ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2014 р.
Справа №917/1591/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", вул.
Б.Хмельницького, 6,Київ 1,01001

до Полтавського обласного
комунального виробничого підприємства
теплового господарства
"Полтаватеплоенерго", вул.Комарова, 2а,
Полтава, Полтавська область,36008

про стягнення 34 856 331,22 грн.
заборгованості

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: Ященко Р.Ю. дор. №14-135 від
13.05.2014 року

від відповідача: Міняйло Г.Ю. дор. №19-14/8
від 02.01.2013 року

У судовому засіданні 26.08.2014 року
оголошено вступну і резолютивну
частини рішення та повідомлено дату
складання повного тексту рішення
згідно ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна
заява про стягнення 34 856 331,22 гривень
бору за договором купівлі - продажу
природного газу № 13/3980-ТЕ-24 від 25.09.2013 р.,
з яких: 28 673 902,42 гривень основний борг, 2
528 857,19 гривень пеня, 3 159 326,77 гривень
інфляційні, 494 244,84 гривень 3% річних.

Представник позивача виклав зміст
позовних вимог та на полягав на їх
задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача проти
стягнення пені, 3% річних та інфляційних
нарахувань заперечував, посилаючись на
відсутність вини відповідача у
неналежному виконанні умов договору
через встановлення відповідачу
органами державної влади нижчих
тарифів на житлово-комунальні послуги
від економічно обґрунтованих витрат на
їх виробництво, в зв'язку з чим
відповідач щомісяця недотримує
різницю між фактичною вартістю
теплової енергії та вартістю, яка
відшкодовується підприємству за
встановленим тарифом.

Також представник відповідача озвучив
суду письмове клопотання про
зменшення розміру заявленої позивачем
до стягнення пені на 90 % в зв'язку з тим,
що застосування штрафних санкцій до
відповідача в розмірі 2 528 857,19 грн. може
призвести до погіршення його і так
вкрай тяжкого фінансового стану.

Представник позивача проти зменшення
пені заперечував.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
дослідивши та оцінивши подані
сторонами докази, суд встановив :

25 вересня 2013 року між Публічним
акціонерним товариством Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(продавець, позивач) та Полтавським
обласним комунальним виробничим
підприємством теплового господарства
"Полтаватеплоенерго" (покупець,
відповідач) було укладено договір
купівлі-продажу природного газу №
13/3980-ТЕ-24 (арк. с. 15-20).

За умовами розділу 1 договору продавець
зобов'язався передати у власність
покупцю у 2013 році імпортований
природний газ (за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00,
ввезеного на митну територію України
продавцем, далі - газ), виключно для
виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями та національними
творчими спілками і їх регіональними
осередками (крім, обсягів, що
використовуються для
виробничо-комерційної діяльності, а
покупець зобов'язався прийняти та
оплачувати газ на умовах цього
договору.

Пунктом 2.1. договору передбачено
обсяги природного газу, які
постачальник передає покупцеві.

Пунктом 3.3. даного договору
встановлено, що приймання-передача
газу, переданого продавцем покупцеві у
відповідному місяці продажу,
оформлюється актом приймання -
передачі газу. Обсяг споживання газу
покупцем у відповідному місяці
поставки встановлюється шляхом
складання добових обсягів, визначених
на підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

В пункті 3.4. договору зазначено, що не
пізніше 5-го числа місяця, наступного за
місяцем продажу газу, покупець
зобов'язується надати продавцеві
підписані та скріплені печатками
покупця та газотранспортного
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу його фактична ціна
та вартість. Продавець не пізніше не
пізніше 8-го числа зобов'язується
повернути покупцеві та
газотранспортному підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта. Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

Ціна газу передбачена розділом 5
договору, порядок і умови проведення
розрахунків - розділом 6. Так, оплата за
газ здійснюється відповідачем
виключно грошовими коштами шляхом 100 %
поточної оплати протягом місяця
поставки газу. Остаточний розрахунок
за фактично переданий газ здійснюється
до 14 числа місяця, наступного за місцем
поставки газу (п.6.1).

