номер провадження справи 19/67/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2014
Справа № 908/2330/14

За позовом Приватного підприємства
«Агрофірма «Семенівка» (72355, Запорізька
область, с. Семенівка, вул.
Першотравнева, 62)

до Приватного підприємства
«Молокозавод - ОЛКОМ» (72316, Запорізька
область, м. Мелітополь, вул.
Дзержинського, 289-А)

про визнання недійсним договору

Суддя Давиденко І.В.

Представники:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Нечипоренко Л.О. -
представник за довіреністю № б/н від
01.07.14.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду Запорізької
області звернулось Приватне
підприємство «Агрофірма «Семенівка» з
позовною заявою до Приватного
підприємства «Молокозавод - ОЛКОМ» про
визнання недійсним Договору зворотної
фінансової допомоги № 29 від 07.08.13.,
укладеного між позивачем та
відповідачем.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
зв'язку з тим, що відповідач не
включений до реєстру фінансових
установ, не набув відповідно до
законодавства України статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, Договір зворотної фінансової
допомоги підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 07.07.14. порушено
провадження у справі № 908/2330/14,
присвоєно справі номер провадження
19/67/14, розгляд справи призначено на
22.07.14. о 11-40.

В судове засідання 22.07.14. представник
позивача не з'явився, вимоги ухвали
суду від 07.07.14. про порушення
провадження у справі № 908/2330/14 не
виконав, але через канцелярію
господарського суду Запорізької
області позивачем подано клопотання
про здійснення розгляду справи за
відсутністю представника Приватного
підприємства «Агрофірма «Семенівка».

Представником відповідача через
канцелярію господарського суду
Запорізької області подано письмовий
відзив на позовну заяву, відповідно до
якого Приватне підприємство
«Молокозавод - ОЛКОМ» проти позову
заперечує та зазначає, що оскільки
Договір зворотної фінансової допомоги
№ 29 від 07.08.13. за своїм змістом є
безпроцентним, відсутні підстави щодо
визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду
Запорізької області від 22.07.14.,
відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи № 908/2330/14 відкладено на
04.09.14. о 10-10.

Представник позивача в судове
засідання 04.09.14. повторно не з'явився,
вимоги ухвали суду від 22.07.14. не виконав,
про поважні причини неявки суд не
повідомив, про час і місце судового
засідання був повідомлений належним
чином.

Представник відповідача в судовому
засіданні 04.09.14. заперечив проти
задоволення позову, просив суд в позові
Приватного підприємства «Агрофірма
«Семенівка» відмовити повністю.

Відповідно до п.п. 3.9.1 та 3.9.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» № 18 від 26.12.11., в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Позивач є належним чином повідомленим
про час і місце розгляду справи і його
неявка не перешкоджала вирішенню
даного спору.

За таких обставин, суд визнав за
можливе розглянути справу по суті за
наявними в ній матеріалами, яких
достатньо для вирішення спору по суті,
за відсутністю позивача.

За результатами дослідження доказів,
наявних в матеріалах справи, суд у
нарадчій кімнаті, у відповідності до
ст.ст. 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
ухвалив рішення у справі № 908/2330/14.

Розглянувши подані матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

07.08.13. між Приватним підприємством
«Молокозавод - ОЛКОМ» (далі - Сторона 1)
та Приватним підприємством «Агрофірма
«Семенівка» (далі - Сторона 2) був
укладений Договір зворотної
фінансової допомоги № 29 (далі -
Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору визначено,
що Сторона 1 зобов'язується надати
Стороні 2 зворотну фінансову допомогу в
розмірі, встановленому п. 2.1 даного
Договору, а Сторона 2 зобов'язується
повернути Стороні 1 отриману фінансову
допомогу у повному розмірі і в строк,
встановлений у п. 5.1 даного Договору.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що
розмір фінансової допомоги складає
164000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2 Договору
передбачено, що фінансова допомога є
зворотною та безпроцентною. Проценти
по даному договору не нараховуються та
не сплачуються.

Згідно з п. 3.1 Договору встановлено, що
Сторона 1 перераховує суму фінансової
допомоги в розмірі, встановленому в п.
2.1 даного Договору, в безготівковому
порядку на розрахунковий рахунок
Сторони 2 не пізніше 16.08.13.

Датою повернення фінансової допомоги є
31.12.13. (п. 5.1 Договору).

Згідно з п. 5.2 Договору встановлено, що
Сторона 2 зобов'язується повернути всю
суму фінансової допомоги (чи
неповернуту її частину в разі
дострокового повернення частини суми
фінансової допомоги) не пізніше строку,
встановленого п. 5.1 даного Договору.

Відповідно до п. 4.1 Договір вступає в
силу з моменту його підписання та діє
до повного виконання Стороною 2 своїх
зобов'язань згідно даного Договору.

