ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2014 р.
Справа № 918/1069/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (далі -
Підприємець) до товариства з обмеженою
відповідальністю "Томашгородський
кар'єр "Розовий" (далі - Товариство) про
стягнення 16 885 грн. 15 коп.,

за участі представників:

позивача: ОСОБА_2 за орд. від 14 липня 2014
року № 040606,

ОСОБА_3 за дог. від 14 липня 2014 року №
03/14-Г,

відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2014 року Підприємець звернувся
до господарського суду Рівненської
області з вказаним позовом,
посилаючись на те, що згідно умов
укладеного у спрощений спосіб між ним
та Товариством договору, позивач
перерахував останньому авансовий
платіж у загальному розмірі 36 476 грн. 00
коп. за здійснення відповідачем
поставки щебеню. Оскільки відповідач
свої зобов'язання за вказаним
договором виконав не у повному обсязі,
поставивши Підприємцю щебінь
загальною вартістю 22 005 грн. 60 коп.,
останній, посилаючись на статті 526, 530,
536, 610-612, 625-629, 693, 712, 1048 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) та
статті 173, 174, 181, 193, 229, 265, 267
Господарського кодексу України (далі -
ГК України), просив суд стягнути з
відповідача суму вартості
недопоставленого відповідачем щебеню
в розмірі 14 470 грн. 40 коп., а також 541 грн.
15 коп. процентів за користування чужими
грошовими коштами, 1 673 грн. 79
коп. інфляційних втрат та три проценти
річних у розмірі 199 грн. 81 коп.,
нарахованих у зв'язку з неналежним
виконанням Товариством взятих на себе
зобов'язань. Крім того, Підприємець
просив суд стягнути з відповідача 3 000
грн. 00 коп. понесених позивачем витрат
на оплату послуг адвоката.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 17 липня 2014 року
порушено провадження у справі № 918/1069/14,
розгляд якої було призначено на 29 липня
2014 року.

Ухвалою суду від 29 липня 2014 року
розгляд даної справи було відкладено
на 27 серпня 2014 року.

У судовому засіданні 27 серпня 2014 року
представники Підприємця подали заяву
від 27 серпня 2014 року, в якій
позивач просив суд прийняти його
відмову від позову в частині позовних
вимог про стягнення з Товариства 541 грн.
15 коп. процентів за користування чужими
грошовими коштами, 1 673 грн. 79 коп.
інфляційних втрат і трьох процентів
річних у розмірі 199 грн. 81 коп. та
припинити провадження у справі в цій
частині. У зв'язку з наведеними
обставинами представники позивача у
даному судовому засіданні підтримали
вимоги, викладені у позовній заяві, з
урахуванням вищезазначеної заяви про
часткову відмову від позову, та
наполягали на задоволенні позову
Підприємця в частині стягнення з
Товариства суми основного боргу в
розмірі 14 470 грн. 40 коп.

Відповідач явку свого повноважного
представника у призначені судові
засідання не забезпечив, витребуваних
судом документів не надав, будь-яких
заяв чи клопотань на адресу суду не
направив.

Відповідно до статті 64 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
сторонам за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" (далі -
Постанова) визначено, що за змістом
цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Ухвали суду про порушення провадження
у даній справі, про відкладення
розгляду справи та окрема ухвала були
надіслані відповідачу за адресою,
вказаною у позовній заяві та у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, а саме: 34240,
Рівненська область, Рокитнівський
район, селище міського типу Томашгород,
вулиця Заводська, будинок 1. Факт
отримання Товариством вищезазначених
судових документів підтверджується
наявними у матеріалах справи
повідомленнями про вручення
відповідних поштових відправлень з
підписом уповноваженої особи
відповідача (а.с. 28, 47).

Отже, за змістом вищезазначеної норми
відповідач завчасно та належним чином
був повідомлений про місце, дату та час
судового засідання. Крім того,
останньому надавалося достатньо часу
для подання відзиву на позовну заяву,
письмових пояснень та додаткових
документів.

