м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ», м.Київ,
до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»,
про стягнення 485 931,18 грн.
Суддя Любченко М.О.
Представники сторін:
від позивача: Васюра С.В. - по дов.
від відповідача: не з'явився
СУТЬ СПРАВИ:
Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ», м.Київ
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до відповідача,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»,
м.Київ про стягнення основного боргу в
сумі 404 064,79 грн., 3% річних в розмірі 9667,74
грн., інфляційних втрат в сумі 42 998,62 грн.
та пені в розмірі 29 200,03 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем умов договору №20 від
01.04.2013р. в частині здійснення оплати
охоронних послуг в обсязі та строки,
передбачені договором, що і стало
підставою для звернення до суду з
розглядуваним позовом.
Відповідач у відзиві б/н від 06.08.2014р.
проти задоволення позовних вимог надав
заперечення з огляду на те, що
позивачем не було направлено на адресу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
акти виконаних робіт, а отже, на думку
останнього, його не було повідомлено
У судові засідання 13.08.2014р. та 10.09.2014р.
відповідач не з'явився, представника не
направив, правами, що передбачені
Господарським процесуальним кодексом
України, не скористався.
Проте, за висновками суду, Товариство з
обмеженою відповідальністю
інвестиційно-інжинірингова компанія»
було належним чином повідомлене про
час та місце судового засідання. При
цьому, господарський суд виходить з
За приписами ст.65 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається учасникам судового
процесу за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від
15.03.2007р. Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.
Статтею 93 Цивільного кодексу України
встановлено, що місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.
Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу
України відомості про
місцезнаходження юридичної особи
вносяться до Єдиного державного
Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців»
Єдиний державний реєстр створюється з
метою забезпечення державних органів,
а також учасників цивільного обороту
достовірною інформацією про юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців з
Єдиного державного реєстру.
За змістом наявного у матеріалах
справи витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням
Одночасно, в матеріалах справи
міститься і інша адреса відповідача, а
саме: м.Київ, вул.Жилянська, 107.
На вказані адреси судом на виконання
приписів Господарського
процесуального кодексу України було
скеровано ухвали від 27.07.2014р. та від
13.08.2014р. з метою повідомлення
відповідача про час та місце розгляду
справи.
Наразі, факт отримання відповідачем
судової кореспонденції
підтверджується поштовими
Отже, приймаючи до уваги направлення
господарським судом поштової
кореспонденції за адресами Товариства
з обмеженою відповідальністю
інвестиційно-інжинірингова компанія»,
які наявні в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців та в матеріалах
справи, враховуючи наявність доказів
отримання судової кориспонденції, суд
дійшов висновку про належне
повідомлення вказаного учасника
судового процесу про дату, час і місце
Наразі, з огляду на неявку
відповідача в судові засідання 13.08.2014р.
та 10.09.2014р., господарський суд враховує,
що за змістом ст.22 Господарського
процесуального кодексу України
прийняття участі у судовому засіданні
є правом сторони. При цьому, норми
вказаної статті зобов'язують сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
Наразі, судом також враховано, що у
відзиві б/н від 06.08.2014р. відповідач вже
висловив свою правову позицію по суті
Крім того, суд приймає до уваги, що
ухвалами від 28.07.2014р. та від 13.08.2014р. явка
сторін у судове засідання обов'язковою
не визнавалась.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
незважаючи на те, що відповідач в
процесі розгляду справи так і не
скористався всіма правами,
передбаченими Господарським
процесуальним кодексом України, за
висновками суду, у матеріалах справи
достатньо документів, які мають
значення для правильного вирішення
спору, внаслідок чого справа може бути
розглянута за наявними у ній
документами відповідно до вимог ст.75
Господарського процесуального кодексу
України, а неявка вказаного учасника
судового спору не перешкоджає
вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін,
дослідивши представлені учасниками
судового процесу докази, господарський
суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором (ст.901
Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи,
01.04.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ»
(виконавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
(замовник) було укладено договір №20,
відповідно до п.1.1 якого замовник
доручив, а виконавець зобов'язався
надавати за плату послуги охорони
будівельного майданчику замовника,
який розташовано за адресою: м.Київ,
вул.Дніпровська набережна, 1.