Пунктом 5.1 Договору зазначено, що датою
повернення фінансової допомоги є 31.12.13.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилається на те, що даний
Договір має бути визнаний недійсним,
оскільки відповідач не включений до
реєстру фінансових установ, не набув
відповідно до законодавства України
статусу фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг, в зв'язку з чим, згідно зі ст. 203
Господарського кодексу України та ст.
227 Цивільного кодексу України,
укладання Договору зворотної
фінансової допомоги є порушенням в
частині господарської компетенції
щодо укладання позастатутних угод, а
саме угод про надання фінансових
послуг, без відповідного дозволу.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з п. 3.1 Договору передбачено, що
Сторона 1 перераховує суму фінансової
допомоги в розмірі, встановленому в п.
2.1 даного Договору, в безготівковому
порядку на розрахунковий рахунок
Сторони 2 не пізніше 16.08.13.

Пунктом 2.1 Договору сторонами
узгоджено, що розмір фінансової
допомоги складає 164000,00 грн.

Судом встановлено, що зобов'язання
відповідача щодо перерахування
Приватним підприємством «Молокозавод -
ОЛКОМ» на розрахунковий рахунок
позивача суми фінансової допомоги в
розмірі 164000,00 грн. виконані повністю, що
підтверджується платіжним дорученням
№ 3218 від 07.08.13., відповідно до якого
вбачається, що відповідач перерахував
на рахунок позивача грошові кошти в
сумі 164000,00 грн. із призначенням платежу:
«поворотна фінансова допомога зг. дог.
№ 29 від 07.08.13 без ПДВ».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 4, 7 ст. 179 Господарського
кодексу України передбачено, що при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення коли сторони мають право
погоджувати на свій розсуд будь-які
умови договору, що не суперечать
законодавству. Господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України, з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180
Господарського кодексу України
вказано, що зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638
Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлена презумпція правомірності
правочину.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28.04.78. № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угод
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
застосування передбачених законом
наслідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 207
Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині. Виконання господарського
зобов'язання, визнаного судом
недійсним повністю або в частині,
припиняється повністю або в частині з
дня набрання рішенням суду законної
сили як таке, що вважається недійсним з
моменту його виникнення. У разі якщо за
змістом зобов'язання воно може бути
припинено лише на майбутнє, таке
зобов'язання визнається недійсним і
припиняється на майбутнє.

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Волевиявлення учасника
має бути вільним і відповідати його
волі. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Проаналізувавши умови оспорюваного
Договору зворотної фінансової
допомоги № 29 від 07.08.13., судом
встановлено, що за своєю правовою
природою даний Договір є Договором
позики.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу
України передбачено, що за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з Договору № 29 від 07.08.13.,
відповідач передав позивачу грошові
кошти в сумі 164000,00 грн., які останній
зобов'язався повернути шляхом
перерахування грошових коштів на
рахунок відповідача 31.12.13.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України встановлено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач зазначає, що надання
фінансової послуги в розумінні п. 5 ст. 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг» потребує наявності
у відповідача відповідного дозволу.
Позивач також посилається на п. 3 ст. 5
Закону, якою встановлено право
надавати фінансові кредити за рахунок
залучених коштів лише кредитним
установам на підставі відповідної
ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного
кодексу України передбачено, що судом
може бути визнаний недійсним правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
передбачено, що до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає, зокрема, вид
господарської діяльності із надання
фінансових послуг.

Статтею 2 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» зазначено,
що види господарської діяльності, не
передбачені у ст. 9 цього Закону, не
підлягають ліцензуванню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»
(в редакції станом на день укладення
оспорюваного правочину) встановлено,
що фінансова послуга - операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг», фінансовим кредитом є кошти,
які надаються у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк та
під процент.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»
передбачено, що надання коштів у позику
визнається різновидом фінансових
послуг та передбачає спеціальний
суб'єктний склад надавача таких послуг.
Визначальною ознакою надання позики,
як фінансової послуги, є здійснення її
з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості активів.

Статтею 5 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг» визначено, що
фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
інше не передбачено законом, фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»
встановлено, що фінансова установа -
юридична особа, яка відповідно до
закону надає одну чи декілька
фінансових послуг, а також інші послуги
(операції), пов'язані з наданням
фінансових послуг, у випадках, прямо
визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
кодексом України.

Кредитною установою є фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право за рахунок залучених коштів
надавати фінансові кредити на власний
ризик (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»).

Статтею 34 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»
визначено обов'язковість ліцензування
здійснення фінансовими установами:
страхової діяльності; діяльності з
надання послуг накопичувального
пенсійного забезпечення; надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів; діяльності з надання
будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб.

З наведеного вище вбачається, що дана
стаття передбачає ліцензування
діяльності саме фінансових установ (в
розумінні ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»),
а не всіх учасників ринку фінансових
послуг.

