ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 р.
Справа № 5024/1115/2011

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Литвинової В.В. при
секретарі Черковій О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Прокурора м. Нова Каховка в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України, м. Київ

до відповідача-1: Приватного
Херсонського обласного акціонерного
товариства по туризму та екскурсіям
"Херсонтурист", м. Херсон

до відповідача-2: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Жемчужина", смт. Лазурне, Скадовського
району Херсонської області,

до відповідача-3: Виконавчого комітету
Новокаховської міської ради, м. Нова
Каховка, Херсонської області

за участю третьої особи-1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача-1:
Комунального підприємства "Каховське
бюро технічної інвентаризації", м.
Каховка Херсонської області,

за участю третьої особи-2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача-1:
Федерації професійних спілок України,
м. Київ,

про визнання недійсним свідоцтв про
право власності, договору
купівлі-продажу, визнання права
власності, витребування майна з
незаконного володіння,

за участю прокурорів: Федоренко О.Б.,
посвідчення № 004812 від 20.09.2012р.;

представників:

позивача - Кувшинова А.О.- представник,
довіреність № 461 від 17.12.2013р.;

відповідача -1- Мотін Ф. О. - представник,
довіреність № 1 від 10.01.2014р.,Колесник І.
В. - представник, довіреність № 2 від
08.07.2013р.;

відповідача -2- Колесник І. В. -
представник, довіреність № 3 від
09.05.2014р.;

відповідача-3- не прибув;

третьої особи -1- Сапай Ю.В. -
представник, довіреність № 03 від
13.03.2014р.;

третьої особи -2- не прибув.

Справа була порушена ухвалою суду від 15
червня 2011 року та прийнята до свого
провадження суддею Гридасовим Ю.В.

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 12 вересня 2011 р.
позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду від 12.09.2011р.
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Жемчужина"
звернулося до Одеського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 29.05.2014р.
апеляційну скаргу залишено без
задоволення, рішення господарського
суду від 12.09.2011р. залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Одеського
апеляційного господарського суду від
29.05.2014р. Приватне Херсонське обласне
акціонерне товариство по туризму та
екскурсіям "Херсонтурист" звернулося
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою.

Постановою Вищого господарського суду
України від 05.08.2014р. касаційну скаргу
задоволено частково, постанову
Одеського апеляційного господарського
суду від 29.05.2014р. та рішення
господарського суду від 12.09.2011р.
скасовано, а справу передано на новий
розгляд.

Розпорядженням господарського суду
Херсонської області № 243 від 19.08.2014р. та
відповідно до повторного
автоматизованого розподілу справ,
справу передано до провадження судді
Литвиновій В.В.

Прокурор у позовній заяві просить:
визнати недійсним свідоцтво про право
власності Херсонського обласного
закритого акціонерного товариства по
туризму та екскурсіях "Херсонтурист"
від 08.11.2010 р. серія САС № 456975 на
турготель "Нова Каховка" у м. Нова
Каховка по пр-ту Дніпровському, 20,
загальною площею 5295,5 кв. м. та будівель
і споруд, згідно генерального плану
БТІ; визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 02.12.2009 року між ТОВ
"Жемчужина" та Херсонським обласним
закритим акціонерним товариством по
туризму та екскурсіях "Херсонтурист"
37/1000 будівлі туристичного готелю "Нова
Каховка" у м. Нова Каховка по пр-ту
Дніпровському, 20, що складається з
гаражу літ. Б, пральні з прибудовою та
ґанками літ. В, в, в1, в2, складу з
підвалом входом у підвал та рампою літ.
Г, під Г, г, г1, санблоку літ. И, складу
літ. К, посвідчений приватним
нотаріусом Херсонського нотаріального
округу ОСОБА_5 за № 3128; визнати
недійсним свідоцтво про право
власності ТОВ "Жемчужина" від 08.11.2010 р.
серія САС № 456976 на нежитлову будівлю у
м. Нова Каховка по пр-ту Дніпровському,
20-а, що складається з гаражу літ. Б.,
пральні з прибудовою та ґанками літ. В,
в, в1, в2, складу з підвалом входом у
підвал та рампою літ. Г, під Г, г, г1,
санблоку літ. И, складу літ. К, вимощення
І, огорожі 1, оглядової ями 2;
витребувати з незаконного володіння
ТОВ "Жемчужина" нежитлову будівлю у м.
Нова Каховка по пр-ту Дніпровському,
20-а, що складається з гаражу літ. Б.,
пральні з прибудовою та ґанками літ. В,
в, в1, в2, складу з підвалом входом у
підвал та рампою літ. Г, під Г, г, г1,
санблоку літ. И, складу літ. К, вимощення
І, огорожі 1, оглядової ями 2 та визнати
за Фондом державного майна України
право власності на нежитлову будівлю у
м. Нова Каховка по пр-ту Дніпровському,
20-а, що складається з гаражу літ. Б.,
пральні з прибудовою та ґанками літ. В,
в, в1, в2, складу з підвалом входом у
підвал та рампою літ. Г, під Г, г, г1,
санблоку літ. И, складу літ. К, вимощення
І, огорожі 1, оглядової ями 2;
витребувати з незаконного володіння
Херсонського обласного закритого
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіях "Херсонтурист" турготель
"Нова Каховка" у м. Нова Каховка по пр-ту
Дніпровському, 20, загальною площею 5295,5
кв. м. та будівель і споруд згідно
генерального плану БТІ та визнати за
Фондом державного майна України право
власності на туристичний готель "Нова
Каховка" у м. Нова Каховка по пр-ту
Дніпровському, 20, загальною площею 5295,5
кв. м. та будівель і споруд згідно
генерального плану БТІ.

