КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2014 р. Справа№ 910/8609/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Самсіна Р.І.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання
Климович М.І.

за участю представників:

від позивача: Мельник А.В. - за
довіреністю;

від відповідача: Максимова Я.С. - за
довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу
Комунального підприємства "Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду" Деснянського району
міста Києва

на рішення Господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 року

у справі № 910/8609/14 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арктика
Адвертайзинг"

до відповідача: Комунального
підприємства "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району міста Києва

про стягнення 72209,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Арктика
Адвертайзин", звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Комунального підприємства
"Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району міста Києва про
стягнення 72209,88 грн, а саме стягнення з
відповідача 67660,00 грн. основного боргу,
472,69 грн. 3% річних, 2029,80 грн. інфляційних
витрат, 2047,39 грн. пені.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 року у справі № 910/8609/14
(суддя Чебикіна С.О.) позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Арктика
Адвертайзинг" до Комунального
підприємства "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району міста Києва про
стягнення 72209,88 грн. задоволено
частково, а саме, стягнення з
відповідача 67660,00 грн. основного боргу,
472,69 грн. 3% річних, 2029,80 грн. інфляційних
витрат, в іншій часині позову
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Комунальне підприємство "Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду" Деснянського району
міста Києва звернулось до Київського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення та прийняти нове,
яким позовні вимоги залишити без
задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.08.2014 року у
складі колегії суддів: головуючий
суддя - Гончаров С.А., судді - Самсін Р.І.,
Скрипка І.М., апеляційна скарга
прийнята до розгляду, порушено
апеляційне провадження у справі,
розгляд справи призначено на 03.09.2014
року.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що
суд допустив неправильне застосування
та порушив норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
прийняття неправильного рішення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
замовник сплачує виконавцю вартість
послуг за рахунок бюджетних коштів та
оплата наданих позивачем послуг за
договором здійснюється відповідачем
тільки після надходження на рахунок
відповідача коштів з міського бюджету.

Позивач, згідно з поданим до суду 03.09.2014
року відзивом, просить суд відмовити у
задоволені апеляційної скарги та
залишити рішення господарського суду
міста Києва від 09.07.2014 року без змін.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення учасників
судового процесу, присутніх в судовому
засіданні, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно
встановлено та матеріалами справи
підтверджується наступне.

04.06.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Арктика
Адвертайзинг" (виконавець) та
Комунальним підприємством "Дирекція з
управління та обслуговування
житлового фонду" Деснянського району м.
Києва (замовник) було укладено договір
№2 (надалі - договір), за умовами якого в
порядку та на умовах, визначених цим
договором, на виконання Розпорядження
№143 від 19.03.2013 року "Про організацію
демонтажу самовільно встановлених
малих архітектурних форм та тимчасових
споруд на території Деснянського
району міста Києва" та Розпорядження
№134 від 18.03.2013 року "Про створення
комісії з проведення демонтажу малих
архітектурних форм та тимчасових
споруд на території Деснянського
району міста Києва" виконавець
зобов'язується за завданням замовника
протягом визначеного в договорі строку
надавати за плату послуги по демонтажу,
перевезенню та зберіганню самовільно
розміщених тимчасових споруд (малих
архітектурних форм), що порушують
Правила благоустрою міста Києва
(послуги), а замовник зобов'язується
оплачувати надані послуги (п. 1.1.
договору).

Згідно з п. 2.2. договору, замовник
зобов'язаний своєчасно здійснювати
розрахунки з виконавцем та не
допускати заборгованості.

Відповідно до п. 3.1. договору вартість
послуг з демонтажу, перевезення,
зберігання одного МАФу визначається у
калькуляції, що наводиться у додатку 1
до договору, і складає 3980,00 грн., в т.ч.
ПДВ. Загальна вартість робіт за
договором складає 99500,00 грн., в т.ч. ПДВ.
За даним договором виконавець
зобов'язаний демонтувати, перевезти та
зберігати на майданчику тимчасового
зберігання 25 МАФів.

Відповідно до п. 3.2. договору
встановлено, що замовник сплачує
виконавцю 100% вартості послуги за
фактом надання послуги не пізніше 10-ти
банківських днів з моменту підписання
акту надання послуг за рахунок
бюджетних коштів. Послуги оплачуються
на підставі наданих виконавцем
рахунків на оплату.

Згідно з п. 3.4. договору, оплата наданих
виконавцем послуг за договором
здійснюється замовником тільки після
надходження на рахунок замовника
коштів з міського бюджету, плату за
зберігання виконавець стягує з
власників МАФів самостійно.

Актами здачі прийняття робіт від 25.12.2013
року, які містяться в матеріалах справи
та підписані уповноваженими
представниками кожної із сторін
підтверджується факт надання послуг
позивачем на оскаржувану суму 67660,00
грн., передбачених даним договором.

Проте, відповідачем свої зобов'язання
за договором № 2 від 04.06.2013 року були
виконані лише частково у сумі 31840,00 грн.
Наведене підтверджується актом
звіряння взаєморозрахунків від 09.04.2014
року, відповідно до якого сума
заборгованості за договором складає
67660,00 грн.

