РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"01" вересня 2014 р.
Справа № 902/460/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов
М.Г.

суддя
Бригинець Л.М. ,

суддя
Крейбух О.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Публічного акціонерного товариства
"Спеціалізована будівельна компанія
"Водпроект"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 13.06.2014 р.

у справі № 902/460/14 (суддя Грабик В.В.)

за позовом заступника прокуратура
Вінницької області в інтересах держави
- територіальної громади м. Вінниці,
Вінницької міської ради в особі
комунального підприємства Вінницької
міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"

до відповідача Публічного
акціонерного товариства
"Спеціалізована Будівельна Компанія
"Водпроект"

про стягнення 404 428,39 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Рибаченко І.В.;

від відповідача: Остаповець Д.А.;

від прокурора: Кондратюк А.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 13.06.2014 р. у
справі №902/460/14 позов заступника
прокуратура Вінницької області в
інтересах держави - територіальної
громади м.Вінниці, Вінницької міської
ради в особі комунального підприємства
Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" до
Публічного акціонерного товариства
"Спеціалізована Будівельна Компанія
"Водпроект" про стягнення 404 428,39 грн.
задоволено. Присуджено стягнути з
публічного акціонерного товариства
"Спеціалізована Будівельна Компанія
"Водпроект" на користь комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" 185436,97 грн. -
боргу, 181 115,08 грн. - пені, 28 246,04 грн. -
інфляційних втрат, 9630,3 грн. - 3% річних.
Присуджено стягнути з відкритого
акціонерного товариства
"Спеціалізована Будівельна Компанія
"Водпроект" в доход Державного бюджету
України судовий збір в сумі 8088,56грн.

При винесенні вищевказаного рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
15.11.2011 року між ВАТ "СБК "Водпроект" та КП
ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" було
укладено договір купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді № 191 на
виконання умов якого КП ВМР
"Вінницяміськтеплоенерго" поставило
ВАТ "Спеціалізована Будівельна
Компанія "Водпроект" в період травень
2013 р. - квітень 2014р. в адмінприміщення по
вул. Хмельницьке шосе, 13, м. Вінниці
теплової енергії на загальну суму 185 436,
97 грн. Проте, відповідач за теплову
енергію розрахунки не провів, у зв'язку
з чим в останнього утворилася
заборгованість на суму 185 436, 97 грн. З
урахуванням вказаного та того факту, що
сума боргу підтверджується актами
здачі - прийняття виконаних робіт
(надання послуг), місцевий
господарський суд дійшов висновку про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог в частині стягнення
суми основного боргу - 185 436, 97грн.

Також, судом першої інстанції було
встановлено, що ПАТ "СБК "Водпроект" не
провело розрахунок за отриманий товар
в строк, передбачений п.6.4 договору, а
тому з урахуванням ст. 612 ЦК України, ч. 2
ст. 625 ЦК України, суд дійшов висновку
про наявність визначених законом
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача
інфляційних втрат за період з червня
2013р. по квітень 2014р. в сумі 28 246,04 грн.
та 3% річних в сумі 9 630,3 грн.

Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 231 ГК
України, п. 7.3.4. договору №191 від 15.11.2011р.,
положення Закону України "Про
відповідальність суб'єктів і
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій", зміст
роз'яснень Пленуму Вищого
господарського суду України, наведених
у п.2.1. постанови Пленуму від 17.12.2013, № 14
"Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", місцевий
господарський суд дійшов висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача пені в сумі 181 115,08 грн. за
період з 14.05.2013 по 09.04.2014, з урахуванням
здійсненого позивачем розрахунку.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, Публічне
акціонерне товариство "Спеціалізована
будівельна компанія "Водпроект"
звернулось з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, відповідно до
якої просить рішення господарського
суду Вінницької області від 13.06.2014 р. у
справі №902/460/14 скасувати повністю та
залишити без розгляду позовну заяву
заступника прокурора Вінницької
області в інтересах держави -
територіальної громади м. Вінниці,
Вінницької міської ради в особі
комунального підприємства Вінницької
міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"
до Публічного акціонерного товариства
"Спеціалізована Будівельна Компанія
"Водпроект" від 08.04.2014 р.

Скаржник вважає, що рішення
господарського суду є незаконним та
таким, що прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник вказує наступне.

З урахуванням положень ст. 121
Конституції України, ст.. 2 ГПК України,
ст.. 36-1 Закону України «Про
прокуратуру», скаржник стверджує, що
прокурор не мав права звертатися з
позовом в інтересах Комунального
підприємства Вінницької міської ради
«Вінницяміськтеплоенерго».