З огляду на тривалий розгляд справи та
підтвердження факту отримання
відповідачем копії ухвали про
призначення даного судового засідання,
суд не вбачає підстав для чергового
відкладення розгляду справи та
відповідно до статті 75 ГПК України
здійснює її розгляд за наявними
матеріалами без участі представника
Товариства.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 181 ГК України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Судом встановлено, що між Підприємцем
та Товариством був укладений договір
поставки щебеню у спрощений спосіб.

На виконання умов вищенаведеної угоди
позивач платіжним дорученням від 15
серпня 2011 року № 310 перерахував на
рахунок Товариства грошові кошти в
сумі 36 476 грн. 00 коп. Вказаний платіжний
документ, а також копія виписки з
банківського рахунку позивача, яка
підтверджує факт перерахування
відповідачу вищезазначеної суми
грошових коштів, наявні у матеріалах
даної справи (а.с. 17, 33).

Судом встановлено, що на виконання
даного договору згідно видаткових
накладних від 30 серпня 2011 року №
ТК-000288 на суму 7 295 грн. 20 коп., від 6
вересня 2011 року № ТК-000322 на
суму 7 355 грн. 20 коп. та від 8 вересня 2011
року № ТК-000324 на суму 7 355 грн. 20 коп. (а.с.
19-21) Товариство поставило позивачу
передбачений даною угодою щебінь,
загальна вартість якого склала 22 005 грн.
60 коп.

Дані накладні були підписані
уповноваженими представниками сторін
та скріплені печатками цих суб'єктів
господарювання.

З матеріалів справи вбачається, що
решту спірного товару Товариство
позивачу в розумні строки не поставило,
у зв'язку з чим 15 січня 2014 року
Підприємець направив на адресу
відповідача вимогу від 15 січня 2014 року
№ 1 про сплату наявної заборгованості
відповідача в сумі 14 470 грн. 40 коп. (а.с.
23). Вказана вимога була отримана
Товариством 18 січня 2014 року, що
підтверджується наявною у матеріалах
справи копією повідомлення про
вручення цього поштового відправлення
з підписом уповноваженої особи
відповідача (а.с. 24).

У той же час дана вимога була залишена
відповідачем без задоволення,
заборгованість у добровільному
порядку погашена не була.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами
виникли правововідносини, пов'язані з
поставкою щебеню.

За частиною 1 статті 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вказаної статті встановлено,
що до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Стаття 663 ЦК України передбачає, що
продавець зобов'язаний передати товар
покупцеві у строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо зміст
договору не дає змоги визначити цей
строк, - відповідно до положень статті
530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК
України якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 693 ЦК України
передбачено право покупця у разі
порушення продавцем строку передання
йому попередньо оплачених товарів або
пред'явити вимогу про передання
оплаченого товару, або вимагати
повернення суми попередньої оплати
(тобто відмовитися від прийняття
виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відтак, враховуючи те, що сума боргу
відповідача, яка складає 14 470 грн. 40 коп.,
підтверджена належними доказами,
наявними у матеріалах справи, зокрема,
актом звірки взаєморозрахунків між
сторонами (а.с. 22), і Товариство на
момент прийняття рішення не надало
документи, які свідчать про погашення
вказаної заборгованості перед
позивачем, суд дійшов висновку про
законність та обґрунтованість вимог
Підприємця до відповідача про
стягнення вказаної суми боргу, у
зв'язку з чим даний позов у цій частині
підлягає задоволенню.

Як було зазначено вище, у судовому
засіданні 27 серпня 2014 року
представники Підприємця подали заяву
від 27 серпня 2014 року, в якій позивач
просив суд прийняти його відмову від
позову в частині позовних вимог про
стягнення з Товариства 541 грн. 15 коп.
процентів за користування чужими
грошовими коштами, 1 673 грн. 79 коп.
інфляційних втрат і трьох процентів
річних у розмірі 199 грн. 81 коп.