Сторонами погоджено, що цей договір
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та діє до 07.08.2013р.
Якщо жодна з сторін не змінює умов
цього договору, не припиняє його дію,
письмово не заявить про його
розірвання не пізніше ніж за 1 місяць до
закінчення строку його дії, останній
автоматично продовжується до моменту,
поки жодна зі сторін не виявить бажання
припинити його дію.

Ухвалою від 28.07.2014р. судом було
зобов'язано сторін надати обґрунтовані
письмові пояснення щодо строку дії
договору №20 від 01.04.2013р.

Позивач у письмових поясненнях №60 від
11.08.2014р. зазначив, що укладений між
сторонами правочин було автоматично
пролонговано, а звернень від замовника
про його припинення не надходило.

Відповідачем вимоги господарського
суду виконано не було, вказаних вище
пояснень не представлено, факт
продовження дії договору не
спростовано.

З огляду на встановлений ст.204
Цивільного кодексу України принцип
правомірності правочину, суд приймає
до уваги договір №20 від 01.04.2013р. як
належну підставу, у розумінні норм ст.11
названого Кодексу України, для
виникнення у позивача та відповідача
взаємних цивільних прав та обов'язків з
надання послуг.

За своїм змістом та правовою природою
укладений між сторонам договір є
договором про надання послуг, який
підпадає під правове регулювання норм
ст.ст.901-907 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За приписами зі ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

З п.1.2 договору №20 від 01.04.2013р.
вбачається, що охорона об'єкту
здійснюється черговими змінами
охорони у складі 6 цілодобових постів,
на які щодобово призначаються 6
співробітників виконавця. Контроль за
організацією охорони здійснюється
силами 1 співробітника виконавця.

Факт та обсяг надання виконавцем
послуг з охорони об'єкту засвідчується
відповідним актом, який підписується
уповноваженими представниками сторін
наприкінці кожного календарного
місяця (п.4.1 договору №20 від 01.04.2013р.).

03.07.2013р. сторони уклали додаткову угоду
№1 до договору №20 від 01.04.2013р., в якій
погодили, що з 05.07.2013р. на об'єкт
замовника додається 1 цілодобовий
охоронний пост. Охорона об'єкту
здійснюється черговими змінами
охорони у складі 7 цілодобових постів,
на які щодобово призначаються 6
співробітників виконавця. Контроль за
організацією охорони здійснюється
силами 1 співробітника виконавця.

Додатковою угодою №2 від 11.09.2013р.
сторони погодили встановлення на
об'єкті охорони 3 додаткових 12-ти
годинних охоронних постів.

Як встановлено судом, на виконання умов
договору №20 від 01.04.2013р. позивачем у
період з травня 2013р. по березень 2014р.
(включно) було надано, а відповідачем
прийнято послуги на загальну суму 825
473,85 грн., що підтверджується
представленими до матеріалів справи
актами наданих послуг №47 від 31.05.2013р. на
суму 84 926,71 грн., №53 від 30.06.2013р. на суму 90
783,60 грн., №97 від 31.07.2013р. на суму 103 961,86
грн., №125 від 31.08.2013р. на суму 105 914,20 грн.,
№176 від 30.09.2013р. на суму 121 044,80 грн., №213
від 31.10.2013р. на суму 108 842,68 грн., №242 від
30.11.2013р. на суму 60 000 грн., №273 від 31.12.2013р.
на суму 60 000 грн., №29 від 31.01.2014р. на суму
30 000 грн., № 55 від 28.02.2014р. на суму 30 000 грн.
та №67 від 31.03.2014р. на суму 30 000 грн.

У судовому засіданні 10.09.2014р. судом було
оглянуто оригінали вказаних вище
документів та встановлено, що останні
підписані представниками обох сторін
та скріплені печатками господарських
товариств без жодних зауважень та
заперечень.

Наразі, господарський суд не приймає до
уваги твердження відповідача про те, що
останній не був обізнаний про надання
послуг, оскільки виконавцем не було
надано на підпис замовнику саме актів
виконаних робіт, як того вимагає п.2.2.8
договору №20 від 01.04.2013р. При цьому,
господарський суд виходить з
наступного.

У ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення

За змістом ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

При цьому, господарський суд зазначає,
що акти наданих послуг є первинними
документами, що засвідчують факт
вчинення господарської операції.
Аналогічну позицію наведено у
постанові від 10.12.2013р. Вищого
господарського суду України по справі
№914/1970/13.

Наразі, у перелічених вище актах
зазначено, що представники замовника
та виконавця складали вказані акти про
те, що на підставі договору №20 від
01.04.2013р. та відповідних рахунків
виконавцем були виконані наступні
роботи (надані такі послуги), як
охоронні послуги за відповідний
місяць.

Одночасно, як вже вказувалось,
акти підписані представниками
контрагентів та скріплені печатками
господарських товариств.

За висновками суду, представлені
заявником до матеріалів справи акти
наданих послуг містять необхідні
реквізити первинного документу, що
засвідчує факт вчинення господарської
операції.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що предметом договору №20
від 01.04.2013р. є охорона об'єкту
відповідача, тобто, фактично за своєю
правовою природою укладений між
сторонами правочин є договором про
надання послуг з охорони, які
потребляються в момент їх надання, а ні
як не договором на виконання робіт. При
цьому, суд вказує, що результатом
виконання відповідних робіт завжди є
відповідний матеріалізований предмет
(річ), що у даному випадку місця не мало.
Тобто, у даному випадку назва
документу, що засвідчує виконання
позивачем своїх обов'язків за спірним
правочином, саме «акт наданих послуг»
повністю відповідає природі
правовідносин, що склались між
учасниками спору.

При цьому, за висновками суду назва
первинного бухгалтерського документу
ніяким чином не змінює його змісту на
не нівелює його доказової сили.

Одночасно, судом також прийнято до
уваги наявні в матеріалах справи
докази часткової оплати послуг за
договором №20 від 01.04.2013р., що фактично
свідчить про прийняття останніх
відповідачем.

Таким чином, враховуючи наведене вище,
приймаючи до уваги приписи чинного
законодавства та позицію Вищого
господарського суду України, з огляду
на зміст представлених заявником до
матеріалів справи документів,
господарський суд дійшов висновку, що
акти №47 від 31.05.2013р., №53 від 30.06.2013р., №97
від 31.07.2013р., №125 від 31.08.2013р., №176 від
30.09.2013р., №213 від 31.10.2013р., №242 від 30.11.2013р.,
№273 від 31.12.2013р., №29 від 31.01.2014р., № 55 від
28.02.2014р. та №67 від 31.03.2014р. на суму 30 000
грн., є належними та допустимими у
розумінні ст.34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами надання виконавцем та
приймання замовником послуг з охорони
об'єкту за договором №20 від 01.04.2013р. на
загальну суму 825 473,85 грн.

Як вже зазначалось, ст.526 Цивільного
кодексу України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу
України якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов договору не
допускаються.

З п.2.1.7 договору №20 від 01.04.2013р.
вбачається, що замовник зобов'язався
своєчасно та в повному обсязі
сплачувати послуги, що надані
виконавцем.

У п.4.2 спірного правочину контрагенти
погодили, що не пізніше 5-го числа
кожного поточного місяця замовник
перераховує на банківський рахунок
виконавця суму, яка зазначена у
протоколі узгодження договірної ціни,
що є додатком до договору.

У протоколі б/н від 01.04.2013р. сторони
погодили, що розмір плати за охоронні
послуги складає 90 783,60 грн. за 1 місяць.

03.07.2013р. сторонами у протоколі
узгодження вартості охорони (нова
редакція) досягнуто згоди, що вартість
охоронних послуг складає 105 914,20 грн. за
один календарний місяць із розрахунку
за 7 добових постів.

У додатковій угоді №1 від 11.09.2013р.
сторони вирішили доповнити договір №20
від 01.04.2013р. п.1.3, відповідно до якого
додатково виставлені пости (замовлені
усно та/або письмово, не вказані в
договорі) оплачуються замовником
додатково згідно виставленого рахунку
виконавця із розрахунку ціни, вказаної
в окремій додатковій угоді, що є
невід'ємною частиною договору, шляхом
перерахування грошових коштів на
банківський рахунок виконавця не
пізніше п'ятого числа наступного за
поточним місяця.

