ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року Справа № 910/409/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Головуючого судді
Демидової А.М.,

суддів
Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

Прокопанич Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргуТовариства
з обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні технології"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 р.
(судді: Тарасенко К.В., Авдеєв П.В., Сулім
В.В.) у справі№910/409/14 господарського
суду міста Києваза
позовомКомунального підприємства
"Київжитлоспецексплуатація"доТоварист
ва з обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні
технології"провідшкодування збитків у
розмірі 32 452 грн. 20 коп.за участю
представників: від позивача Мотуз В.В.,
довіреність №155/1/19-1957 від 21.05.2014 р.
Боженка Д.Є, довіреність №155/1/19-1955 від
21.05.2014 р.від відповідача Черній Т.П.,
довіреність б/н від 02.12.2013 р. Терещенко
В.В., довіреність б/н від 03.03.2014 р.

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство
"Київжитлоспецексплуатація" (далі - КП
"Київжитлоспецексплуатація")
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні технології" (далі - ТОВ
"Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні технології") про
відшкодування збитків у розмірі 32 452
грн. 20 коп.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 р. у справі №910/409/14 у
задоволенні позовних вимог КП
"Київжитлоспецексплуатація"
відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 р. у
справі №910/409/14 вказане рішення
скасовано, винесено нове рішення, яким
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі, стягнуто з відповідача 32 452 грн.
20 коп. збитків, 1 827 грн. 00 коп. судового
збору за подання позову, 913 грн. 50 коп.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Не погодившись з прийнятим
господарським судом апеляційної
інстанції судовим рішенням, ТОВ
"Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні технології" звернулось з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову Київського
апеляційного господарського суду від
08.07.2014 р. та залишити без змін рішення
господарського суду міста Києва від
18.02.2014 р. у справі №910/409/14.

Касаційна скарга мотивована тим, що
судом апеляційної інстанції при
винесені оскаржуваної постанови
порушено норми матеріального та
процесуального права, а саме:

1. безпідставно зроблено висновок
про те, що позивач є власником житлових
будинків, чим порушено ч. 5 ст. 60 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні";

2. не правильно застосовано до
спірних правовідносин ст. 224, 225
Господарського кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 15.08.2014 р., колегією суддів у
складі: головуючий суддя - Демидова А.М.,
судді - Волік І.М., Ємельянов А.С.
(доповідач у справі), касаційну скаргу
ТОВ "Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні технології" прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 09.09.2014 р.

Розпорядженням Секретаря першої
судової палати від 03.09.2014 р.
№02-05/397, у зв'язку з перебуванням судді
Воліка І.М. у відпустці, сформовано
колегію суддів у наступному складі:
головуючий суддя - Демидова А.М., судді -
Ємельянов А.С. (доповідач у справі),
Прокопанич Г.К.

Через відділ документального
забезпечення діяльності судових палат
Вищого господарського суду України
05.09.2014 р. представником КП
"Київжитлоспецексплуатація" подано
відзив на касаційну скаргу.

В судове засідання 09.09.2014 р. з'явились
представники позивача та відповідача.

Представники відповідача в судовому
засіданні підтримали доводи викладені
в касаційній скарзі, просили скасувати
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 р. та
залишити без змін рішення
господарського суду міста Києва від
18.02.2014 р. у справі №910/409/14.

Представники позивача в судовому
засіданні заперечили проти касаційної
скарги, просили оскаржувану постанову
господарського суду апеляційної
інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, заслухавши представників
сторін, обговоривши доводи касаційної
скарги, дослідивши правильність
застосування господарськими судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права
вважає, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
14.09.2010 р. між КП "Дирекція з управління
та обслуговування житлового фонду
Голосіївського району" (підприємство)
та ТОВ "Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні технології" (оператор)
укладено договір про тимчасове
розміщення телекомунікаційних мереж
№64, предметом якого є тимчасове
оплатне користування місцями для
прокладання телекомунікаційних мереж,
встановлення додаткових пристроїв в
приміщеннях будівель комунальної
власності Голосіївського району міста
Києва.