Цей договір набуває чинності з дати
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення
їх підписів печатками сторін, поширює
дію на відносини, що фактично склалися
між сторонами з 01 вересня 2013р., і діє у
частині поставки газу до 31 грудня 2013
року, а в частині розрахунків - до їх
повного здійснення (п.11.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, на виконання
умов вказаного договору позивачем
протягом вересня - грудня 2013 року
було передано відповідачу природний
газ в обсязі 41 990,358 тис. куб. м. на
загальну суму 54 973 776,69 грн., що
підтверджується актами
прийому-передачі природного газу від
30.09.2013 року, 31.10.2013 року, 30.11.2013 року,
31.12.2013 року (арк. с. 21-31).

Відповідач взяті на себе зобов'язання
за договором, щодо своєчасного
проведення розрахунку за прийнятий
природний газ виконав лише частково в
сумі 26 299 874,27 грн. (підтверджується
довідкою про операції та довідкою про
сальдо арк. с. 32-34) у зв'язку з чим за ним
утворилась заборгованість за
поставлений природний газ станом на
14.07.2014 року на суму 28 673 902,42 гривень.

Також позивачем на підставі пункту 7.2.
договору та ст. 625 ЦК України
нараховано відповідачу пеню в сумі 2 528
857,19 грн., 3% річних в сумі 494 244,84 грн.,
інфляційні в сумі 3 159 326,77 грн.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Положеннями статей 627, 628
Цивільного кодексу України визначено,
що відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України,
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами виникли правовідносини з
договору купівлі-продажу, згідно якого,
в силу ст. 655 ЦК України, продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно норм цивільного та
господарського законодавства договір
купівлі-продажу є оплатним, тобто при
набуванні речі у власність, покупець
сплачує продавцеві вартість (ціну)
речі, яка обумовлена договором,
зобов'язуючим, що обумовлено взаємним
виникненням у кожної із сторін прав та
обов'язків, а саме, зобов'язання
продавця передати покупцю річ та право
вимоги оплати і зобов'язання покупця
сплати вартість отриманої речі та
право її вимоги. Даний договір є
консенсуальним, оскільки права та
обов'язки виникають вже в момент
досягнення ними угоди за всіма
істотними умовами. Отже, змістом
договору купівлі продажу є ті умови,
з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом
(ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу
України порушення зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент пред'явлення позову та розгляду
справи, відповідач свої зобов'язання за
договором купівлі-продажу природного
газу №13/3980-ТЕ-24 від 25.09.2013 року в
частині оплати переданого природного
газу в сумі 28 673 902,42 грн. не виконав.

Судом встановлено, що актами
прийому-передачі природного газу від
30.09.2013 року, 31.10.2013 року, 30.11.2013 року,
31.12.2013 року (арк. с. 21-31) підписаних
сторонами, підтверджується факт
передачі позивачем відповідачу
природного газу на загальну суму 54 973
776,69 грн.

Отже, відповідач підписавши договір
купівлі-продажу природного газу
№13/3980-ТЕ-24 від 25.09.2013 року, акти
прийому-передачі природного газу від
30.09.2013 року, 31.10.2013 року, 30.11.2013 року,
31.12.2013 року взяв на себе зобов'язання з
оплати переданого природного газу.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України). Предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ст.551 ЦК
України).

Згідно ст.1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Відповідно до ст.2 цього закону, розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232
Господарського кодексу, нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

В пункті 9.3. договору сторони погодили,
що у разі невиконання покупцем умов
п.6.1. цього договору він у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю крім суми заборгованості,
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня, від суми
прострочення платежу за кожен день
прострочення платежу.

Позивачем нараховано відповідачу пеню
в сумі 2 528 857,19 грн. за періоди: з 14.11.2013
року по 03.01.2014 року ( за зобов'язаннями
за жовтень 2013 року), з 14.12.2013 року по
14.07.2014 року ( за зобов'язаннями за
листопад 2013 року), з 14.01.2014 року по 14.07.2014
року (за зобов'язаннями за грудень 2013
року) (розрахунок, арк. с. 11-14).

Представник відповідача в судовому
засіданні озвучив письмове клопотання
про зменшення розміру заявленої
позивачем до стягнення пені на 90 % на
підставі ч2. ст. 233 ГК України та ч.3 ст. 551
ЦК України.