Скаржник звертає увагу на те, що
прокурор обґрунтовуючи в чому
відбулося порушення матеріальних або
інших інтересів держави, ототожнює КП
ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» із
державним підприємством, хоча воно
таким не є. Відповідно до п. 1.2. Статуту
Комунального підприємства Вінницької
міської ради
«Вінницяміськтеплоенерго»
підприємство створене на підставі
рішення ВМР № 68 від 09.08.2002 року і є
власністю територіальної громади м.
Вінниці.

Із врахуванням окремих норм Статуту,
скаржник наголошує на тому, що
КП ВМР
«Вінницяміськтеплоенерго» є
підприємством, власністю
територіальної громади, яке не
відповідає за зобов'язаннями
Вінницької міської ради. Фінансові чи
будь-які інші проблеми комунального
підприємства не зачіпають жодним чином
інтересів держави. Якщо і порушуються
чиїсь інтереси в цьому випадку, то лише
самого підприємства та територіальної
громади м. Вінниці. При цьому, скаржник
посилається на положення ст. 1 Закону
України «Про місцеве самоврядування»,
згідно з якою територіальна громада -
жителі, об'єднані постійним
проживанням у межах села, селища, міста,
що є самостійними адміністративно -
територіальними одиницями, або
добровільне об'єднання жителів кількох
сіл, що мають єдиний адміністративний
центр. Відповідно до цієї ж статі, право
комунальної власносі - право
територіальної громади володіти,
доцільно, економно, ефективно
користуватися і розпоряджатися на свій
розсуд і в своїх інтересах майном, що
належить їй, безпосередньо, так і через
органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування», місцеве
самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальними громадами сіл, селищ,
міст як безпосередньо, так і через
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи, а також через районі
та обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

З огляду на вказане, скаржник наголошує
на тому, що КП ВМР
«Вінницяміськтеплоенерго» не є
державним підприємством, відрахування
до бюджету здійснює на загальних
засадах, як і будь-яке приватне
підприємство, є власністю
територіальної громади.

На спростування тверджень прокурора в
тій частині, що боржник в добровільному
порядку не сплачує борг за спожиту
теплову енергію, що зумовлює зниження
рівня енергетичної безпеки міста та
фінансової дисципліни суб'єктів
господарювання, вказує на умови п. 4.1.3.
Договору № 191 купівлі-продажу теплової
енергії в гарячій воді від 15.11.2011 року,
за яким КП ВМР
«Вінницяміськтеплоеннерго» має право
обмежувати або повністю припиняти
постачання теплової енергії;
відповідно до п. 2.3.4. цього ж Договору,
постачальник припиняє постачання
теплової енергії споживачу в разі
відсутності протягом 10-ти днів оплати
теплової енергії понад встановлені
Договором терміни. Отже, як зазначає
скаржник, борг ПАТ «СБК «Водпроект»
жодним чином не може впливати на
зниження енергетичної безпеки міста,
на функціонування єдиної енергетичної
системи України, адже між ПАТ «СБК
«Водпроект» і КП ВМР
«Вінницяміськтеплоенерго» склалися
господарські відносини, які можуть
мати негативні наслідки лише для
споживача, а не для Вінницької міської
ради чи територіальної громади, яку ВМР
представляє.

Крім того, з урахуванням положень ч. 3
ст. 549 ЦК України, скаржник звертає
увагу на те, що позивач неправомірно
нарахував пеню за 4, 2 роки, тоді як
період, за який слід нараховувати пеню
становить 330 днів.

Також, скаржник не погоджується із тим,
що до відповідача повинен бути
застосований Закон України «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій», адже
відповідно до п. 7.3.4. Договору № 191
купівлі-продажу теплової енергії в
гарячій воді від 15.11.2011 року,
передбачено за несвоєчасне виконання
розрахунків за теплову енергію - пеню в
розмірі 1 % від несплаченої суми за
кожен день прострочення, якщо інше не
передбачене законодавством.

З урахуванням положень ч. 6 ст. 232 ГК
України, п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України та
роз'яснень ВГСУ, наведених у п. 4.3.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 р., скаржник провів свій
розрахунок пені, згідно якого сума пені
становить 6 940, 56 грн.