Додатковою угодою №2 від 11.09.2013р.
котрагенти погодили, що вартість
одного з трьох доданих 12-ти годинних
охоронних постів складає 7565,30 грн.

Наразі, з матеріалів справи вбачається,
що відповідач звертався до позивача з
листом №636 від 05.10.2013р. про зменшення
кількості охоронних постів до 4 з
цілодобовим чергуванням 4 працівників
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ» та
зменшення вартості охоронних послуг до
60 000 грн.

У листі №788 від 31.12.2013р. Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
просило виконавця зменшити обсяги
цілодобових постів охорони до 2 з
чергуванням двох працівників
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ». У
вказаному листі замовник також
зазначив, що вартість послуг не повинна
перевищувати 30 000 грн.

Враховуючи умови укладеного між
сторонами правочину щодо вартості
охоронних послуг, приймаючи до уваги
вимоги замовника про скорочення
кількості охоронних постів та вартості
послуг, з огляду на фактичний обсяг
послуг, які було надано Товариству з
обмеженою відповідальністю
«Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ» виставило
відповідачу рахунки на оплату на
загальну суму 825 473,85 грн., а саме №46 від
31.05.2013р. на суму 84 926,71 грн., №61 від
30.06.2013р. на суму 90 783,60 грн., №102 від
31.07.2013р. на суму 103 961,86 грн., №123 від
31.08.2013р. на суму 105 914,20 грн., №174 від
30.09.2013р. на суму 121 044,80 грн., №213 від
31.10.2013р. на суму 108 842,68 грн., №241 від
30.11.2013р. на суму 60 000 грн., №274 від 31.12.2013р.
на суму 60 000 грн., №34 від 31.01.2014р. на суму
30 000 грн., №82 від 28.02.2014р. на суму 30 000 грн.
та №94 від 20.03.2014р. на суму 30 000 грн.

При цьому, у поясненнях №60 від 11.08.2014р.
позивач зазначив, що рахунки
надавались замовнику разом з актами
надання послуг.

Наразі, за висновками суду, твердження
відповідача про неотримання рахунків,
що на думку останнього, свідчить про
завдання замовнику ускладнень в оплаті
послуг, не відповідають фактичним
обставинам справи, оскільки, як
вказувалось вище акти надання послуг,
які було підписано представником
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
та скріплено печаткою суб'єкта
господарювання, складались саме на
підставі договору №20 від 01.04.2013р. та
перелічених вище рахунків на оплату.
Вказані обставини фактично свідчать
про отримання наведених вище
документів.

Крім того, суд зазначає, що твердження
відповідача про те, що начебто
неотримання рахунків на оплату
ускладнило виконання договору та
оплату послуг, є безпідставними з
наступних підстав.

За своєю правовою природою
рахунок-фактура є документом, який
містить тільки платіжні реквізити, на
які потрібно перераховувати грошові
кошти в якості оплати за надані
послуги.

Ненадання рахунку-фактури не є
відкладальною умовою у розумінні
приписів ст.212 Цивільного кодексу
України, відповідно до ч.1 якої особи, що
вчиняють правочин, мають право
обумовити настання або зміну прав та
обов'язків обставиною, щодо якої
невідомо, настане вона чи ні
(відкладальна обставина) та не є
простроченням кредитора у розумінні
ст.613 вказаного нормативно-правового
акту, яка передбачає, що кредитор
вважається таким, що прострочив, якщо
він відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником,
або не вчинив дій, що встановлені
договором, актами цивільного
законодавства чи випливають із суті
зобов'язання або звичаїв ділового
обороту, до вчинення яких боржник не
міг виконати свого обов'язку.
Аналогічну позицію наведено у
постанові від 29.09.2009р. Верховного суду
України по справі №37/405 та постанові
від 18.06.2013р. Вищого господарського суду
України по справі №923/38/13-г.