Відповідно до п. 6 Положення про
Державний реєстр фінансових установ,
затвердженого Державною комісією з
регулювання ринку фінансових послуг
України від 28.08.03. № 41, юридична особа
набуває статусу фінансової установи з
дати внесення відповідного запису про
неї до реєстру.

Датою внесення відповідного запису до
реєстру для набуття юридичною особою
статусу фінансової установи є дата
прийняття Нацкомфінпослуг рішення про
внесення фінансової установи до
реєстру.

Інформація, що міститься в Єдиному
державному реєстрі, є відкритою і
загальнодоступною, за винятком
персональних даних. Юридичні і фізичні
особи можуть одержати інформацію з
реєстру шляхом звернення до
Нацкомфінпослуг або безпосереднього
доступу до інформації, розміщеної на
офіційному сайті Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 2 вказаного вище
Положення встановлено, що фінансова
установа - ліцензіат - фінансова
установа, яка може надавати фінансову
послугу тільки після отримання
відповідної ліцензії Нацкомфінпослуг
і діяльність щодо надання такої
фінансової послуги є виключним видом
діяльності фінансової установи.

Як вбачається зі Статуту Приватного
підприємства «Молокозавод - ОЛКОМ» та
Витягу з Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
стосовно Приватного підприємства
«Молокозавод -ОЛКОМ», надання
фінансових послуг не є виключним видом
діяльності юридичної особи.

Пунктом 1.4 Статуту Приватного
підприємства «Молокозавод - ОЛКОМ»,
зазначено, зокрема, що предметом
діяльності підприємства є фінансові
операції, надання порук фінансовими
активами, фінансові послуги з
фінансового лізингу, фінансові послуги
з надання позик фінансовими активами
та надання інших фінансових послуг,
крім тих, що віднесені чинним
законодавством до виключної
компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій.

Відповідно до п. 1.5 Статуту Приватного
підприємства «Молокозавод - ОЛКОМ»
передбачено, що види діяльності, які
вимагають спеціального дозволу,
підприємство вправі здійснювати
тільки після одержання відповідного
дозволу (ліцензії тощо).

Таким чином, з матеріалів справи
вбачається, що Приватне підприємство
«Молокозавод - ОЛКОМ» не є фінансовою
установою в розумінні норм Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг» та не підлягає внесенню до
Державного реєстру фінансових установ.

Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 31.03.06. № 5555 постановлено, що
відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
з метою удосконалення державного
регулювання діяльності з надання
фінансових послуг юридичними особами -
суб'єктами господарювання, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами постановлено, що юридичні
особи - суб'єкти господарювання, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами, надають
фінансові послуги з надання коштів у
позику (крім на умовах фінансового
кредиту) та поручительств відповідно
до вимог цивільного законодавства та з
урахуванням вимог законодавства
України щодо запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Судом встановлено, що Договір № 29 від
07.08.13. є безпроцентним, оскільки
п. 2.2 Договору визначено, що фінансова
допомога, згідно з даним Договором є
зворотною та безпроцентною. Проценти
по даному Договору не нараховуються та
не сплачуються, а також укладений
відповідачем не з метою отримання
прибутку, що є визначальною ознакою для
означення чи є надана відповідачем
послуга фінансовою в розумінні Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг».

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач не є фінансовою установою в
розумінні ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг».

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
судом встановлено, що доводи позивача
про необхідність ліцензування послуги,
яка надана відповідачем за оспорюваним
Договором, є помилковими та
спростовуються вищевикладеним.

Обов'язок доведення покладається
законом на позивача.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України,
Підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Таким чином, з наведеного вбачається,
що до господарського суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств та
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Отже, необхідною умовою для звернення
до суду із відповідним позовом є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів особи - позивача у справі.

Аналогічна позиція викладена у
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання право чинів
(господарських договорів) недійсними»
№ 11 від 29.05.13., згідно якого крім
учасників правочину (сторін за
договором), а в передбачених законом
випадках - прокурора, державних та
інших органів позивачем у справі може
бути будь-яке підприємство, установа,
організація, а також фізична особа, чиї
права та охоронювані законом інтереси
порушує цей правочин.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, судом встановлено, що
позивачем не доведено наявності
обставин, з якими законодавство
України пов'язує недійсність
правочину.

Таким чином, судом встановлено, що
Приватним підприємством «Агрофірма
«Семенівка» належними засобами
доказування не доведено суду порушення
з боку відповідача законних та
охоронюваних інтересів позивача та не
доведено наявності правових підстав
для визнання недійсним Договору
зворотної фінансової допомоги
№ 29 від 07.08.13.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову Приватного
підприємства «Агрофірма «Семенівка».

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Приватного
підприємства «Агрофірма «Семенівка»
відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 09.09.14.

Суддя
І.В.
Давиденко