ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2014 р.
Справа № 914/2448/14

За позовом:Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство передових технологій
«Зонд», м. Полтава;до
відповідача:Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Трускавець;про:стягнення 1364,07
грн. Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Яслик
Н.М.Представники сторін: від
позивача:не з'явився;від відповідача:не
з'явився.

Заяв про відвід судді та здійснення
технічної фіксації судового засідання
не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

10.07.2014р. на розгляд господарського суду
Львівської області поступила позовна
заява ТОВ «Науково-виробниче
підприємство передових технологій
«Зонд» (надалі - Позивач) до ФОП ОСОБА_1
(надалі - Відповідач) про стягнення 27663,95
грн.

Ухвалою господарського суду від
11.07.2014р. порушено провадження у справі,
її розгляд призначено на 07.08.2014р.

31.07.2014р. на адресу суду від позивача
надійшла заява, якою останній
повідомив суд, що позивач
відмовляється від позовних вимог в
частині стягнення основної суми боргу
в розмірі 21299,88 грн. та витрат на правову
допомогу в розмірі 5000,00 грн., оскільки
відповідачем було оплачено основну
суму боргу. Натомість, позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача 121,47 грн.
трьох відсотків річних та 1242,60 грн.
інфляційних втрат просив суд
задоволити повністю.

Суд, розглянувши подану позивачем
заяву, розцінює її як заяву про відмову
від позову в частині стягнення
основної суми заборгованості.
Врахувавши, що його процесуальні дії не
суперечать закону та не порушують
права та охоронювані законом інтереси
інших осіб, суд приймає часткову
відмову від позову.

04.08.2014р. від відповідача на адресу суду
надійшло клопотання про участь у
судовому засіданні в режимі
відеоконференції. Ухвалою від 05.08.2014р.
суд відмовив в задоволенні даного
клопотання з підстав, викладених у
вказаній ухвалі.

Позивач явки повноважного
представника в судове засідання
07.08.2014р. не забезпечив, в поданій ним
заяві про відмову від позову просить
суд розглядати справу без участі
повноважного представника позивача.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
свої вимоги мотивує тим, що 15.10.2013р. між
позивачем та відповідачем було
укладено Договір купівлі-продажу
№015/10-2013, відповідно до якого продавець
(відповідач) зобов'язувався протягом 5
календарних днів з дати отримання
оплати передати у власність покупця
(позивача) товар. Позивач, як покупець
свої зобов'язання за Договором виконав
повністю, натомість відповідач
зобов'язань належним чином не виконав,
недопоставив позивачу товар на суму
32699,88 грн. В подальшому, відповідач
частково погасив борг, в результаті
чого заборгованість склала 21299,88 грн.
Так як в досудовому порядку спір
врегулювати не вдалося, позивач
змушений був звернутися за захистом
своїх прав до суду.

Відповідач явки повноважного
представника в судове засідання
07.08.2014р. не забезпечив, причин неявки
представника суду не повідомив, хоча
належним чином був повідомлений про
час, дату та місце судового розгляду. На
виконання вимог ухвали суду подав
витяг з ЄДР юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців про включення
відповідача до реєстру, платіжне
доручення №330 від 08.07.2014р. як доказ
сплати основної суми боргу за
договором та докази відправлення
відзиву на позовну заяву позивачу.
Однак, примірник відзиву на позовну
заяву для суду від відповідача станом
на 07.08.2014р., не надходив.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до
висновку, що неявка представників
сторін не перешкоджає вирішенню спору,
оскільки, дослідивши наявні матеріали
справи, суд визнав їх достатніми для
того, щоб розглянути спір за цими
матеріалами.

Всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.10.2013р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство передових технологій
«Зонд» та Фізичною особо-підприємцем
ОСОБА_1 укладено Договір
купівлі-продажу №015/10-2013 (надалі -
Договір), відповідно до положень п. 1.1.
якого в порядку та на умовах,
визначених цим Договором, продавець
(відповідач) зобов'язується передавати
у власність покупця (позивача) товар, а
саме: плити залізобетонні аеродромні
розміром 6х2м., у кількості 40 шт. за ціною
3800,00 грн. в т.ч. ПДВ 20% за 1 шт. (надалі -
Товар) на суму 152000,00 грн., плити
залізобетонні аеродромні розміром
6х2м., б/в, у кількості 35 шт. за ціною 3585,72
грн. в т.ч. ПДВ 20% за 1 шт., на суму 125500,00
грн., плити залізобетонні дорожні
ПД-3х1,2 б/в, у кількості 20 шт. за ціною
1080,00 грн. за 1 шт., в т.ч. ПДВ 20%, на суму
21600,00 грн., а покупець в порядку та на
умовах, визначених цим Договором,
зобов'язується прийняти та оплатити
товар.