В обґрунтування позовних вимог
прокурор посилається на положення ст.
321 Цивільного Кодексу України, ч. 2 ст. 121
Конституції України, ч. 2 ст. 20 , 36-1
Закону України "Про прокуратуру", ст. ст.
203-213, 216, 215, 657, 321, 325, 328, 388 ЦК України.

09.08.2011 р. прокурор також звернувся до
суду з письмовим клопотанням про
поновлення пропущеного строку
позовної давності № 95/3031 вих. 11 від
08.08.2011 р.

Прокурор та позивач в ході судового
засідання підтримали вимоги, викладені
у позовній заяві.

Відповідач-1 в ході судового розгляду
справи заперечував проти позовних
вимог, відповідно до відзиву на позовну
заяву, посилаючись на наступні
обставини. На думку відповідача-1
загальносоюзний статус мали лише
професійні спілки СРСР та їх органи
управління. Профспілки УРСР мали
статус республіканський та не
відносилися до загальносоюзних
громадських організацій. Майно,
передане на баланс - Херсонської
обласної ради по туризму та екскурсіям,
а згодом - Херсонському обласному
закритому акціонерному товариству по
туризму та екскурсіям "Херсонтурист",
не було державною власністю. Право
власності за приватним Херсонським
обласним акціонерним товариством по
туризму та екскурсіях "Херсонтурист",
на думку відповідача-1, було правомірно
закріплене рішенням виконавчого
комітету Новокаховської міської ради
від 27 листопада 2001 року № 272. Як
стверджує відповідача-1, позивачем не
зазначено, які саме норми Інструкції
про порядок державної реєстрації на
об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у власності юридичних та
фізичних осіб, порушені під час видачі
відповідачу-1 свідоцтва про право
власності на турготель "Нова Каховка"
від 30.01.2002 і в чому це виявляється. Крім
того, як стверджує відповідач-1,
дослідити документи, на підставі яких
видавалось свідоцтво про право
власності не має можливості у зв'язку з
їх знищенням у результаті закінчення
терміну їх зберігання, а частиною 2 ст.
328 ЦК України закріплено презумпцію
правомірності набуття права власності,
та за умовами ч. 3 ст. 397 ЦК України
фактичне володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не випливає із
закону або не встановлено рішенням
суду. Правомірність створення ЗАТ
"Укрпрофтур" раніше ставилась під
сумнів Фондом державного майна
України, яким було заявлено позов про
визнання недійсними установчих
документів зазначеного Товариства.
Вказаний позов обґрунтовувався тим, що
майно туристично-екскурсійних
підприємств, установ та організацій
профспілок України, яке передане Радою
ФПУ до статутного капіталу Товариства,
належало загальносоюзному
громадському об'єднанню, стало
державною власністю України і належить
до сфери управління Фонду державного
майна України. Рішенням Вищого
арбітражного суду України від 20.01.1997
року у справі № 138/7 за позовом Фонду
державного майна України до Федерації
профспілок України, Фонду соціального
страхування України та AT "Укрпрофтур"
про визнання недійсними установчих
документів у задоволенні позову було
відмовлено. Крім того, на думку
відповідача-1, у задоволенні позову має
бути відмовлено в тому числі у зв'язку
зі сплином строку позовної давності.
Також, як вважає відповідач-1, позивачем
не доведена належним чином жодна
обставина, а всі письмові докази надані
в копіях зроблених з копій документів,
що є неналежними доказами. Відповідно
до п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України
правовий режим власності визначається
виключно законами України. В зв'язку з
цим, на думку відповідача-1, постанова
Верховної Ради України від 04.02.1994 року
"Про майно загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР"
стосується лише майна загальносоюзних
громадських організацій колишнього
СРСР та не може бути застосована при
вирішенні даного спору як така, що
суперечить Конституції України. На
момент прийняття зазначеної постанови
Верховною радою, майно Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіям було передано
господарському товариству -
Херсонському обласному закритому
акціонерному товариству по туризму та
екскурсіях "Херсонтурист", яке є
майново відокремленим від будь-яких
громадських організацій. В
обґрунтування заперечень на позовну
заяву відповідач-1 посилається на
положення Конституції України, ст. 328,
330, 344, 346 ЦК України, Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень", Закону
України "Про власність", Закону України
"Про господарські товариства", Закону
СРСР "Про громадські об'єднання", Закону
СРСР "Про професійні спілки, права та
гарантії їх діяльності", Постанови
Верховної Ради України від 04.02.1994 року
"Про майно загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу РСР", ст.
ст. 4, 32-38, 59 ГПК України.