Частиною 4 статті 22 ГПК України
визначено, що позивач вправі до
прийняття рішення по справі збільшити
розмір позовних вимог за умови
дотримання встановленого порядку
досудового врегулювання спору у
випадках, передбачених статтею 5 цього
Кодексу, в цій частині, відмовитись від
позову або зменшити розмір позовних
вимог.

За частиною 1 статті 78 ГПК України
відмова позивача від позову, визнання
позову відповідачем і умови мирової
угоди сторін викладаються в
адресованих господарському суду
письмових заявах, що долучаються до
справи. Ці заяви підписуються
відповідно позивачем, відповідачем чи
обома сторонами.

До прийняття відмови позивача від
позову або до затвердження мирової
угоди сторін господарський суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи є повноваження на
вчинення цих дій у представників
сторін (частина 2 статті 78 ГПК України).

Згідно з частиною 6 статті 22 ГПК України
господарський суд не приймає відмови
від позову, якщо ці дії суперечать
законодавству або порушують чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
80 ГПК України господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо
позивач відмовився від позову і
відмову прийнято господарським судом.

Якщо у справі заявлено кілька позовних
вимог і позивач відмовився від деяких з
них, провадження у справі на підставі
пункту 4 частини 1 статті 80 ГПК України
припиняється у частині тих вимог, від
яких було заявлено відмову (за умови, що
судом не буде застосовано припис
частини 6 статті 22 ГПК України щодо
неприйняття відмови від позовних
вимог), а розгляд решти позовних вимог
здійснюється в загальному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у
пункті 4.6 Постанови.

Частиною 2 статті 80 ГПК України
встановлено, що у випадках припинення
провадження у справі повторне
звернення до господарського суду зі
спору між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав не
допускається.

З огляду на вищевикладене, а також
враховуючи той факт, що заява
Підприємця від 27 серпня 2014
року про відмову від позову в частині
вимог про стягнення з Товариства 541 грн.
15 коп. процентів за користування чужими
грошовими коштами, 1 673 грн. 79 коп.
інфляційних втрат і трьох процентів
річних у розмірі 199 грн. 81 коп. підписана
уповноваженою на це особою, не
суперечить чинному законодавству та не
порушує прав чи охоронюваних законом
інтересів інших осіб, суд дійшов
висновку про задоволення вказаної
заяви та припинення провадження у
даній справі в цій частині на підставі
пункту 4 частини 1 статті 80 ГПК України.

Крім того, суд, керуючись частиною 2
статті 78 ГПК України, додатково
роз'яснює позивачу правові наслідки
відмови від позову, якими є недопущення
повторного звернення до
господарського суду зі спору між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

За таких обставин даний позов підлягає
частковому задоволенню.

За частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7
Закону України "Про судовий збір"
сплачена сума судового збору
повертається за ухвалою суду в разі
закриття провадження у справі.

Водночас пунктом 5.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" визначено, що статтею 7
вищезазначеного Закону передбачено
підстави повернення судового збору,
перелік яких є вичерпним. У їх числі не
зазначено такої підстави, як
припинення провадження у справі
(стаття 80 ГПК України). Однак закриття
провадження у справі, про яке йдеться у
пункті 5 частини 1 цієї статті Закону, є
поняттям цивільного й
адміністративного судочинства,
передбаченим відповідно статтею 205
Цивільного процесуального кодексу
України і статтею 157 Кодексу
адміністративного судочинства
України, які господарським судом у
здійсненні судочинства не
застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у
справі з підстав, передбачених статтею
80 ГПК України, не тягне за собою
наслідків у вигляді повернення
сплаченої суми судового збору.

За таких обставин, зважаючи на
положення статті 49 ГПК України, судовий
збір у розмірі 261 грн. 28 коп.
(пропорційно розміру заявлених
позовних вимог, провадження щодо яких
припинено) поверненню не підлягає та
залишається за Підприємцем. У той же
час судовий збір у розмірі 1 565 грн. 72
коп. підлягає стягненню з Товариства на
користь позивача.