Наразі, платіжні реквізити сторін
наведені у договорі №20 від 01.04.2013р. При
цьому, судом враховано, що відповідач
був обізнаний про вартість охоронних
послуг, а отже, неотримання рахунку
ніяким чином не могло ускладнити
виконання замовником своїх грошових
зобов'язань за договором.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, приймаючи до уваги умови
укладеного між сторонами правочину та
фактичні обставини справи, суд дійшов
висновку, що строк оплати охоронних
послуг за період з травня 2013р. по
березень 2014р. (включно) на загальну суму
825 473,85 грн. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з
боку відповідача не спростовані,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
лише частково оплатило послуги за
договором №20 від 01.04.2013р., в результаті
чого у останнього утворилась
заборгованість в сумі 404 064, 70 грн.

Наразі, в обґрунтування своїх
тверджень Товариство з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ»
представило до матеріалів справи
банківські виписки з рахунку
виконавця, з яких вбачається, що на
виконання своїх обов'язків з оплати
охоронних послуг за спірним правочином
відповідачем було перераховано на
рахунок позивача грошові кошти на
загальну суму 421 409,06 грн., зокрема,
27.06.2013р. перераховано 80 000 грн., 07.08.2013р. -
150 000 грн., 27.09.2013р. сплачено 41 409,06 грн.,
21.10.2013р. - 70 000 грн. та 04.11.2013р. сплачено 80
000 грн.

Ухвалами господарського суду від
28.07.2014р. та від 13.08.2014р. відповідача було
зобов'язано надати докази повного або
часткового виконання своїх грошових
зобов'язань за договором №20 від 01.04.2013р.

Проте, всупереч приписам ст.124
Конституції України, ч.2 ст.13 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», ст.ст.4-5, 115 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких рішення, ухвали,
постанови, що набрали законної сили, є
обов'язковими на всій території
України, відповідачем вимог суду
виконано не було, витребуваних доказів
не представлено.

Відповідно п.2.3 Постанови №18 від
26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (ч.1 ст.38
Господарського процесуального кодексу
України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Наразі, клопотань про відкладення
розгляду справи з метою надання нових
доказів Товариством з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
не заявлялось.

За таких обставин, враховуючи все
вищенаведене, приймаючи до уваги
виконання позивачем своїх обов'язків
за договором №20 від 01.04.2013р., з огляду на
відсутність в матеріалах справи
належних та допустимих у розумінні ст.34
Господарського процесуального кодексу
України доказів погашення спірної
заборгованості, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
про стягнення основного боргу в сумі 404
064,79 грн. є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд також дійшов
висновку щодо часткового задоволення
вимог позивача про стягнення 3% річних в
розмірі 9667,74 грн., інфляційних втрат в
сумі 42 998,62 грн. та пені в розмірі 29 200,03
грн. При цьому, господарський суд
виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання
з порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) ст.610
Цивільного кодексу України кваліфікує
як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на
себе зобов'язань тягне за собою
відповідні правові наслідки, які
полягають у можливості застосування
кредитором до боржника встановленої
законом або договором
відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу
України зазначено, що у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

У п.3.2 договору №20 від 01.04.2013р. сторони
погодили, що замовник несе
відповідальність за несвоєчасну
оплату послуг, які надаються у
відповідності з договором. У разі
прострочки платежів за угодою замовник
сплачує виконавцю пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діє у
період заборгованості, від розміру
боргу за кожен день прострочення.

Наразі, враховуючи порушення
відповідачем строків оплати товару,
керуючись умовами договору №20 від
01.04.2013р., позивачем нараховано
неустойку на загальну суму 29 200,03 грн., а
саме за період з 21.12.2013р. по 04.01.2014р. на
суму 1677,88 грн., з 05.01.2014р. по 04.02.2014р. на
суму 3798,85 грн., з 05.02.2014р. по 04.03.2014р. на
суму 3730,40 грн., з 05.03.2014р. по 14.04.2014р. на
суму 5 900,45 грн. та з 15.04.2014р. по 20.06.2014р. на
суму 14 092,45 грн.

Після проведення перевірки наданого
заявником розрахунку, судом
встановлено, що останній є арифметично
вірним, а позовні вимоги в цій частині
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наразі, позивачем за порушення
грошових зобов'язань за договором №20
від 01.04.2013р. було нараховано 3% річних за
період з 05.05.2013р. по 20.06.2014р. на загальну
суму 9 667,74 грн.