Відповідача-2 в ході судового розгляду
справи заперечував проти позовних
вимог, відповідно до відзиву на позовну
заяву, посилаючись на наступні
обставини. На думку відповідача-2,
позивач не надав жодного, належним
чином оформленого доказу, окрім
посилань на перехідне законодавство
часів становлення суверенності
України, що майно, яке належало ХОЗАТ по
туризму та екскурсіях "Херсонтурист" є
виключно власністю держави і, що
існуюче станом на 1991 рік акціонерне
товариство по туризму і екскурсіям
"Укрпрофтур" було установою союзного
підпорядкування, у зв'язку з чим, все
належне йому майно мало статус
державного. Як стверджує відповідач-2, в
рамках діючого законодавства,
дотримуючись всіх вимог проведення
аукціону, він є добросовісним
набувачем нежитлових будівель
туристичного готелю "Нова Каховка".
Згідно з п. 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину. Тобто, на думку
відповідача-2, визнавати договір
купівлі-продажу від 02.12.2009 року
недійсним мають право або ХОЗАТ по
туризму та екскурсіях
"Херсонтурист"або відповідач-2.
останній звертає увагу на ч. 1 ст. 388 ЦК
України, яка передбачає, що у випадку,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом. В даному
випадку, на думку відповідача-2, спірне
майно з пояснень самого позивача ані
загублювалось, ані викрадалось, ані
вибуло з володіння без волі Фонду
державного майна. На думку
відповідача-2, позивач не навів доказів
того, що фонд державного майна є
власником спірного майна, спірне майно
належало Фонду державного майна на
підставі відповідного правового
документу і вибуло з його володіння без
відповідної на це згоди, або було у
нього викрадене, або ним загублене.
Спірне свідоцтво видавалось на
підставі відповідного рішення органу
місцевого самоврядування і саме це
рішення є головною підставою
оформлення права власності, а
свідоцтво про право власності є
похідним від нього. У зв'язку з чим, на
думку відповідача-2, вирішення питання
незаконності свідоцтва про право
власності повинно процесуально
починатись з визначення незаконності
розпорядження, на підставі якого воно
видавалось. За договором
купівлі-продажу від 02.12.2009 року
відповідач-2 придбав 37/100 частин
нежитлових будівель туристичного
готелю "Нова Каховка", а свідоцтво про
право власності від 08.11.2010 року видане
відповідачу-2 на ціле - нежитлову
будівлю, що розташована у м. Нова
Каховка, пр-т Дніпровський, 20-а. Тобто,
на думку відповідача-2, на цей час він є
власником нерухомого об'єкту, який
технічно змінився з часу його
придбання за договором купівлі-продажу
від 02.12.2009 року та розташований за іншою
адресою.

Відповідача-3, надіслав клопотання про
розгляд справи за відсутності
представника виконавчого комітету
Новокаховської міської ради. Відзив на
позовну заяву до дня засідання суду не
представив.

Третьоя особа-1 у судовому засіданні
проти позову заперечує, відповідно до
відзиву на позовну заяву, посилаючись
на те, що прокурором не наведено
поважних причин пропуску строку
позовної давності та не надано доказів
в обґрунтування поважності такого
пропуску. На думку третьої особи-1,
право власності на спірний об'єкт
зареєстровано у відповідності із
діючим законодавством, в діях
реєстратора порушень не вбачається.

Третя особа-2 - представник в судове
засідання не прибув, причини неявки не
повідомив, хоча про час та дату у
судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
матеріалами справи. Проти позовних
вимог заперечує з підстав, викладених у
відзиві, посилаючись на те, що спірне
майно після безоплатної передачі його
від держави до профспілок набуло
статус майна, що належить профспілкам,
як різновид соціалістичного майна у
розумінні ч. ч. 1, 2 ст.10 Конституції УРСР
1978 року, ст. 87 Цивільного кодексу УРСР (в
редакції на час введення в
експлуатацію спірного будинку -1979
року). Постановою Верховної Ради УРСР
від 29.11.1990р. № 506 "Про захист суверенних
прав власності Української РСР"
введений мораторій на будь-які зміни
форми власності і власника державного
майна до введення в дію Закону УРСР про
роздержавлення майна, на думку третьої
особи-2, не розповсюджується на спірну
будівлю, оскільки з урахуванням
викладених вище обставин цей будинок
не був об'єктом державної власності, а
належав до об'єктів права власності
профспілок. На думку третьої особи-2, не
може бути застосовано до спірних
правовідносин і Закон України "Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування, розташовані
на території України" від 10.09.1991 року №
1540-ХП, оскільки під поняттям
"підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування" слід
розуміти ті підприємства, установи та
організації, які мали статус
загальнодержавних (загальносоюзних),
керувалися рішеннями найвищих органів
державної влади і управління Союзу РСР,
управління якими організовувала Рада
Міністрів СРСР, діяльність яких
координували і контролювали органи
влади союзної республіки (УРСР) та
майно яких належало державі СРСР на
праві державної власності. Федерація
профспілок України наголошує про
правомірність перебування у власності
ФПУ майна, яке було набуто нею в порядку
правонаступництва від колишньої Ради
профспілок України та Загальної
Конфедерації Профспілок СРСР, а також
майна, набутого за рахунок власних
коштів, відрахувань внесків членськими
організаціями, пожертвувань громадян,
безповоротної фінансової допомоги
підприємств, установ і організацій та
на інших не заборонених законом
підставах.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, що прибули в судове
засідання, дослідивши наявні матеріали
справи, господарський суд