В додатку №1 до договору про тимчасове
розміщення телекомунікаційних мереж
№64 від 14.09.2010 р., з врахуванням змін та
доповнень внесених додатковою угодою
від 01.04.2014 р., встановлено перелік
житлових будинків, в яких будуть
розміщуватися телекомунікаційні
мережі.

Згідно із п. 7.1 вказаного договору
останній вступає в силу з моменту
укладення і діє на протязі одного року
з дня його підписання. Договір може
бути пролонговано на наступний рік у
разі повного і належного виконання
усіх умов даного договору оператором.
Пролонгація здійснюється шляхом
підписання додаткової угоди.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що зазначені додаткові
угоди до договору про тимчасове
розміщення телекомунікаційних мереж
№64 від 14.09.2010 р. сторонами не
укладались, через що вказаний договір
припинив свою дію 14.09.2011 р.

Крім того, Рішенням Київської міської
ради №378/5765 від 14.07.2011 р. "Про питання
впорядкування діяльності суб'єктів
господарювання в галузі зв'язку та
інформаційних технологій" доручено
КП
"Київжитлоспецексплуатація"
здійснювати моніторинг та координацію
розміщення суб'єктами господарювання
телекомунікаційних мереж у житлових та
нежитлових будівлях комунальної
власності, у зв'язку з чим на зазначене
комунальне підприємство покладено
обов'язок укладати договори на
розміщення телекомунікаційних мереж.

За таких обставин, 01.03.2012 р. між КП
"Київжитлоспецексплуатація"
(підприємство) та ТОВ
"Науково-виробничим об'єднанням
"Інформаційні технології" (сервітуарій)
було укладено договір про встановлення
сервітуту №03-С/135, за умовами
якого відповідач за плату отримав
право користування житловими та
нежитловими будівлями комунальної
власності для розміщення відповідачем
своїх телекомунікаційних мереж, що
знаходяться за адресами, які вказані в
додатку № 1 до цього договору.

Даний договір діє до 31.05.2012 р., що
закріплено в п 8.1 договору
№03-С/135 від 01.03.2012 р.

При цьому, п. 8.2 вказаного договору
встановлено можливість його
пролонгації.

Вказані обставини підтверджуються
наявними в матеріалах справи доказами,
дослідженими судами попередніх
інстанцій та не заперечуються
сторонами.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що після закінчення
строку дії договору №64 від 14.09.2010 р. та
до укладення договору №03-С/135 від 01.03.2012
р., тобто з 14.09.2011 р. до 01.03.2012 р.
відповідач безоплатно користувався 61
будинком комунальної власності для
розміщення телекомунікаційних мереж.
Також, позивач вказує, що відповідач у
період з вересня 2013 року безоплатно
користувався ще 41 будинком без
договору, у зв'язку з чим позивачем
втрачено (упущено) вигоду, загальний
розмір якої становить 32 452 грн. 20 коп.

За приписами ст. 218 Господарського
кодексу України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу
України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

Частиною 2 статті 224 Господарського
кодексу України встановлено, що під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або дотримання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом, що передбачено
ст. 225 Господарського кодексу України.

За загальними правилами з відповідача
можуть бути стягнуті збитки за
наявності повного складу
правопорушення, а саме:

1) порушення відповідачем свої
обов'язків перед позивачем;

2) наявності збитків, завданих
відповідачем, в тому числі
неодержаного позивачем прибутку;

3) причинного зв'язку між діями
(бездіяльністю) відповідача та
негативними наслідками, що виявились
результатом таких дій (бездіяльності);

4) вини відповідача у настанні
негативних наслідків, яка проявилась у
будь -якій формі, тобто умислу, грубої
або звичайної необережності.

