м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14591/14 21.08.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Промислово-технологічна

компанія
«Укргазкомплект»

До Товариства з обмеженою
відповідальністю «Європейські
технології послуг»

Про визнання договору № 18 від
15.04.2013 недійсним

Суддя
Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Силенко Т.Г. - по дов.
№ б/н від 14.07.2014

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Промислово-технологічна компанія
«Укргазкомплект» до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Європейські технології послуг» про
визнання недійсним договору № 18 від
15.04.2013 на підставі ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідач не мав
права укладати даний договір та
надавати послуги, передбачені п. 1.1.
договору з огляду на відсутність
державної реєстрації відповідного
виду діяльності, що вбачається з
довідки статистики. Відповідач при
укладенні договору не надав відповідну
ліцензію, в підтвердження того, що він
має право виконувати будь-які роботи з
розробки технічних умов на продукцію
позивача. На думку позивача істотною
умовою договору є можливість
здійснення підприємством певного виду
діяльності, відсутність відповідної
ліцензії та державної реєстрації
відповідного виду діяльності свідчить
про недосягнутість згод між сторонами
договору з усіх умов.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 18.07.2014 порушено провадження у
справі № 910/14591/43 та призначено справу
до розгляду на 21.08.2014.

Відповідач у поданому 15.08.2014 до відділу
діловодства суду відзиві проти позову
заперечує та зазначає, що позивачем не
доведено обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною на
підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України. Зазначає, що відповідачем
виконані роботи на суму 221 860,00 грн., що
підтверджується актами виконаних
робіт № ОУ-2705-01 від 27.05.2013, № ОУ-2805-01 від
28.05.2013 та № ОУ-2905-03 від 29.05.2013. Відповідач
вказує, що Законом України «Про
ліцензування» не передбачено
необхідність ліцензії для такого виду
діяльності як проведення робіт по
виготовленню технічної документації.
Відсутність у довідці статистики
записів щодо можливості здійснення
суб'єктами господарювання певної
діяльності не тягне за собою визнання
правочинів за участю цих суб'єктів
недійсними. Звертає увагу на те, що у
позивача існує заборгованість перед
відповідачем, тому подання позову є
спробою не сплачувати заборгованість.

Позивач в судовому засіданні 21.08.2014
позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судове засідання 21.08.2014 не
з'явився.

Відповідач належним чином
повідомлений про призначення справи до
розгляду в засіданні господарського
суду, про час і місце його проведення,
що підтверджується повідомленням про
вручення 29.07.2014 відповідачу поштового
відправлення - ухвали суду від 18.07.2014.

Оскільки наявних в матеріалах справи
документів достатньо для її розгляду,
суд вважає, що неявка представника
відповідача не перешкоджає розгляду
справи по суті.

В судовому засіданні 21.08.2014, відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва

ВСТАНОВИВ:

15.04.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю
«Промислово-технологічна компанія
«Укргазкомплект» (замовник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Європейські
технології послуг» (виконавець) було
укладено договір № 18 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору замовник
доручає, а виконавець зобов'язується
провести роботи з розробки технічних
умов на продукцію замовника. На
підставі технічних умов розробити
паспорт на продукцію замовника.

Обсяг робіт (п. 1.1.) вказаний в додатку 1,
який є невід'ємною частиною договору (п.
1.6. договору).

Пунктом 2.1. договору визначено, що за
виконання робіт згідно договору
замовник перераховує виконавцю суму в
розмірі договірної ціни 221 860,00 грн.

Відповідно до розділу 4 договору
визначено, що підтвердженням виконання
робіт є підписаний сторонами акт
здачі-приймання робіт.

Матеріали справи свідчать, що
відповідач виконав передбачені
договором робти на загальну суму 221 860,00
грн., що підтверджується наступними
актами здачі-приймання робіт (надання
послуг), що підписані та скріплені
печатками обох сторін:

№ ОУ-2705-01 від 27.05.2013 на суму 64 460,00 грн.,

№ ОУ-2805-01 від 28.05.2013 на суму 72 400,00 грн.,

№ ОУ-2905-03 від 29.05.2013 на суму 85 000,00 грн.