в с т а н о в и в :

Постановою Центрального Виконавчого
Комітету СРСР від 17 квітня 1936 року
ліквідовано Всесоюзне товариство
пролетарського туризму і екскурсій з
передачею всього його майна Всесоюзній
Центральній Раді Професійних Спілок
(ВЦРПС). Цією постановою на ВЦРПС і його
організації покладено безпосереднє
керівництво роботою в області
місцевих, дальніх екскурсій, масового
туризму і альпінізму. Також
постановлено ВЦРПС організувати
управління місцевими і дальніми
екскурсіями і масовим туризмом,
передати в його безпосереднє відання
маршрути союзного та місцевого
значення, що знаходяться в системі
Всесоюзного товариства пролетарського
туризму і екскурсій, всіма
туристично-екскурсійними базами і
будівництвом.

Постановою Секретаріату ВЦРПС від 24
квітня 1945 року, протокол № 53 п. 24
відновлена діяльність
туристично-екскурсійного управління
ВЦРПС на правах відділу.

Постановою Президії ВЦРПС від 27
листопада 1959 року (протокол № 25 п. 4)
створені з 1 січня 1960 року в союзних
республіках республіканські, а по
РСФРР, в окремих краях і областях,
краєві, обласні туристично-екскурсійні
управління, у віданні яких повинні
знаходитися туристичні господарства
відповідних республік, країв і
областей.

Постановою Президії ВЦРПС від 20 липня
1962 року (протокол № 17 п. 4) центральні
республіканські, краєві і обласні
туристично-екскурсійні управління
реорганізовані в Центральний,
республіканські краєві і обласні ради
по туризму.

Постановою Президії ВЦРПС від 11
вересня 1981 року № 8-15 згідно з
постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР
і ВЦРПС від 31 жовтня 1980 року "Про
подальший розвиток і вдосконалення
туристично-екскурсійної справи в
країні" затверджено Положення про
міжвідомчу раду по туризму і
екскурсіях при ВЦРПС .

Постановою Президії Центральної Ради
по туризму та екскурсіях від 27.07.1982 року
№ 8-3 затверджено Положення про
Українську республіканську раду по
туризму і екскурсіях. Відповідно до
цього Положення Українська
республіканська рада по туризму і
екскурсіях являється органом, який
здійснює керівництво радами по туризму
і екскурсіям, іншими підвідомчими
установами, організаціями,
підприємствами
туристично-екскурсійної системи
профспілок на території УРСР.
Українська республіканська рада по
туризму та екскурсіях працює під
керівництвом Центральної ради по
туризму і екскурсіях Української
республіканської ради профспілок
(Укрпрофрада) в тісному контакті з
обласними радами і республіканськими
комітетами профспілок, іншими
громадськими організаціями,
державними комітетами, міністерствами
і відомствами Української РСР.
Українська республіканська рада по
туризму і екскурсіях здійснює свою
діяльність на началах госпрозрахунку,
являється юридичною особою, має
розрахунковий рахунок, самостійний
баланс. Положенням також визначені
завдання, зміст роботи, склад коштів.

Правовий статус ВЦРПС, його завдання,
функції визначалися Статутом
професійних спілок СРСР, в редакції
затвердженій ХУШ з'їздом профспілок
СРСР від 01.01.1987 року. Відповідно до
Статуту професійні спілки являлись
загальносоюзною громадською
організацією, до складу якого входили
республіканські ради.

Постановою Президії ВЦРПС від 26 квітня
1988 року № 5-1 затверджені основні
напрямки розвитку і покращення
санаторно-курортного обслуговування,
туризму і відпочинку трудящих.

Установчим з'їздом незалежних
професійних спілок України 06 жовтня 1990
року прийнята Декларація про утворення
Федерації незалежних професійних
спілок України.

Президія Федерації незалежних
профспілок України постановою № П-7-7
від 23.08.1991 року прийняла рішення про
перетворення Української
республіканської ради з туризму та
екскурсій в закрите акціонерне
товариство "Укрпрофтур".

Загальними зборами акціонерів
Українського акціонерного товариства
по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур"
від 14 квітня 1998 року протокол № 6
затверджений Статут Українського
закритого акціонерного товариства по
туризму та екскурсіях "Укрпрофтур".
Скорочена назва - 3AT "Укрпрофтур".
Засновниками ЗАТ "Укрпрофтур" є
Федерація профспілок України та Фонд
соціального страхування України. ЗАТ
"Укрпрофтур" є правонаступником
Української республіканської ради по
туризму та екскурсіях,
туристсько-екскурсійних підприємств,
установ та організацій профспілок
України.

