м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/13100/14 01.09.14

Господарський суд міста Києва у складі
головуючого судді Головіної К.І., при
секретарі судового засідання
Крапивній А.М., розглянувши матеріали
справи

за позовною заявою Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства
"Старокиївський банк"

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача,- Фонд гарантування вкладів
фізичних осіб

про розірвання договору № 2149 від 16.04.2002
р. та стягнення 85 341,54 грн.

за участю представників:

від позивача:ОСОБА_2 - представник за
довіреністю б/н від 17.07.2014 р. від
відповідача: від третьої особи:Федоров
О.А. - представник за довіреністю № 60/14
від 04.07.2014 р. Костюченко І.В. -
представник за довіреністю № 09-3280/14
від 01.06.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва
звернулась Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 з позовом до Публічного
акціонерного товариства
"Старокиївський банк" про розірвання
договору № 2149 від 16.04.2002 р. та стягнення
85 341,54 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
умов договору на здійснення
розрахунково-касового обслуговування
в національній та іноземних валютах №
2149 від 16.04.2002 р. в частині своєчасної
видачі грошових коштів за
розпорядженням клієнта.

У позові ФОП ОСОБА_1 просить суд
розірвати вказаний договір, а також
стягнути з ПАТ "Старокиївський банк"
грошові кошти у вигляді залишку на
рахунку у розмірі 85 341,54 грн.

24.07.2014 р. ухвалою господарського суду
міста Києва до розгляду справи
залучено Фонд гарантування вкладів
фізичних осіб в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору, на стороні відповідача.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав та обґрунтував
позовні вимоги, просив їх задовольнити
в повному обсязі.

Присутній у судовому засіданні
представник відповідача проти позову
заперечив, просив відмовити у його
задоволенні у зв'язку з тим, що банк
віднесено до категорії
неплатоспроможних, розпочато
процедуру його виведення з ринку та
здійснення в ньому тимчасової
адміністрації, а тому задоволення
вимог вкладників та інших кредиторів
банку не здійснюється.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача - Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
проти позову заперечив, зазначив, що на
підставі постанови Правління
Національного банку України від 17.06.2014
р. № 365 та рішення Виконавчої дирекції
фонду гарантування вкладів фізичних
осіб № 50 від 17.06.2014 р. ПАТ
"Старокиївський банк" віднесено до
категорії неплатоспроможних та з
18.06.2014 р. розпочато процедуру
виведення ПАТ "Старокиївський банк" з
ринку шляхом запровадження в ньому
тамчасової адміністрації, а тому
відповідач не має змоги розірвати
договір банківського рахунку № 2149 від
16.04.2002 р. та повернути залишок грошових
коштів позивачу.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, приходить до
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Так, 16.04.2002 р. між ФОП ОСОБА_1 (клієнт) та
відповідачем - Акціонерним комерційним
банком "Старокиївський банк",
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Старокиївський
банк" (банк), був укладений договір на
здійснення розрахунково-касового
обслуговування рахунків в
національній та іноземній валютах
№ 2149, відповідно до якого для
зберігання грошових коштів та
здійснення розрахунково-касових
операцій банк відкриває клієнту
рахунки в національній та іноземній
валютах та здійснює
розрахунково-касове обслуговування
клієнта в порядку та на умовах,
визначених чинним законодавством.

Згідно з п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.4 банк
зобов'язаний:

- забезпечити збереження наданих йому
грошових коштів клієнта;

- своєчасно та правильно проводити
розрахункові операції за дорученням
клієнта у відповідності з діючими
нормативними актами про безготівкові
розрахунки;

- надавати клієнту готівкові кошти з
поточного рахунку в національній та
іноземній валюті на цілі, передбачені
законодавством.

Відповідно до п. 6.1 договору цей договір
є укладеним на невизначений строк і
набуває чинності з дня його підписання
сторонами.

У судовому засіданні встановлено, що
позивач на підставі умов вказаного
договору 19.06.2014 р. звернувся до банку з
грошовим чеком № ЛЄ 5278094, яким надав
розпорядження банку на видачу грошових
коштів, які знаходяться на його
рахункуу сумі 85 300,00 грн.

Однак, зазначений грошовий чек
відповідачем залишився невиконаним, у
зв'язку з чим, позивач звернувся до
банку з запитом від 23.06.2014 р., в якому
просив повідомити його про підстави
невиконання вказаного грошового чеку.
Вказаний запит було залишено банком
без відповіді.