Відповідно до частини 1 статті 44 ГПК
України, судові витрати складаються з
судового збору, сум, що підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, призначеної господарським
судом, витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших виплат,
пов'язаних з розглядом справи.

Згідно частиною 3 статті 48 ГПК України,
витрати, що підлягають сплаті за
послуги адвоката, визначаються у
порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру".

Відповідно до пункту 6.3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 21 лютого 2013 року № 7
"Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
відшкодування адвокатських послуг
здійснюється господарським судом
шляхом зазначення про це у рішенні,
ухвалі, постанові за наявності
документального підтвердження витрат,
як-от: угоди про надання послуг щодо
ведення справи у суді та/або належно
оформленої довіреності, виданої
стороною представникові її інтересів у
суді, платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій.

Пунктом 6.5 даної постанови передбачено,
що розподіл сум інших, крім судового
збору, судових витрат здійснюється за
загальними правилами частини 5 статті 49
ГПК України, тобто при задоволенні
позову вони покладаються на
відповідача, при відмові в позові - на
позивача, а при частковому задоволенні
позову - на обидві сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог. За
тими ж правилами здійснюється й
розподіл сум цих витрат у розгляді
господарським судом апеляційних і
касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл,
господарський суд має враховувати, що
розмір відшкодування судових витрат,
не пов'язаних зі сплатою судового
збору, не повинен бути неспіврозмірним,
тобто явно завищеним порівняно з ціною
позову. У зв'язку з цим суд з
урахуванням конкретних обставин,
зокрема ціни позову, може обмежити
даний розмір з огляду на розумну
необхідність судових витрат для даної
справи.

Так, у визначенні розумно необхідного
розміру сум, які підлягають сплаті за
послуги адвоката, можуть братися до
уваги, зокрема: встановлені
нормативно-правовими актами норми
видатків на службові відрядження (якщо
їх установлено); вартість економних
транспортних послуг; час, який міг би
витратити на підготовку матеріалів
кваліфікований фахівець; вартість
оплати відповідних послуг адвокатів,
яка склалася в країні або в регіоні;
наявні відомості органів статистики
або інших органів про ціни на ринку
юридичних послуг; тривалість розгляду
і складність справи тощо.

З огляду на вищевикладене та зважаючи
на ціну позову, тривалість розгляду і
складність даної справи, а також
часткове задоволення даного позову,
суд дійшов висновку, що вимоги позивача
про стягнення з Товариства витрат на
оплату послуг адвоката у розмірі 3 000
грн. 00 коп. є неспіврозмірними та
завищеними.

Дослідивши матеріали справи, а також
враховуючи вищезазначені приписи
законодавства України, суд дійшов
висновку про зменшення вищезазначеної
суми до 1 500 грн. 00 коп.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 22, 32-34, 43, 44, 49, 75, 78, пунктом 4
частини 1 статті 80, статтями 82-85
Господарського процесуального Кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Томашгородський
кар'єр "Розовий" (34240, Рівненська
область, Рокитнівський район, селище
міського типу Томашгород, вулиця
Заводська, будинок 1, ідентифікаційний
код: 04991074) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (79052, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код: НОМЕР_1) 14 470
(чотирнадцять тисяч чотириста
сімдесят) грн. 40 коп. основного боргу, 1
565 (одну тисячу п'ятсот шістдесят п'ять)
грн. 72 коп. судового збору, а також 1 500
(одну тисячу п'ятсот) грн. 00 коп. витрат
на оплату послуг адвоката

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Провадження у справі в частині
позовних вимог фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю
"Томашгородський кар'єр "Розовий" про
стягнення 541 грн. 15 коп. процентів за
користування чужими грошовими коштами,
1 673 грн. 79 коп. інфляційних втрат та
трьох процентів річних у розмірі 199 грн.
81 коп. припинити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 1 вересня 2014
року

Суддя

Є.В. Павленко