Туристичний готель "Нова Каховка"
побудований у 1972 році на кошти
Всеукраїнської республіканської
профспілкової спілки і переданий на
баланс Херсонської обласної ради по
туризму та екскурсіях.

Постановою колегії центральної ради по
туризму та екскурсіях від 18.07.1988 р. № 12-4
створено Херсонське обласне
туристично-екскурсійне виробниче
об'єднання "Херсонтурист".

Постановою колегії Української
республіканської ради по туризму і
екскурсіям від 27.11.1989 р. Херсонську
обласну раду по туризму та екскурсіях
ліквідовано.

Президія Федерації незалежних
профспілок України постановою № П-7-7
від 23.08.1991 р. прийняла рішення про
перетворення Української
республіканської ради з туризму та
екскурсій в закрите акціонерне
товариство "Укрпрофтур". Рада Федерації
незалежних профспілок та Фонд
соціального страхування України 04
жовтня 1991 року уклали установчий
договір і затвердили його Статут.

Рішенням правління Українського
акціонерного товариства по туризму та
екскурсіям "Укрпрофтур" від 03.12.1991 р.
створено Херсонське обласне
відділення Українського акціонерного
товариства по туризму і екскурсіям
"Укрпрофтур".

Рішенням правління Українського
акціонерного товариства по туризму і
екскурсіям "Укрпрофтур" від 27.07.1994 р.
Херсонське обласне відділення
"Херсонтурист" реорганізовано в
Херсонське обласне дочірнє
підприємство "Херсонтурист"
Українського акціонерного товариства
по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур".

Рішенням позачергових загальних
зборів Українського акціонерного
товариства по туризму та екскурсіях
"Укрпрофтур" від 09.12.1998 р.
реорганізовано Херсонське обласне
дочірнє підприємство "Херсонтурист" в
Херсонське обласне закрите акціонерне
товариство по туризму та екскурсіях
"Херсонтурист".

Відповідно акту передачі у власність
Херсонському закритому акціонерному
товариству по туризму та екскурсіях
"Херсонтурист" майна та будівель від
13.01.1999 року № 14 закритим акціонерним
товариством по туризму та екскурсіях
"Укрпрофтур" передало у власність
Херсонському закритому акціонерному
товариству по туризму та екскурсіях
"Херсонтурист" (правонаступником якого
є відповідач-1 по справі) як внесок до
статутного фонду майно та будівлі
загальною балансовою вартістю 5545 тис.
грн., в тому числі туристичний готель
"Нова Каховка" загальною балансовою
вартістю 1278 тис. грн.

Перевіркою, проведеною прокуратурою
Херсонської області встановлено, що
06.11.2001 р. директор туристичного готелю
"Нова Каховка" Шеховцов І.О., діючи від
імені закритого акціонерного
товариства по туризму і екскурсіях
"Херсонтурист", на балансі якого
перебував турготель, листом № 45
звернувся до голови Новокаховського
міськвиконкому з проханням видати ЗАТ
"Херсонтурист" свідоцтво на право
власності на турготель за адресою:
Херсонська область, м. Нова Каховка, пр.
Дніпровський, 20. Даний лист був
зареєстрований у виконкомі 08.11.2001 р. та
для перевірки наявності підстав для
прийняття виконкомом рішення про
можливість оформлення даному
товариству свідоцтва про право
власності на турготель був переданий
до Каховського ДБТІ.

27.11.2001 р. виконкомом Новокаховської
міської ради було прийнято рішення №
272, пунктом 2 якого вирішено видати ЗАТ
"Херсонтурист" свідоцтво про право
власності на турготель "Нова Каховка".
На підставі зазначеного рішення 30.01.2002
р. виконкомом Новокаховської міської
ради ЗАТ "Херсонтурист" видане
свідоцтво про право власності на
турготель "Нова Каховка", яке того ж дня
Новокаховською філією Каховського
ДБТІ зареєстроване у реєстраційній
книзі № 6 за № 907.

Прокурор в позовній заяві просить
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 02.12.2009 року між ТОВ
"Жемчужина" та Херсонським обласним
закритим акціонерним товариством по
туризму та екскурсіях "Херсонтурист"
37/1000 будівлі туристичного готелю "Нова
Каховка" у м. Нова Каховка по пр-ту
Дніпровському, 20, що складається з
гаражу літ. Б, пральні з прибудовою та
ґанками літ. В, в, в1, в2, складу з
підвалом входом у підвал та рампою літ.
Г, під Г, г, г1, санблоку літ. И, складу
літ. К, посвідчений приватним
нотаріусом Херсонського нотаріального
округу ОСОБА_5 за № 3128. Вважає, що
Херсонським обласним закритим
акціонерним товариством
"Херсонтурист", який фактично не
являвся власником предмета
купівлі-продажу, протиправно
відчуджено у власність ТОВ "Жемчужина"
37/1000 частини нежитлової будівлі
туристичного готелю "Нова Каховка".

