанням в
розумінні ч.1 ст.509 ЦК України. Якщо
предметом неустойки є грошова сума,
правовідношення щодо сплати неустойки
є грошовим зобов'язанням.

Комунальне підприємство
"Теплоенергетик" у відзиві на
апеляційну скаргу просить суд залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
рішення господарського суду - без змін.
Відповідач зазначає, що відсутні
підстави для застосування положень ст..
625 ЦК України, оскільки правова природа
боргу як штрафної санкції з прийняттям
рішення не змінилася, штраф у грошове
зобов'язання не перетворився.

Представники сторін у судове засідання
не з'явилися, про час та місце судового
засідання повідомлені належним чином.

Від відповідача надійшло
клопотання щодо розгляду справи без
участі його представника.

Враховуючи те, що наявні у справі
докази дозволяють розглянути скаргу по
суті, колегія суддів вважає за можливе
розглянути спір за відсутністю
представників сторін.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
матеріали справи та перевіривши
відповідність оскаржуваного рішення
нормам діючого законодавства, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції не підлягає скасуванню, а
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.12.2010 року між ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" та КП
"Теплоенергетик" було укладено договір
про закупівлю природного газу за
державні кошти №06/10-2549ТЕ-18.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 21.05.2012р. у
справі 5013/438/12 за позовом ДК "Газ
України" до КП "Теплоенергетик" про
стягнення 9446051,18 грн. встановлено факт
прострочення відповідача у зв'язку з
неналежним виконанням умов договору
№06/10-2549ТЕ-18 від 20.12.2010 та стягнуто з
останнього 8403721,15 грн. основного боргу,
647943,71 грн. пені, 123004,33 грн. інфляційних
втрат, 271381,99 грн. 3 % річних (нарахованих
за період з 21.02.2011 року по 27.04.2012 року) та
64380,00 грн. судового збору.

Рішення не оскаржено, набрало законної
сили 05.06.2012р..

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме виписок з рахунку за 23.10.2012р.,
відповідачем перераховано позивачу
538592,03 грн. з призначенням платежу
"погаш. заборг. за прир. газ дог. 20.12.10р. №
06/10-2549-ТЕ-18 ст. 23 ЗУ "Про ДБУ на 2012р.", дог.
26.09.12 № 185/517-ГУ в т.ч. ПДВ - 89765, 34 грн.", а
також за 21.12.2012р. - 7865129,12 грн. із
призначенням платежу: "погаш. заборг. за
прир. газ за 2011р. дог. 20.12.10р. № 06/10-2549-ТЕ-18
ст. 23 ЗУ "Про ДБУ на 2012р.", дог. 07.12.12р.
№835/517з - ГУ в т.ч. ПДВ - 1310854,85г" (а.с. 44, 45).
Також згідно платіжного доручення від
15.05.2013 № U610235 через Головне управління
юстиції у Кіровоградській області
сплачено позивачу - 496601,93 грн. з
призначенням платежу: "борг стяг. з КП
"Теплоенергетик" зг. наказу 5013/438/12 від
11.06.12 госп. суду Кіровог. обл КЕКВ 0000"
(проведено банком 31.05.2013); згідно
платіжного доручення від 20.06.2013 № U745552
через Головне управління юстиції у
Кіровоградській області сплачено
позивачу - 610108,10 грн. з призначенням
платежу: "борг стяг. з КП
"Теплоенергетик" зг. наказу 5013/438/12 від
11.06.12 госп. суду Кіровог. Обл.. КЕКВ 0000"
(проведено банком 09.07.2013) (а.с.46,47).

Отже відповідачем заборгованість була
погашена у повному обсязі, сплачено на
користь позивача - 9510431,18 грн.

Позивач звернувся до господарського
суду з позовом про стягнення з
відповідача 3% річних, нарахованих на
суму основного боргу 8403721,15 грн. за
період з 28.04.2012 року по 20.12.2012 року та на
суму пені 647943,71 грн. за період з 06.06.2012
року по 09.07.2013 року в загальній сумі
180270,37 грн., з посиланням на положення
ст.. 625 ЦК України та п.7.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань".

За умовами ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, ч. 1 ст. 530
Цивільного кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України,
цивільні та господарські зобов'язання
мають бути виконані належним чином і у
встановлений договором строк, а
одностороння відмова від виконання
зобов'язань не допускається, крім
випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

А згідно статті 599 ЦК України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

У відповідності із ч. 1 ст. 216
Господарського кодексу України,
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

З огляду на положення ч. 1 ст. 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно вимог ст.. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь прострочений час, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Тобто, наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Відповідно до п. 7.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №14
від 17.12.2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", саме лише
прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому законом порядку, не
припиняє зобов'язальних відносин
сторін і не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про
стягнення з боржника коштів фактично
не виконано, кредитор вправі вимагати
стягнення з нього в судовому порядку
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних аж до повного
виконання грошового зобов'язання.

У разі коли судовим рішенням з боржника
стягнуто суму неустойки (штрафу, пені),
то правова природа відповідної
заборгованості саме як неустойки у
зв'язку з прийняттям такого рішення
залишається незмінною, і тому на неї в
силу припису частини другої статті 550
ЦК України проценти не нараховуються,
інфляційні ж нарахування та
нарахування трьох процентів річних на
цю заборгованість можуть
здійснюватися на загальних підставах
відповідно до частини другої статті 625
названого Кодексу з дня, наступного за
днем набрання законної сили
відповідним судовим рішенням.

Проте, визначаючи правову природу
грошового зобов'язання, необхідно, перш
за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК
України, відповідно до яких
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В той же час, штраф - це один із видів
забезпечення виконання зобов'язання
(ст. ст. 546, 549 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ГК
України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Отже, штраф носить допоміжний
(акцесорний) до основного зобов'язання
характер.

З урахуванням вищевикладеного та
правової позиції Верховного Суду
України, викладеної у справі № 3-2гс14,
колегія суддів погоджується з
висновком господарського суду щодо
правомірності нарахування позивачем 3%
річних на суму основного боргу та
безпідставності нарахування 3% річних
на суму пені.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

На підставі вірно проведених
розрахунків, суд першої інстанції
дійшов правильних висновків, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, а саме на суму 161088,08 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правомірно визнав безпідставність
нарахування 3% річних на суму пені, а
тому доводи скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, судова колегія
вважає необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються наявними у справі
матеріалами і не відповідають вимогам
діючого законодавства, що регулює дані
правовідносини. Суд вважає, що
оскаржуване судове рішення слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Кіровоградської області від 20.05.2014р. у
справі №912/1233/14 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції
може бути оскаржено у касаційному
порядку до Вищого господарського суду
України.

Повний текст постанови складено 03.09.2014
року.

Головуючий суддя
О.В. Чус

Суддя
М.О. Дармін

Суддя
О.В. Березкіна