Представник позивача проти зменшення
пені заперечував.

Штрафними санкціями, згідно ч.1 ст.230 ГК
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частина 3 ст.551 ЦК України передбачає
можливість зменшення за рішенням суду
розміру неустойки, якщо розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК
України у разі, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Стаття 83 ГПК України надає
господарському суду право, приймаючи
рішення, зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей
свідчить, що вони не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення
розміру пені, яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання, суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеня виконання зобов'язань,
причини неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення у виконанні зобов'язання,
невідповідності розміру пені
наслідкам порушення, негайного
добровільного усунення винною
стороною порушення та його наслідків.

З матеріалів справи та пояснень
відповідача вбачається, що основним
видом діяльності відповідача є
виробництво теплової енергії, що
споживається населенням,
підприємствами, установами та
організаціями Полтавщини, за
економічно необґрунтованими тарифами,
наявністю заборгованості державного
бюджету України перед відповідачем з
різниці в тарифах.

Висновок суду щодо необхідності
зменшення розміру пені, яка підлягає
стягненню з відповідача, повинен
ґрунтуватися, крім викладеного, на
загальних засадах цивільного
законодавства, якими є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Наявність у кредитора можливості
стягувати із споживача надмірні
грошові суми як неустойку спотворює її
дійсне правове призначення, оскільки
із засобу розумного стимулювання
боржника виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором (рішення Конституційного
Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

За таких обставин, суд вважає даний
випадок винятковим та дійшов висновку
про необхідність зменшення належної
до стягнення пені на 50 %, що становить
1 264 428,60 грн., враховуючи і інтереси
позивача.

Аналогічні висновки щодо зменшення
належної до стягнення пені на 50 %
містяться у постановах Вищого
господарського суду України від 21.08.2014
р. у справі № 911/2163/14, від 20.08.2014 р. у
справі № 912/25/14, від 18.06.2014 р. у справі №
917/2420/13, від 13.08.2014 р. у справі № 922/303/14,
від 06.08.2014 року у справі №912/1666/13 та ін.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів.

Позивачем заявлено до стягнення 3 %
річних в сумі 494 244,84 грн. за періоди: з
14.11.2013 року по 03.01.2014 року ( за
зобов'язаннями за жовтень 2013 року), з
14.12.2013 року по 14.07.2014 року ( за
зобов'язаннями за листопад 2013 року), з
14.01.2014 року по 14.07.2014 року (за
зобов'язаннями за грудень 2013 року)
(розрахунок, арк. с. 11-14) та інфляційні
нарахування в сумі 3 159 326,77 грн. за
періоди: з листопада 2013 року по січень
2014 року (за зобов'язаннями за жовтень 2013
року), з грудня 2013 року по травень 2014
року (за зобов'язаннями за листопад 2013
року), з січня 2014 року по травень 2014 року
(за зобов'язаннями за грудень 2013 року).

Дані нарахування не суперечить вимогам
чинного законодавства України,
відповідають наданим розрахункам,
тому позовні вимоги в цій частині є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають
для суду заздалегідь встановленої
сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах
змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів
справи суд дійшов висновку, що позовні
вимоги в частині стягнення 28 673 902,42
гривень основного боргу, 1 264 428,60
гривень пені, 3 159 326,77 гривень
інфляційних , 494 244,84 гривень 3% річних
обґрунтовані, підтверджуються
наявними доказами ( в мат. справи) і
підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р., судовий збір у разі
зменшення судом розміру неустойки
покладається на відповідача повністю
без урахування зменшення неустойки.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 33,43,49, п. 3 ст. 83, ст.ст.
82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Полтавського обласного
комунального виробничого підприємства
теплового господарства
"Полтаватеплоенерго" (вул. Комарова, 2а,
м. Полтава, Полтавська область,36008,
ідентифікаційний код 03338030) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України"
(вул.Б.Хмельницького,6, м. Київ, 01001,
ідентифікаційний код 20077720) -
28 673 902,42 гривень основного боргу, 1 264
428,60 гривень пені, 3 159 326,77 гривень
інфляційних , 494 244,84 гривень 3% річних, 73
080,00 гривень судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 28.08.2014 року

Суддя
Тимощенко О.М.