Згідно з правовою позицією, викладеною
у ч. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.2009 р. N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15)
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право
продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право
продажу товару належить його власнику.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України встановлено, що
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, відшкодувати вартість
того, що одержано, за цінами, які
існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Правові наслідки, передбачені
частинами першою та другою цієї статті,
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Правові наслідки недійсності
нікчемного правочину, які встановлені
законом, не можуть змінюватися за
домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину з
власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Суд вважає за доцільне звернути увагу
на наступне.

Статтею 10 Конституції УРСР (чинної на
момент виникнення спірних відносин)
встановлено, що основу економічної
системи Української РСР становить
соціалістична власність на засоби
виробництва у формі державної
(загальнонародної) і
колгоспно-кооперативної власності.
Соціалістичною власністю є також майно
профспілкових та інших громадських
організацій, необхідне їм для
здійснення статутних завдань.

З Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963
року вбачається, що визнавалась,
зокрема, власність профспілкових та
інших громадських організацій (глава 9),
де останні розглядалися як самостійні
суб'єкти права власності.

Відповідно до статті 24 ЦК УРСР
профспілки, як громадські організації,
мали статус юридичної особи,
відокремлене майно і самостійний
баланс та здійснювали свої права через
виборні органи.

У ч. 2 ст. 6 Закону СРСР від 09.10.1990 № 1708-1
"Про громадські об`єднання" визначено,
що до загальносоюзних громадських
організацій відносяться такі,
діяльність яких у відповідності до
статутних завдань, розповсюджується на
територію всіх або більшості союзних
республік та які мають свої
організації в цих республіках.

Згідно зі Статутом профспілок СРСР, як
актом, що регулював організаційну
структуру радянських профспілок,
затвердженого ХІІІ з'їздом профспілок
СРСР 01 листопада 1963 року, вищими
керівними органами були з'їзд
профспілок СРСР, а в період між з'їздами
- Всерадянська Центральна Рада
профспілок (ВЦРПС). Пунктом 19 Статуту
передбачено, що у республіках
створюються міжсоюзні органи -
республіканські ради профспілок.

Українська республіканська рада
професійних спілок (Укрпрофрада) була
утворена 29 листопада 1948 року і
представляла республіканську
організацію в єдиній системі
профспілок колишнього Союзу РСР із
статусом юридичної особи, та, у свою
чергу, була підпорядкована
центральному органу управління - ВЦРПС.

Отже, майно профспілок СРСР, у тому
числі Української республіканської
ради профспілок, - за правовим статусом
належало до майна союзного
підпорядкування.

Після розпаду СРСР правонаступником
Української республіканської ради
профспілок стала Рада Федерації
незалежних профспілок України,
правонаступником якої, в свою чергу, є
Федерація професійних спілок України.

Так, ХV з'їздом профспілок України, що
відбувся у жовтні 1990 року, прийняте
рішення про перетворення в І
Установчий з'їзд незалежних профспілок
України та Декларацію про утворення
Федерації незалежних профспілок
України, проголосив незалежність
профспілок України від державних і
господарських органів республіки та
СРСР, що, насамперед також означало
вихід із складу профспілок СРСР,
відмову від діяльності відповідно до
Статуту профспілок СРСР. З'їзд також
прийняв Положення про Федерацію
незалежних профспілок України,
затверджене з'їздом 06 жовтня 1990 року,
яким визначено її правовий статус,
організаційну структуру, права та
обов'язки, у тому числі і майнові.
Положенням, зокрема, передбачено що
Рада Федерації незалежних профспілок
України (ФНПУ) є правонаступником
Укрпрофради, а основні фонди, майно, які
належали Укрпрофраді і необхідні для
виконання цілей та завдань ФНПУ,
становлять її власність і охороняються
законом.

При цьому, на останньому ХІХ з'їзді
профспілок СРСР, який відбувся 23- 27
жовтня 1990 року, централізована
структура ВЦРПС припинила своє
існування і було утворено Загальну
конфедерацію професійних спілок СРСР
(далі - ЗКП). А 18 листопада 1990 року ФНПУ
одержала від неї на правах власності
майнові об'єкти за Договором про
закріплення прав з володіння,
користування й розпоряджання
профспілковим майном, затвердженим
постановою Президії Ради ЗКП СРСР за №
2-1а. Згідно з ним, ФНПУ були передані
права щодо володіння, користування та
розпоряджання профспілковим майном,
яке належало ВЦРПС на території
України.

Суд не може погодитися з думкою
прокурора та Фонду державного майна
України щодо застосування до спірних
правовідносин положень постанови
Верховної Ради Української РСР "Про
захист суверенних прав власності
Української РСР", Закону України "Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування,
розташованих на території України",
постанови Верховної Ради України №
3943-XII від 04.02.1994 р. та постанови
Верховної Ради України № 2268-ХІІ від
10.04.1992 р. "Про майнові комплекси та
фінансові ресурси громадських
організацій колишнього Союзу PCP,
розташовані на території України".