Згідно п.п. 2.1., 2.2. Договору загальна
вартість Договору складає 299100,00 грн., в
т.ч. ПДВ 20% 49850,00 грн. Оплата за товар
здійснюється покупцем протягом 5 (п'яти)
банківських днів з дати виставлення
продавцем рахунку на оплату згідно
цього Договору.

Положеннями п. 3.1. Договору передбачено,
що передача товару від продавця до
покупця здійснюється протягом 5 (п'яти)
банківських днів з дати отримання
продавцем оплати в порядку,
визначеному цим Договором.

На виконання зобов'язань за Договором
та на підставі виставлених
відповідачем рахунків-фактур,
позивачем 15.10.2013р. перераховано 156399,84
грн., а відповідачем поставлено товар
на суму 152000,00 грн., крім цього, 01.11.2013р.
позивачем перераховано 142700,24 грн., а
відповідачем 01.01.2014р., 06.01.2014р. та 16.01.2014р.
поставлено товар на суму 114400,06 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями та
видатковими накладними. В результаті,
позивачу було недопоставлено товару на
суму 32699,88 грн. (за підрахунком суду 32700,02
грн.).

У зв'язку з цим, 16.04.2014р. позивач
звернувся до відповідача з претензією,
якою вимагав повернути грошові кошти
за недопоставлену продукцію в розмірі
32699,88 грн. Після одержання претензії,
відповідачем було перераховано 11400,00
грн.

20.06.2014р. позивач повторно звернувся до
відповідача з претензією та вимагав
перерахувати решту боргу в розмірі
21299,88 грн., однак така була залишена
відповідачем без задоволення, що в свою
чергу стало підставою звернення
позивача до суду.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема, виписки по рахунку від 08.07.2014р.
та платіжного доручення №330 від
08.07.2014р., після направлення позовної
заяви до суду, відповідачем 08.07.2014р.
перераховано на рахунок позивача 21299,88
грн.

Таким чином, судом встановлено, що до
порушення провадження у справі основна
сума боргу за Договором сплачена
відповідачем у повному обсязі, у
зв'язку з чим, позивач частково
відмовився від позову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Станом на день розгляду справи судом,
докази сплати відповідачем решти боргу
- 121,47 грн. трьох відсотків річних та 1242,60
грн. в матеріалах справи відсутні.

Встановивши наведені обставини справи,
суд вважає, що провадження у справі в
частині стягнення основної суми боргу
підлягає припиненню, а позовні вимоги
про стягнення інфляційних втрат та
трьох відсотків річних такими, що
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

У відповідності із ст. 193 ГК України,
положення якої є аналогічні до
положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Статтею 629 ЦК України визначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

В пункті 3.1. Договору сторони погодили,
що передача товару від продавця до
покупця здійснюється протягом 5 (п'яти)
банківських днів з дати отримання
продавцем оплати в порядку,
визначеному цим Договором.

З матеріалів справи вбачається, що
кошти на оплату товару перераховані
покупцем 15.10.2013р. в розмірі 156399,84 грн. та
01.01.2013р. в розмірі 114400,06 грн. В свою
чергу, продавцем 15.10.2013р. поставлено
товар на суму 152000,00 грн., а 01.01.2014р.,
06.01.2014р. та 16.01.2014р. поставлено товар на
суму 114400,06 грн. Відтак, як зазначає
позивач у позовній заяві,
недопоставленим залишився товар на
суму 21299,88 грн., грошові кошти за який
відповідач повернув лише 08.07.2014р.

Нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У зв'язку з неналежним виконання
відповідачем умов Договору, зокрема,
недопоставки товару на суму 21299,88 грн.
та неповернення вказаних коштів,
позивач просить суд стягнути з
відповідача 121,47 грн. три відсотки
річних та 1242,60 грн. інфляційних втрат.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 1.1.
Постанови 1.1. від 17.12.2013р. №14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань»
грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Грошовим слід
вважати будь-яке зобов'язання, що
складається в тому числі з
правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Крім цього, в п. 5.2 вказаної Постанови
зазначено, що обов'язок боржника
сплатити суму боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних
не виникає у випадках повернення
коштів особі, яка відмовилася від
прийняття зобов'язання за договором,
повернення сум авансу та завдатку,
повернення коштів у разі припинення
зобов'язання за згодою сторін або
визнання його недійсним, відшкодування
збитків та шкоди, повернення
безпідставно отриманих коштів,
оскільки відповідні дії вчиняються
сторонами не на виконання взятих на
себе грошових зобов'язань, а з інших
підстав.