За наведеного вище, скаржник вважає, що
суд першої інстанції допустив
порушення норм процесуального права, а
саме п. 1 ч. 1 ст. 63 ГПК України, п. 1 ч. 1 ст.
81 ГПК України, ст.. 2 ГПК України, а також
допустив порушення норм матеріального
права в частині неправильного
обрахунку пені.

З огляду на викладені вище аргументи на
підтвердження своєї правової позиції,
відповідач вважає, що судом першої
інстанції було задоволено позов за
відсутності на те визначених законом
підстав, у зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції слід скасувати.

Від позивача - Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" надійшов
відзив на апеляційну скаргу
відповідача, відповідно до якого
просить оскаржуване рішення суду
першої інстанції залишити без змін, а в
задоволенні апеляційної скарги -
відмовити.

На спростування доводів, викладених в
апеляційній скарзі, вказує наступне.

Статтею 36-1 Закону України "Про
прокуратуру" визначено, що підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів, внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчинюються у відносинах між
ними або державою.

З урахуванням положень ст. 2 ГПК
України, позивач наголошує на тому, що
прокурор, який звертається до
господарського суду в інтересах
держави, в позовній заяві самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Також процесуальний опонент скаржника
посилається на правову позицію
Конституційного Суду України, наведену
у Рішенні від 08.04.1999 р. у справі №3-рн/99,
відповідно до якої інтереси держави
можуть збігатися повністю, частково
або не збігатися зовсім з інтересами
державних органів, державних
підприємств та організацій чи з
інтересами господарюючих товариств з
частиною державної власності у
статутному фонді. Разом з тим, держава
може вбачати свої інтереси не тільки в
їх діяльності, але й у діяльності
приватних підприємств, товариств. В
кожному конкретному випадку прокурор
чи його заступник самостійно визначає,
з посиланням на законодавство,
підстави подання позову, вказує в чому
саме відбулося чи може відбутися
порушення матеріальних інтересів
держави, обґрунтовує необхідність їх
захисту та зазначає орган
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах.

З урахуванням п. 2 резолютивної частини
вказаного рішення Конституційного
Суду України від 08.04.99 N З-рп/99 зі справи
за конституційним поданням Вищого
арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України, позивач вказує на те, що під
поняттям "орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах",
зазначеним у частині другій статті 2
Арбітражного процесуального кодексу
України, потрібно розуміти орган
державної влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

При цьому, позивач пояснює, що у даній
справі прокурором було визначено орган
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах - Вінницьку міську раду. В
той же час, прокурор вказав на те, що КП
"Вінницяміськтеплоенерго" є власністю
територіальної громади міста Вінниці,
управління якою здійснює Вінницька
міська рада, а держава бере участь у
формуванні доходів бюджетів місцевого
самоврядування, фінансово підтримує
місцеве самоврядування шляхом надання
бюджетам із Державного бюджету
трансфертів у вигляді дотацій у разі,
коли коштів, що надходять з власних
джерел та закріплених доходів не
достатньо.

З урахуванням положень Статуту КП
"Вінницяміськтеплоенерго", позивач
зауважує, що підприємство створене на
підставі рішення Вінницької міської
ради № 68 від 09.08.2002р. і є власністю
територіальної громади м. Вінниці,
управління якою здійснює Вінницька
міська рада, оперативне управління
підприємством здійснює управління
енергетики, транспорту та зв'язку.

На спростування доводів відповідача в
тій частині, що розмір пені
визначається за Законом України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки НБУ, позивач вказує на положення
п.п.1, 2.1 договору купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді №191 від
15.11.2011р., яким передбачено зобов'язання
позивача постачати теплову енергію у
вигляді гарячої води з метою
забезпечення опалення та гарячого
водопостачання приміщень відповідача,
що відповідно до ст. 1 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
віднесено до комунальних послуг.

За змістом ч. 3 ст. 1 Закону України «Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне виконання плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій» суб'єкти
підприємницької діяльності, які
використовують нежилі будинки і
приміщення, належні їм на праві
власності або орендовані ними на
підставі договору, для провадження
своєї діяльності за несвоєчасні
розрахунки за спожиті комунальні
послуги сплачують пеню в розмірі 1% від
суми простроченого платежу за кожен
день прострочення, якщо інший розмір
пені не встановлено угодою сторін, але
не більше 100% загальної суми боргу.
Вищевказаний розмір пені, як зазначає
позивач, передбачений і п.7.3.4
укладеного Договору.