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України 1996 року,
за якою дію нормативно-правового акта в
часі треба розуміти так, що вона
починається з моменту набрання цим
актом чинності і припиняється з
втратою ним чинності, тобто до події,
факту застосовується той закон або
інший нормативно-правовий акт, під час
дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України 1996 року,
закріпивши частиною першою статті 58
положення щодо неприпустимості
зворотної дії в часі законів та інших
нормативно-правових актів, водночас
передбачає їх зворотну дію в часі у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують юридичну відповідальність
особи.

Зазначена правова позиція відображена
у рішенні Конституційного Суду України
№ 1-рп/99 від 09.02.99 р.

Так, постановою Верховної Ради
Української РСР "Про захист суверенних
прав власності Української РСР" від 29
листопада 1990 року № 506 введено
мораторій на території республіки на
будь-які зміни форми власності і
власника державного майна до введення
в дію Закону Української РСР про
роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України "Про
підприємства, установи та організації
союзного підпорядкування,
розташованих на території України" від
10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ встановлено,
що майно підприємств, установ і
організацій та інших об'єктів союзного
підпорядкування є державною власністю.

Постановою Верховної Ради України №
2268-ХІІ від 10.04.1992 р. "Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу PCP, розташовані на території
України" передбачено, що до
законодавчого визначення суб'єктів
права власності майна загальносоюзних
громадських організацій колишнього
Союзу PCP майно та фінансові ресурси
розташованих на території України
підприємств, установ та об'єктів, що
перебували у віданні центральних
органів цих організацій, тимчасово
передані Фонду державного майна
України.

Відповідно до пункту 1 постанови
Верховної Ради України № 3943-XII від
04.02.1994 р. до законодавчого визначення
суб'єктів права власності майна
загальносоюзних громадських
організацій колишнього Союзу PCP,
розташованого на території України,
зазначене майно тимчасово є
загальнодержавною власністю.

Таким чином, суд прийшов до висновку
про те, що зазначені акти
законодавства, які прийняті пізніше
ніж відбулося створення ФНПУ та
передача у її власність майна, не
впливали на юридичну природу підстав
набуття ФНПУ права власності та
відокремлення майна за правовим
статусом із майна підприємств, установ
та організацій союзного
підпорядкування, а відтак від
загальнодержавної власності.

Підтвердження такої правової позиції
знаходиться й у судовій практиці,
зокрема, у постановах Вищого
господарського суду України від 07
квітня 2014 року у справі № 5002-26/3170-2011; від
09 квітня 2014 року у справі № 23/096-11; від 16
квітня 2014 року по справі № 9/107-11.

Окрім цього, 04.10.1991 р. між Радою
Федерації профспілок та Фондом
соціального страхування України був
укладений установчий договір про
створення на базі
туристично-екскурсійних підприємств і
організацій Української
республіканської ради по туризму та
екскурсіях - АТ "Укрпрофтур",
затверджено його статут, що був
зареєстрований Київським
міськвиконкомом 28.10.1991 р.

Згідно зі статутом ЗАТ по туризму та
екскурсіях "Укрпрофтур" Рада Федерацій
незалежних профспілок передала до його
статутного фонду основні фонди і
оборотні засоби
туристсько-екскурсійних підприємств,
об'єднань та організацій профспілок
України на суму 381.206 тис.руб., а Фонд
соціального страхування - 10 млн. руб. До
статутного фонду створеного
товариства був переданий, у числі
іншого, також і спірний об'єкт, з огляду
на що, та з врахуванням приписів ст. 12
Закону України "Про господарські
товариства", АТ "Укрпрофтур" стало
власником цього майна.

Правомірність внесення цього майна до
статутного фонду була підтверджена
рішенням Вищого господарського суду
України від 20.01.1997 р. у справі № 138/7.

Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод (1950 р.),
ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р.
№ 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого
протоколу до неї, передбачено право
кожної фізичної чи юридичної особи
безперешкодно користуватися своїм
майном, не допускається позбавлення
особи її власності інакше як в
інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права, визнано
право держави на здійснення контролю
за користуванням майном відповідно до
загальних інтересів або для
забезпечення сплати податків чи інших
зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та
його захисту закріплено й у
вітчизняному законодавстві. Так,
відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Слід також зазначити й про ненаведення
позивачем обґрунтування щодо підстав
виникнення права державної власності
на спірне нерухоме майно.

Відсутні в матеріалах справи й докази
реєстрації права власності на спірне
майно за державою.

На думку суду позивачем не доведено
правомірність витребування майна, не
зазначено, в чому полягає порушення
прав та законних інтересів Фонду
державного майна України.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставі
своїх вимог чи заперечень. Докази
подаються сторонами.

Наведені вище обставини виключають
правові підстави для задоволення
позовних вимог прокурора м.Нова
Каховка в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України.

