ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" вересня 2014 р.Справа № 916/2563/14

За позовом Дочірньої компанії „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України"

до Комунального підприємства
„Теплопостачання міста Одеси"

про стягнення 175936,15 грн.

Суддя Демешин О. А.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Пашали М.О. -
довіреність

СУТЬ СПОРУ: Дочірня компанія „Газ
України" Національної акціонерної
компанії „Нафтогаз України" (далі -
позивач) звернулась до господарського
суду Одеської області з позовом до
Комунального підприємства
„Теплопостачання міста Одеси" (далі -
відповідач) про стягнення 175936,15 грн. у
якості 3% за несвоєчасні розрахунки.

Відповідач позов не визнав, про що
зазначив у відзиві на позов від 11.08.2014р.
№ 02/01-01-593 та доповненнях до відзиву від
27.08.2014р.

В С Т А Н О В И В :

20.12.10р. між Позивачем та Відповідачем
укладено договір поставки природного
газу №06/10-2579-БО-23. Позивач свої
зобов'язання за даним договором
виконав в повному обсязі, в свою чергу
Відповідач прострочив виконання
зобов'язання, що спричинило порушення
прав та інтересів ДК „Газ України" та
подання відповідного позову до
господарського суду.

Рішенням господарського суду Одеської
області від 19.03.12р. у справі №5014/70/2012
позов ДК „Газ України" до КП
„Теплопостачання міста Одеси"
задоволено в повному обсязі стягнуто з
останнього основний борг, пеню,
інфляційні втрати та 3% річних.

Як зазначає позивач, суму основного
боргу на момент звернення до суду з цим
позовом сплачена у повному обсязі.

Враховуючи положення ст. 35 ГПК України
факт постачання Позивачем Відповідачу
природного газу за вказаним договором
не потребує повторного доведення,
зокрема і не потребує повторному
доведенню факт прострочення виконання
зобов'язання Відповідачем за даним
договором.

У зв'язку з тим, що відповідачем не було
своєчасно виконане грошове
зобов'язання по погашенню основного
боргу та пені, позивач звернувся з
позовом про стягнення 3 % річних,
нарахованих на простроченні суми
оплати основний борг в розмірі
7563245,27грн. та пені в сумі 805173,41грн..
Всього позивач просить стягнути з
відповідача в якості сплати 3% річних за
прострочення по грошовому зобов`язанню
в розмірі 175936,15 грн.

Згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Відповідно до статті 202 ГК України
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управненої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами.
Господарське зобов'язання
припиняється також у разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішенням суду. До відносин щодо
припинення господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
ЦК України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК
України зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом, зокрема, виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599
цього Кодексу).

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Згідно п. 7.1 Постанови Пленуму ВСГУ від
17.12.13 №14 „Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" за відсутності
інших підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України).

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Відповідач позов не визнав, вказавши у
відзиві на позов, що теплопостачальна
організація не має можливості провести
оплати 3% річних в сумі 175936,15 грн., у
зв'язку із заборгованістю населення та
інших споживачів теплової енергій
перед відповідачем. Крім того,
відповідач вказує на збитковість
підприємства та інші борги перед
контрагентами, зокрема, за природний
газ перед НАК „Нафтогаз України" у
розмірі 474902851,19 грн.

Окрім того, відповідачем надано суду
копію Ухвали ГСОО від 26.04.2012р. по справі
№ 5017/70/2012 про відстрочку виконання
Рішення суду від 19.03.2012року.

Суд зазначає, що неможливість сплати 3%
річних та збитковість підприємства - не
є підставою для звільнення від
стягнення з відповідача 3% річних за
прострочення по грошовому
зоблов`язанню, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК
України.

Крім того, згідно п. 7.2. Постанови
Пленуму ВСГУ від 17.12.13 №14 „Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань"
Наведене стосується й випадків
здійснених господарським судом
відстрочки і розстрочки виконання
рішення, зміни способу та порядку
виконання судового рішення шляхом
звернення стягнення на кошти боржника
(стаття 121 ГПК), оскільки під час таких
відстрочки чи розстрочки або зміни
інфляційні процеси тривають, грошове
зобов'язання залишається повністю або
частково невиконаним і негативний
вплив такої ситуації на позивача
потребує відповідної компенсації
згідно з вимогами частини другої
статті 625 ЦК України.

Між тим, суд погоджується з позицією
відповідача про неправомірність
нарахування 3% на штрафні санкції у
вигляді пені.

Так, визначаючи правову природу
грошового зобов'язання, перш за все,
необхідно виходити з ч.1 ст.509 ЦК
України, згідно з якою зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В той же час правова природа штрафу
зовсім інша, оскільки штраф - це один із
видів забезпечення виконання
зобов'язання (ст. ст. 546, 549 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Тобто, штраф носить допоміжний
(акцесорний) до основного зобов'язання
характер.

Викладене підтверджується положеннями
ст. 1 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", відповідно до
якої грошове зобов!язання -
зобов'язання боржника сплатити певну
грошову суму відповідно до
цивільно-правового правочину
(договору) та на інших підставах,
передбачених законодавством України...
До грошових зобов'язань боржника ... не
включаються неустойка (штраф, пеня) та
інші фінансові санкції, визначені на
дату подання заяви до господарського
суду (Постанова Судової палати у
господарських справах Верховного Суду
№ 3-2гс14 від 18.02.2014).

Таким чином, системний аналіз норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що обов'язок сплатити штраф
за невиконання зобов'язання не є
зобов'язанням в розумінні положень ч. 1
ст. 509 ЦК України, тому що штраф є одним
із видів забезпечення виконання
основного зобов'язання, в тому числі й
грошового.

Крім того, у Постанові Вищого
господарського суду України від
18.02.2014року по справі № 905/909/13-г
зазначено : "норма ч. 2 ст. 625 ЦК України
не може бути застосована до спірних
правовідносин, оскільки штрафні
санкції не є грошовим зобов'язанням / у
розумінні ст. ст. 509,625 ЦК України; а
рішення суду про стягнення штрафу не
породжує зобов'язальних правовідносин.
Разом з тим, в основу доданої для
порівняння постанови Вищого
господарського суду України від 9
жовтня 2013 року в справі N 8/5005/2535/2012
покладено висновок про те, що коли
судовим рішенням з боржника стягнуто
суму неустойки (штрафу, пені), то
правова природа відповідної
заборгованості саме як неустойки
залишається незмінною, і тому на неї в
силу припису ч. 2 ст. 550 ЦК України
проценти не нараховуються, інфляційні
ж нарахування на цю заборгованість
можуть здійснюватись на загальних
підставах відповідно до ст. 625 ЦК
України."

Таки чином, позовні вимоги позивача в
частині стягнення 3% річних в розмірі
19905,36 грн. нарахованих на суму пені,
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного позов слід
задовольнити в частині стягнення 3%
річних в сумі 156030,79 грн. (7563245,27грн. х 3% :
365 х 251 день = 156030,79грн.) за прострочення
сплати основного боргу з покладенням
на відповідача витрат по сплаті
судового збору пропорційно
задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України,
суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального
підприємства „Теплопостачання міста
Одеси" (65110, м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б,
код - 34674102) на користь Дочірньої
компанії „Газ України" Національної
акціонерної компанії „Нафтогаз
України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка 1,
код - 31301827): 156030 гривень 79коп. сплати 3%
річних та 3120 гривень 62коп. судового
збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
О.А. Демешин