Судом встановлено, що на рахунку
НОМЕР_2, який належить
ФОП ОСОБА_1, знаходиться залишок
грошових коштів у сумі 85 341,54 грн.

Вказані фактичні обставини у справі
встановлені судом та сторонами не
заперечуються, предметом спору є,
зокрема, наявність чи відсутність
підстав для стягнення з відповідача за
договором розрахунково-касового
обслуговування суми позову, яка
знаходиться на рахунку позивача.

Відповідно до положень статті 1066
Цивільного кодексу України за
договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1068 Цивільного кодексу
України банк зобов'язаний вчиняти для
клієнта операції, які передбачені для
рахунків даного виду законом,
банківськими правилами та звичаями
ділового обороту, якщо інше не
встановлено договором банківського
рахунка. Банк зобов'язаний за
розпорядженням клієнта видати або
перерахувати з його рахунка грошові
кошти в день надходження до банку
відповідного розрахункового
документа, якщо інший строк не
передбачений договором банківського
рахунка або законом.

Згідно з п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні" банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в
розрахунковому документі, який
надійшов протягом операційного часу
банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового
документа клієнта до обслуговуючого
банку після закінчення операційного
часу банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в цьому
розрахунковому документі, не пізніше
наступного робочого дня.

Зважаючи на вищенаведені норми
законодавства та умови укладеного
сторонами правочину, суд приходить до
висновку, що невиконанням договору
було порушене майнове право позивача
на вільне володіння та розпорядження
належним йому майном, яким, у розумінні
статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти,
у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1
статті 3 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні",
які існують у формі записа на поточному
рахунку позивача НОМЕР_2, відкритому у
банку.

Разом з тим, судом встановлено, що
виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
(далі - Фонд) 17.06.2014 р. прийнято рішення №
50 щодо запровадження тимчасової
адміністрації та призначення
уповноваженої особи Фонду на
тимчасову адміністрацію у відповідача.

Тимчасову адміністрацію в банку
запроваджено строком на 3 місяці з
18.06.2014 р. по 18.09.2014 р. Отже, станом на
момент вирішення спору у відповідача
запроваджена тимчасова адміністрація.

Зазначена інформація відображена на
офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та
у розумінні статті 35 ГПК України є
загальновідомою, і не потребує
доказуванню.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК
України (із змінами і доповненнями,
внесеними згідно із законами України
від 18.05.2010 р. № 2258-VI, від 04.11.2010 № 2677-VI)
обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Відтак, починаючи з 09.03.2011 р. (дата
набрання чинності Законом України від
04.11.2010 р. № 2677-VI про внесення змін)
випадки обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку
врегульована Законом України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб", який є спеціальним законом у
даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону
встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом, а відповідно до пункту 6 статті
2 Закону ліквідація банку - це процедура
припинення банку як юридичної особи
відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах пов'язаних з
виконанням банком, у якому введена
тимчасова адміністрація, своїх
зобов'язань перед його кредиторами,
норми Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" є
спеціальними, і цей Закон є
пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб" метою цього
Закону є захист прав і законних
інтересів вкладників банків, зміцнення
довіри до банківської системи України,
стимулювання залучення коштів у
банківську систему України,
забезпечення ефективної процедури
виведення неплатоспроможних банків з
ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані
наслідки запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5
статті 36 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6
статті 36 даного Закону передбачено, що
обмеження, встановлене пунктом 1
частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1
статті 2 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" у
цьому Законі термін "вкладник"
вживається у значенні "фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката".

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
"вкладник" у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає
визначення поняття "кредитор банку".
Визначення терміну "кредитор банку"
міститься у статті 2 Закону України "Про
банки і банківську діяльність", та під
яким розуміється - юридична або фізична
особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066
ЦК України, за договором банківського
рахунка банк, зокрема, зобов'язується
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" переказ
коштів - рух певної суми коштів з метою
її зарахування на рахунок отримувача
або видачі йому у готівковій формі.
Ініціатор та отримувач можуть бути
однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вище наведені
положення, та, зокрема, положення
статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання
щодо переказу коштів з рахунку
позивача, відкритому у відповідача, на
його рахунок в іншому банку чи на
рахунок контрагента позивача є
майновим зобов'язанням.