У зв'язку з недоведеністю права
власності держави на спірне майно,
судом не приймається до уваги

- посилання позивача на вирок
Новокаховського міського суду від
12.08.2011 р. у кримінальній справі
№2117/1-338/11, яким інженера реєстратора КП
«Каховське БТІ» ОСОБА_9 визнано винною
у вчиненні злочину, передбаченого ст.367
ч.2 КК України (умисні дії
інженера-реєстратора Новокаховської
філії Каховського ДБТІ ОСОБА_9, яка
оформила право власності ЗАТ
«Херсонтурист» на державний об'єкт
нерухомості - турготель «Нова Каховка»)
та

- посилання на визнання недійсними
п.2, п.3 рішення Виконавчого комітету
Новокаховської міської ради від 27.11.2001
р. №272 «Про оформлення права власності
на об'єкти нерухомості» (рішення
господарського суду Херсонської
області від 28.02.2013 р. у справі №
5024/1918/2011).

Враховуючи викладене, позовні вимоги
не підлягають задоволенню.

Суд зазначає й про пропущення
позивачем строків позовної давності.

Статтею 71 Цивільного кодексу УРСР було
визначено часові межі реалізації
захисту порушеного права або інтересу
у три роки. В силу ст. 76 ЦК УРСР перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Аналогічні
положення містяться й у ч. 1 ст. 261
Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 2 ст. 29 ГПК України у разі
прийняття господарським судом
позовної заяви, поданої прокурором в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах,
зазначений орган набуває статусу
позивача.

Отже, виходячи з системного аналізу
змісту ч.1 ст. 261 ЦК України та ч. 2 ст. 29
ГПК України істотне значення має
обізнаність саме ФДМУ, як позивача у
даній справі, про порушення своїх прав,
а, відтак, обізнаність прокурора не має
значення для застосування судом
позовної давності.

Аналогічна правова позиція
відображена у постанові Вищого
господарського суду України від 01
грудня 2009 р. у справі № 2-5/10799-2008, п. 4.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 29.05.2013
р. № 10.

Наведеної правової позиції
дотримується також Верховний Суд
України при касаційному перегляді
судових рішень у справах, пов'язаних із
застосуванням позовної давності
(постанова ВСУ від 05.10.2004 р. у справі №
6/195-03).

Право ФДМУ можливо вважати порушеним
саме з 01.05.1992 р. згідно до постанови
Кабінету Міністрів УРСР від 03 липня 1991
р. № 66 та постанови Верховної Ради
України від 10.04.1992 р. № 2268-XII "Про майнові
комплекси та фінансові ресурси
громадських організацій колишнього
Союзу РСР, розташовані на території
України", за якими саме Фонду
державного майна України було передано
майно та фінансові ресурси,
розташованих на території України
підприємств, установ та об'єктів, що
перебували у віданні центральних
органів цих організацій та його
зобов'язано було прийняти це майно до
01 травня 1992 року.

Про безпосереднє порушення свого права
ФДМУ дізналося й при розгляді справи №
138/7. Так, підставами позову ФДМУ по цій
справі було те, що майно
туристично-екскурсійних підприємств,
установ, організацій профспілок
України, яке передано Радою Федерації
профспілок України до статутного фонду
АТ "Укрпрофтур", належало
загальносоюзному об'єднанню, стало
загальнодержавною власністю України, а
відтак безпідставно передано до
приватної власності.

Слід зазначити й про обізнаність
Генеральної прокуратури України щодо
цих фактів, тому що у 2000 році Генеральна
прокуратура України проводила
перевірку формування статутного фонду
ЗАТ "Укрпрофтур", про що свідчить запит
від 13.09.2000 р. за № 07/2-1412-99 про переліки
майна, внесеного до статутного фонду
зазначеного товариства.

У відповідності до Закону України "Про
прокуратуру" прокуратурою України
здійснюється прокурорський нагляд за
додержанням і правильним
застосуванням законів Кабінетом
Міністрів України, міністерствами та
іншими центральними органами
виконавчої влади, органами державного
і господарського управління та
контролю, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, місцевими Радами, їх
виконавчими органами, військовими
частинами, політичними партіями,
громадськими організаціями, масовими
рухами, підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами.

Статтею 19 зазначеного Закону
визначено, що предметом нагляду за
додержанням і застосуванням законів є:
1) відповідність актів, які видаються
всіма органами, підприємствами,
установами, організаціями та
посадовими особами, вимогам
Конституції України та чинним законам;
2) додержання законів про
недоторканність особи,
соціально-економічні, політичні,
особисті права і свободи громадян,
захист їх честі і гідності, якщо
законом не передбачений інший порядок
захисту цих прав; 3) додержання законів,
що стосуються економічних,
міжнаціональних відносин, охорони
навколишнього середовища, митниці та
зовнішньоекономічної діяльності.

Отже, прокурором м.Нова Каховка в
інтересах держави в особі Фонду
державного майна України було
пропущено визначені законодавством
строки позовної давності.

Одночасно з цим, позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Тому
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення (п. 2.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 29.05.2013р. №
10).

Враховуючи відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
по суті, судом не застосовуються
положення щодо позовної давності.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до
положень ст.32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст..43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наявних у справі матеріалів достатньо
для розгляду справи та ухвалення
законного рішення.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

На підставі зазначених вище норм
матеріального права, керуючись ст. ст.
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Повне рішення складено 08.09.2014 р.

Суддя
В.В.Литвинова