Після проведення перевірки
представленого до матеріалів справи
розрахунку, судом встановлено, що
останній містить арифметичні помилки.
При цьому, суд зазначає, що заявником
безпідставно в період нарахування 3%
враховано 05.05.2013р., оскільки за умовами
укладеного між сторонами правочину 5
число кожного місяця є останнім днем
строку оплати послуг, а отже право на
нарахування 3% виникає лише наступного
дня.

Отже, здійснивши власний розрахунок,
суд дійшов висновку, що з відповідача
підлягають стягненню 3% річних на
загальну суму 9600,81 грн.

Одночасно, керуючись приписами ст.625
Цивільного кодексу України позивачем
також було нараховано інфляційні
втрати за період з травня 2013р. по
березень 2014р. на суму 42 998,62 грн. Після
проведення перевірки розрахунку
заявника, судом встановлено, що
останній є вірним, а вимоги в цій
частині такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин, приймаючи до уваги,
що позивач зобов'язання за договором
№20 від 01.04.2013р. виконав, враховуючи, що
відповідачем не був належними доказами
спростований факт порушення взятих на
себе за вказаним договором обов'язків
щодо оплати в повному обсязі охоронних
послуг, з огляду на допущені під час
нарахування 3% річних помилки, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ» до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
про стягнення основного боргу в сумі 404
064,79 грн., 3% річних в розмірі 9667,74 грн.,
інфляційних втрат в сумі 42 998,62 грн. та
пені в розмірі 29 200,03 грн. підлягають
задоволенню частково.

Наразі, клопотання без номеру та дати,
що надійшло до господарського суду
06.08.2014р., Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
про продовження строків розгляду
справи залишено судом без задоволення
з огляду на таке.

За приписами ч.1 ст.69 Господарського
процесуального кодексу України спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви.

Частиною 2 ст.69 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено право господарського суду
у виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду спору, продовжити строк
розгляду спору, але не більш як на
п'ятнадцять днів.

Пунктом 3.8 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачено, що чи є
той чи інший випадок винятковим,
вирішує суд з урахуванням конкретних
обставин даної справи, в тому числі її
складності, кількості учасників
судового процесу, значного обсягу
доказів, які підлягають збиранню та
оцінці, тощо.

Наразі, заявником не наведено, а судом
не встановлено виключних підстав для
продовження строків вирішення спору.

При цьому, судом також враховано
наведені вище приписи ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
якої кожен при вирішенні судом питання
щодо його цивільних прав та обов'язків
має право на судовий розгляд упродовж
розумного строку.

Отже, з огляду на наведене вище,
приймаючи до уваги всі фактичні
обставини справи, суд дійшов висновку,
що клопотання відповідача про
продовження строків вирішення спору
позбавлене належного обґрунтування, а
отже не підлягає задоволенню.

На підставі п.1 ч.1 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» у зв'язку із
внесенням судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом,
грошові кошти у розмірі 1,38 грн.
підлягають поверненню позивачу з
Державного бюджету України.

Судовий збір в розмірі 9718,62 грн. згідно
з ч.5 ст.49 Господарського
процесуального кодексу України
покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.22, 43, 49, 69, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ», м.Київ до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»,
м.Київ про стягнення основного боргу в
сумі 404 064,79 грн., 3% річних в розмірі 9667,74
грн., інфляційних втрат в сумі 42 998,62 грн.
та пені в розмірі 29 200,03 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українська
інвестиційно-інжинірингова компанія»
(03049, м.Київ, вул.Єреванська, буд.1, кв.1,
) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «УСС Київ»
(03680, м.Київ, вул.Миколи Грінченка, буд.4,
літ.А, кімната 1) основний борг в сумі 404
064,79 грн., 3% річних в розмірі 9600,81 грн.,
інфляційні втрати в сумі 42 998,62 грн.,
пеню в розмірі 29 200,03 грн. та судовий
збір в сумі 9717,28 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю «УСС Київ» (03680,
м.Київ, вул.Миколи Грінченка, буд.4,
літ.А, кімната 1) з Державного бюджету
України судовий збір в розмірі 1,38 грн.,
сплачений на підставі платіжного
доручення №631 від 03.07.2014р.

У судовому засіданні 10.09.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено 12.09.2014р.

Суддя
М.О. Любченко