Як зазначалось, позовними вимогами у
даній справі є стягнення 72209,88 грн. а
саме, стягнення з відповідача 67660,00 грн.
основного боргу, 472,69 грн. 3% річних, 2029,80
грн. інфляційних витрат, 2047,39 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на невиконання відповідачем
вимог укладеного між сторонами
договору надання послуг №2 від 04.06.2014
року, внаслідок чого у відповідача
виникла заборгованість перед
позивачем в сумі 67660,00 грн., позивач
також зазначає про наявність у
відповідача обов'язку за прострочення
виконання зобов'язання сплатити
інфляційні витрати, три проценти
річних та пеню.

Судова колегія, оцінюючи подані докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судовому засіданні з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, погоджується з висновками, з
яких виходив місцевий господарський
суд при прийнятті оскаржуваного
рішення з наступних підстав.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно з ст. 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання повинні
виконуватися належним чином та у
встановлений законом чи договором
строк, одностороння відмова від
виконання зобов'язань не допускається.

Згідно частини 7 статті 193
Господарського кодексу України не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно ставляться
(ст. 526 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599
Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач, в порушення умов Договору
та норм чинного законодавства належним
чином не виконав взяті на себе
зобов'язання, а саме відповідачем не
виконано зобов'язання щодо сплати
заборгованості у розмірі 67660,00 грн.

Пунктом 4.3. договору вказано, що
замовник не несе відповідальність за
ненадходження коштів з міського
бюджету на виконання послуг, вказаних в
п. 1.1. договору.

Проте, п. 2.2. договору визначено, що
замовник зобов'язаний не допускати
заборгованості.

Матеріали справи не містять доказів,
які б свідчили про сплату відповідачем
суми заборгованості у розмірі 67660,00 грн.

За таких обставин, позовні вимоги про
стягнення з відповідача 67660,00 грн. боргу
за надання послуг є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 230 Господарського
кодексу України передбачено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно з частини 4 статті 231
Господарського кодексу України у разі,
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовані Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", положеннями якого
встановлено, що за прострочення
платежу, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін (ст. 1
Закону). Розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до п. 2.1. роз'яснень Вищого
арбітражного суду України № 02-5/293 від
29.04.1994 року, якщо сторони у відповідному
договорі не встановили конкретного
розміру відповідальності, пеня
стягненню не підлягає, за винятком
випадків, коли розмір пені
встановлений чинними актами
законодавства.

Таким чином, в силу наведених положень
законодавства, пеня може бути стягнута
у передбачених в письмовому договорі
випадках (встановлено за згодою
сторін).

Оскільки факту погодження нарахування
пені за прострочення відповідачем
оплати за надані послуги позивачем не
доведено, відповідальність
відповідача за порушення строків
оплати договором не передбачена,
вимоги позивача про стягнення пені в
сумі 2047,39 грн. задоволенню не
підлягають.

Враховуючи викладене та з огляду на
безпідставність позовних вимог в
частині стягнення з відповідача пені в
сумі , такі вимоги є такими, що
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного
кодексу України боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на наведене, позивачем за
період з січня 2014 року по квітень 2014
року нараховані та пред'явлені до
стягнення три відсотки річних в сумі
472,69 грн. та інфляційні втрати у розмірі
2029,80 грн.

При перевірці судом проведених
позивачем розрахунків встановлено, що
суми заявлених до стягнення трьох
процентів річних та інфляційних втрат
є арифметично вірними, внаслідок чого
позовні вимоги в цій частині також
підлягають задоволенню у визначеному
позивачем розмірі.

Доводи апелянта про те, що замовник
сплачує виконавцю вартість послуг за
рахунок бюджетних коштів та оплата
наданих позивачем послуг за договором
здійснюється відповідачем тільки
після надходження на рахунок
відповідача коштів з міського бюджету,
колегією Київського апеляційного суду
до уваги не приймаються з огляду на
наступне.

За приписами ст. 218 Господарського
кодексу України прямо передбачено, що
відсутність у боржника необхідних
коштів, а також порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника не
вважається обставинами, які є
підставою для звільнення боржника від
господарсько-правової
відповідальності.

Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу
України підставою звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання не вважається випадком,
зокрема, недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Також, відповідно до постанови
Верховного суду України №11/446 від 15.05.2012
року колегія суддів Вищого
господарського суду України, щодо
посилань боржника на відсутність
бюджетного фінансування, зазначила, що
така обставина не звільняє боржника
від виконання зобов'язань. Оскільки
така обставина не визначена
законодавчо як така, що звільняє від
виконання зобов'язання.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про встановлені обставини і
правові наслідки відповідають дійсним
обставинам справи і підтверджуються
достовірними доказами, а тому рішення
господарського суду міста Києва від
09.07.2014 року у справі № 910/8609/14 відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи і
підстав для його скасування не
вбачається.

Разом з тим, доводи Комунального
підприємства "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району міста Києва,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга Комунального
підприємства "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району міста Києва на
рішення господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 року у справі № 910/8609/14
є необґрунтованою та такою, що
задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Дирекція з управління та
обслуговування житлового фонду"
Деснянського району міста Києва на
рішення господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 року у справі № 910/8609/14 -
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 09.07.2014 року у справі № 910/8609/14 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8609/14 повернути
до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
С.А. Гончаров

Судді
Р.І. Самсін

І.М. Скрипка