Позивач виконані роботи сплатив
відповідачу повністю в розмірі 221 860,00
грн., що підтверджується наступними
платіжними дорученнями:

№3330 від 29.05.2013 на суму 64 460,00 грн.,

№ 33331 від 29.05.2013 на суму 72 400,00 грн.,

№ 3341 від 31.05.2013 на суму 39 500,00 грн.,

№ 3348 від 04.06.2013 на суму 45 500,00 грн.

Згідно з п. 8.5. договору договір
закінчує діяти після виконання
зобов'язань виконавцем та замовником і
проведення фінансових розрахунків.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Дослідивши умови договору суд
приходить до висновку, що він є
договором про надання послуг.

Чинне законодавством України не
містить перелік істотних умов для
даного виду договорів.

Відповідно до статті 638 Цивільного
кодексу України та частини 2 статті 180
Господарського кодексу України
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами досягнуто згоди щодо усіх
його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за
законом чи необхідні для договорів
даного виду, а також умови, щодо яких на
вимогу однієї із сторін повинна бути
досягнута згода.

Разом з цим, відповідно до п. 3 ст. 180
Господарського кодексу України при
укладені господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Сторонами предмет, ціну та строк дії
договору погоджено.

Позивачем взагалі не зазначено жодної
умови з якої сторони не досягли згоди
при укладенні спірного договору.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
визначено, що:

Сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами.

Сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Стаття 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» містить
перелік видів господарської
діяльності, що підлягають
ліцензуванню, зокрема

1) банківська діяльність;

2) професійна діяльність на ринку
цінних паперів;

3) із надання фінансових послуг;

4) зовнішньоекономічна діяльність;

5) діяльність у галузі телебачення і
радіомовлення;

6) діяльність у сфері електроенергетики
та використання ядерної енергії;

7) діяльність у сфері освіти;

8) пункт 8 частини першої статті 9
виключено

9) виробництво і торгівля спиртом
етиловим, коньячним і плодовим,
алкогольними напоями та тютюновими
виробами;

10) діяльність у сфері телекомунікацій;

11) будівельна діяльність;

12) надання послуг з перевезення
пасажирів, вантажу повітряним
транспортом.

Таким чином, посилання позивача про те,
що відповідач не мав права укладати
спірний договір та надавати послуги
без відповідної ліцензії не
приймаються судом, оскільки для виду
робіт, що визначені договором законом
не визначено обов'язковість
ліцензування.

Відповідно до п. 3.8. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» цивільна правоздатність
юридичної особи, за загальним правилом,
є універсальною, тобто відповідна
особа здатна мати такі ж цивільні права
та обов'язки, як і фізична особа, крім
тих, які за своєю природою можуть
належати лише людині (частина перша
статті 91 ЦК України), а відтак вправі
вчиняти будь-які не заборонені законом
правочини. Тому сама лише відсутність у
статутних документах чи в положеннях,
якими регулюється діяльність, зокрема,
суб'єктів господарювання, записів щодо
можливості здійснення ними певної
діяльності та, відповідно, вчинення тих
чи інших правочинів не тягне за собою
визнання таких правочинів за їх участю
недійсними.

Отже, не приймаються судом посилання
позивача на те, що відповідач не мав
права укладати спірний договір та
надавати послуги з посиланням на
відсутність записів щодо можливої
здійснення виду робіт, обумовлених в п.
1.1. договору.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що договір
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; не довів
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Стосовно посилань позивача на те, що
сторонами не досягнуто істотних умов,
що на думку позивача є підставою для
визнання його недійсним, суд також
відзначає таке.

По-перше, непогодження сторонами всіх
істотних умов договору згідно ст.ст. 180,
181 Господарського кодексу України, ст.
638 Цивільного кодексу України може
свідчити про неукладеність такого
договору, тобто непородженням ним
цивільних прав та обов'язків. За таких
умов у суду відсутні правові підстави
для визнання його недійсним.
Аналогічний висновок міститься в п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009.

По-друге, із безпосереднього змісту
договору та враховуючи повне виконання
сторонами умов договору, відсутні
підстави для висновку про
неукладеність договору.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання недійсним договору № 18
від 15.04.2013 відсутні.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Промислово-технологічна компанія
«Укргазкомплект» є необґрунтованими
та такими, що не підлягають задоволенню
повністю.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 29.08.2014.

Суддя
В.В.
Сівакова