При цьому, задовольняючи позовні
вимоги апеляційний господарський суд
встановив, що дії відповідача є
протиправними, оскільки полягають в
безоплатному користуванні майном, що
перебуває в комунальній властності,
для розміщення телекомунікаційних
мереж.

Проте, на думку колегії суддів Вищого
господарського суду України,
вищевказані висновки господарського
суду апеляційної інстанції є
передчасними та необґрунтованими.

Як встановлено в ч. 1 ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Вимоги щодо належності та допустимості
доказів закріплені в ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, що
закріплено в ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого
господарського суду України №6 від
23.03.2012 р. "Про судове рішення"
передбачено, що господарським судам
слід виходити з того, що рішення може
ґрунтуватись лише на тих доказах, які
були предметом дослідження і оцінки
судом. При цьому, необхідно мати на
увазі, що згідно зі статтею 43
Господарського процесуального кодексу
України наявні докази підлягають
оцінці у їх сукупності і жодний доказ
не має для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Однак, колегія суддів Вищого
господарського суду України приходить
до висновку про те, що, як місцевий, так
і апеляційний господарські суди,
всупереч вищенаведеним приписам
процесуального законодавства, не в
повному обсязі дослідили докази у
справі №910/409/14.

Зокрема, судами попередніх інстанцій
не були з'ясовані наступні фактичні
обставини справи:

- в який період телекомунікаційні
мережі відповідача були розташовані на
спірних об'єктах без належних правових
підстав;

- в чиїй власності перебувають
будівлі, у яких розміщенні
телекомунікаційних мережі скаржника;

- причинний зв'язок між
протиправною поведінкою сервітуарія
та заподіяними збитками;

- розмір заподіяних збитків
(неодержаного прибутку).

Таким чином, колегія суддів Вищого
господарського суду України дійшла
висновку, що оскаржувані судові
рішення у даній справі прийняті при не
повному з'ясуванні фактичних обставин
справи, тому доводи, викладені у
касаційній скарзі, судова колегія
вважає переконливими та такими, що
підтверджуються наявними матеріалами
справи.

Крім того, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, що закріплено в ч. 2 ст. 1117
Господарського процесуального кодексу
України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право,
зокрема, скасувати рішення першої
інстанції або постанову апеляційної
інстанції і передати справу на новий
розгляд, якщо суд припустився порушень
норм процесуального права, які
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи. Справа
направляється на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, якщо порушення
норм процесуального права, які
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, допущені
тільки цим судом. У всіх інших випадках
справа направляється до суду першої
інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 24.10.2011
р. №11 "Про деякі питання практики
застосування розділу XII1
Господарського процесуального кодексу
України" передбачено, що, відповідно до
ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального
кодексу України судове рішення
приймається за результатами
обговорення усіх обставин справи, а
частиною першою ст. 43 названого кодексу
передбачено всебічний, повний і
об'єктивний розгляд в судовому процесі
всіх обставин справи в їх сукупності.

Враховуючи, що касаційна інстанція не
має права сама встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові місцевого чи апеляційного
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, недодержання судом першої або
апеляційної інстанції вказаних норм
процесуального права, якщо воно
унеможливило встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного розгляду справи, є
підставою для скасування судового
рішення з передачею справи на новий
розгляд до відповідного суду, що
зазначено в п. 3 ч. 1 ст. 1119
Господарського процесуального кодексу
України.

За таких обставин справа підлягає
передачі на новий розгляд, під час
якого господарському суду першої
інстанції необхідно врахувати
викладене, всебічно і повно перевірити
доводи, на яких ґрунтуються вимоги та
заперечення сторін, і, в залежності від
установлених обставин, вирішити спір у
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права, що підлягають
застосуванню до наявних
правовідносин.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11112
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче об'єднання
"Інформаційні технології" задовольнити
частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 08.07.2014 р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 18.02.2014 р. у справі №910/409/14
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Демидова А.М.

Судді
Ємельянов А.С.

Прокопанич Г.К.