З огляду на викладене та виходячи з
аналізу вищенаведених положень,
позивач є кредитором банку на якого
поширюються обмеження встановлені
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб", і тому не можуть
бути задоволені його вимоги (у т.ч.
спірні) до відповідача від часу
запровадження у останньому тимчасової
адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом
враховано, що відповідно до пункту
третього частини 2 статті 37 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб" уповноважена
особа фонду має право продовжувати,
обмежувати або припиняти здійснення
банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази
про те, що уповноважена особа фонду
дала дозвіл на повернення грошових
коштів з рахунку відповідача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39,
40 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації
складається план врегулювання (рішення
фонду, що визначає спосіб, економічне
обґрунтування, строки та умови
виведення неплатоспроможного банку з
ринку) у якому визначаються заходи щодо
виведення неплатоспроможного банку з
ринку в один із способів передбачених у
частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд
складає реєстр активів і зобов'язань,
які підлягають відчуженню. Під час
відчуження зобов'язань фонд має
забезпечити неупереджене ставлення до
всіх кредиторів неплатоспроможного
банку, дотримуючись черговості,
передбаченої статтею 52 цього Закону,
при цьому зобов'язання банку за
вкладами фізичних осіб, гарантованими
фондом, мають найвищий пріоритет і не
можуть бути відчужені частково.

Таким чином, після запровадження у
банку тимчасової адміністрації (з
метою виведення цього банку з ринку)
задоволення вимог кредиторів
відбувається у особливому,
передбаченому зазначеним спеціальним
Законом порядку з дотриманням
принципів черговості, передбаченої
статтею 52 цього Закону, та виходячи з
того, що найвищий пріоритет мають
зобов'язання банку за вкладами
фізичних осіб, гарантованими фондом.

При цьому суд зазначає, що для розгляду
даної справи не має значення та
обставина, коли позивач звертався до
банку з розпорядженням на видачу
коштів - до чи після введення
тимчасової адміністрації, оскільки
вирішуватись вимога позивача має в
спеціальному порядку, який настає
після введення тимчасової
адміністрації відповідно до закону.

Відтак, із огляду на вищевикладене
підстави для задоволення позову про
стягнення 85 341,54 грн. грошових
коштів, що обліковуються на рахунку,
відкритому у відповідача, у суду
відсутні.

Щодо вимог позивача про розірвання
договору на здійснення
розрахунково-касового обслуговування
в національній та іноземних валютах №
2149 від 16.04.2002 р. суд зазначає наступне.

Як вже встановлено у судовому
засіданні, відповідач у червні 2014 р.
порушив умови договору та не виконав
розпорядження позивача про видачу йому
коштів з його рахунку.

Листом від 23.06.2014 р. позивач звернувся
до відповідача із вимогою про
розірвання договору на здійснення
розрахунково-касового обслуговування
в національній та іноземних валютах №
2149 від 16.04.2002 р. та повернення йому
залишку грошових коштів у сумі
85 341,54 грн., які знаходяться на його
рахунку у банку.

Оскільки відповідач залишив дану
вимогу без відповіді та задоволення,
позивач передав спір на вирішення суду,
як це передбачено законом у разі, якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу.

Відповідно до статті 188 ГК України
зміна та розірвання господарських
договорів в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом; у
разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

Частиною 1 ст. 1075 Цивільного кодексу
України передбачено, що договір
банківського рахунка розривається за
заявою клієнта у будь-який час.

На підставі вказаних норм діючого
законодавства, беручи до уваги факт
звернення позивача про розірвання
договору у встановленому законом
порядку, суд приходить до висновку, що
вимога позивача в частині розірвання
договору на здійснення
розрахунково-касового обслуговування
в національній та іноземних валютах №
2149 від 16.04.2002 р. є обґрунтованою та
підлягає задоволенню, а, отже, позов
задовольняється судом частково.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
"Старокиївський банк", за участю
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача - Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб про
розірвання договору № 2149 від 16.04.2002 р.
та стягнення 85 341,54 грн.,
задовольнити частково.

Розірвати договір на здійснення
розрахунково-касового обслуговування
в національній та іноземних валютах №
2149 від 16.04.2002 р., укладений між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (04053, АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1) та
Публічним акціонерним товариством
"Старокиївський банк" (01033, м. Київ, вул.
Микільсько-Ботанічна, 6/8,
ідентифікаційний код 19024948).

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Старокиївський банк" (01033, м.
Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, 6/8,
ідентифікаційний код 19024948) на користь
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04053,
АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1)
витрати по сплаті судового збору в сумі
1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять)
грн. 00 коп.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та
проголошено його вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні в присутності представників
сторін 01 вересня 2014 року.

Повний текст рішення підписаний 05
вересня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
через господарський суд міста Києва
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня підписання повного
тексту рішення.

Суддя
К.І.
Головіна