В даному випадку підставою для
нарахування трьох відсотків річних та
інфляційних втрат стало порушення
відповідачем передбачених Договором
строків поставки товару, що за своєю
правовою природою не є порушенням
грошового зобов'язання.

Таким чином, нарахування 3% річних та
інфляційних втрат є можливим лише
внаслідок несвоєчасного виконання
грошового зобов'язання. Проте,
обов'язок поставити товар не є грошовим
зобов'язанням, оскільки дії
зобов'язаної сторони не пов'язуються зі
сплатою грошових коштів, внаслідок
чого нарахування позивачем трьох
відсотків річних та інфляційних втрат
на суму вартості товару, що був
поставлений з порушенням
встановленого строку, є неправомірним.

Аналогічну правову позицію наведено в
постанові ВСУ від 25.06.2014р. (судові
палати у цивільних та господарських
справах ВСУ) у справі № 6-25цс14, яка в
силу положень ст. 111-28 ГПК України є
обов'язковою для господарського суду
при вирішенні справи.

Відтак, позовні вимоги про стягнення
трьох відсотків річних та інфляційних
втрат є безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

З приводу стягнення судового збору, суд
зазначає наступне.

Як вказав ВГС України в п. 4.7. Постанови
Пленуму «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України» від
21.02.2013р. № 7 частиною другою статті 49 ГПК
передбачено, що в разі коли спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Зазначена
норма виступає процесуальною санкцією,
яка застосовується господарським
судом незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною. У такому застосуванні суду
слід виходити з широкого розуміння
даної норми, маючи на увазі, що
передбачені нею наслідки можуть
наставати і в разі неправомірної
бездіяльності винної особи, яка не
вжила заходів до поновлення порушених
нею прав і законних інтересів іншої
особи (зокрема, ухилялася від
задоволення її заснованих на законі
вимог), що змусило останню звернутися
за судовим захистом. Так, якщо
зменшення позивачем розміру позовних
вимог пов'язане з частковим визнанням
та задоволенням позову відповідачем
після подання позову, то судовий збір у
відповідній частині покладається на
відповідача. Або у разі коли в позові
відмовлено, але з обставин справи
вбачається, що спір доведено до
судового розгляду внаслідок ухилення
відповідача від розгляду претензії
позивача, якщо вона пред'являлася
(статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також
покладається на відповідача.

Оскільки, повторна претензія позивача
№832 від 03.06.2014р. щодо перерахування
грошових коштів відповідачем виконана
не була, а станом на момент сплати
відповідачем заборгованості 08.07.2014р.,
позивачем вже було оплачено судовий
збір (як свідчить платіжне доручення
№9127 від 17.06.2014р.) та 24.06.2014р. направлено
до суду позовну заяву (що
підтверджується відтиском поштового
штемпеля на конверті), то суд вважає, що
судовий збір підлягає стягненню з
відповідача на підставі ст. 49 ГПК
України, як з особи, внаслідок
неправильних дій якої виник спір в
розмірі 1717,01 грн.

Враховуючи зазначене, керуючись ст.ст.
4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 75, п.4 ч.1 ст.80, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Провадження в частині стягнення
з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ
«Науково-виробниче підприємство
передових технологій «Зонд» 21299,88 грн.
основного боргу - припинити.

2. В задоволенні позовних вимог
щодо стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь
ТОВ «Науково-виробниче підприємство
передових технологій «Зонд» 121,47 грн.
три відсотки річних та 1242,60 грн.
інфляційних втрат відмовити повністю.

3. Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство передових технологій
«Зонд» (36014, м. Полтава, вул. Харчовиків,
27; ) 1717,01 грн. судового
збору.

4. Наказ видати після набрання
рішенням законної сили відповідно до
ст. 116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст. 85 ГПК України та може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93
ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення. Повний
текст рішення складено та підписано
12.08.2014 р.

Суддя
Крупник Р.В.