Також, в обгрунтування своєї правової
позиції, позивач посилається на п.2.1
Постанови Пленуму ВГС України №14 від
17.12.2013р., відповідно до якого
нарахування пені у відповідному
відсотковому розмірі від суми
простроченого платежу передбачено ст.
36 Закону України «Про
телекомунікації», ст. 1 Закону України
«Про відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій». У таких
випадках нарахування пені
здійснюється не за Законом України
«Про відповідальність за невиконання
грошових зобов'язань», а на підставі
спеціального нормативного акта, який
регулює відповідні правовідносини.

З урахуванням наведеного вище, позивач
вважає, що пеню нараховано цілком
правомірно в розмірі 1% за кожний день
прострочення платежу, але не більше 100%
загальної суми боргу згідно із Законом
України «Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій».

Прокурор не скористався своїм правом
подачі відзиву на апеляційну скаргу,
що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК
України, не перешкоджає перегляду
рішення місцевого господарського
суду.

1 вересня 2014 року в судовому засіданні
Рівненського апеляційного
господарського суду представник
скаржника підтримав доводи, наведені в
апеляційній скарзі, стверджує, що судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення було порушено
норми матеріального та процесуального
права. Наголосив на тому, що в порушення
норми ст. 549 ЦК України, позивач
неправильно розрахував періоди, за які
нараховувалися штрафні санкції. Також
зауважив, що в частині нарахування пені
не слід застосовувати положення Закону
України «Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій»,
оскільки п. 7.3.4. Договору не містить
посилання на вказаний Закон. Додатково
пояснив, що комунальне підприємство,
яке виступає позивачем у даній справі,
не є державним підприємством. А тому, з
урахуванням положень ст. 36-1 Закону
України "Про прокуратуру" стверджує, що
підстави вважати порушеними державні
інтереси відсутні. З огляду на вказане,
вважає, що рішення господарського суду
Рівненської Вінницької області від
13.06.2014 р. у справі №902/460/14 слід
скасувати, а позовну заяву залишити без
розгляду.

Представник позивача та прокурор в
судовому засіданні заявили, що з
доводами апелянта не погоджуються,
вважають їх безпідставними, а
оскаржуване рішення таким, що
відповідає встановленим обставинам
справи та нормам закону. З огляду на
зазначене, просять суд відмовити в
задоволенні апеляційної скарги.

При цьому, позивач підтримала правову
позицію, наведену у відзиві на
апеляційну скаргу. Додатково пояснила,
що пеня нараховувалася за кожен
конретний період, за який надавалися
послуги з теплопостаачання, впродовж
шести місяців на 1 % суми боргу, що не
суперечить вимогам спеціального
Закону.

Прокурор в обгрунтування позиції щодо
порушення інтересів держави внаслідок
дій боржника при цьому підтримавши
доводи, наведені позивачем у відзиві на
апеляційну скаргу, додатково вказала
на правову позицію, наведену у
постанові Вищого господарського суду
України від 12.12.2012 р. у справі № 6/49/2012/5003.
Відповідно до вказаної постанови було
скасовано постанову суду апеляційної
інстанції з тих мотивів, що як
вбачається із Статуту КП
"Вінницяміськтеплоенерго" (нова
редакція), зареєстрованого 04.01.2010р.,
підприємство створене на підставі
рішення Вінницької міської ради № 68
від 09.08.2002р. і є власністю
територіальної громади м. Вінниці,
управління якою здійснює Вінницька
міська рада (далі - власник), оперативне
управління підприємством здійснює
управління енергетики, транспорту та
зв'язку (далі - орган управління). На
підставі вказаних фактів, ВГСУ
зауважив, що апеляційний господарський
суд дійшов помилкового висновку про
те, що прокурором неправильно
визначено особу, з вимогами про захист
інтересів держави якої він звернувся
та про те, що не доведено прокурором
порушення державних інтересів.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення представників сторін та
прокурора, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування місцевим господарським
судом при винесенні рішення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що в задоволенні
апеляційної скарги слід відмовити, а
оскаржуване рішення залишити без змін,
виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та як підтверджується
матеріалами справи, 10.04.2014 р. прокурор в
інтересах держави - територіальної
громади м. Вінниці, Вінницької міської
ради в особі комунального підприємства
Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго" звернувся до
суду першої інстанції з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Спеціалізована Будівельна Компанія
"Водпроект", відповідно до якого просив
стягнути з відповідача 283 205, 87 грн., з
яких: 148 105, 08 грн. - заборгованість за
надані послуги з теплопостачання; 32
000, 52 грн. - інфляційні витрати; 884, 09 грн. -
3 % річних; 102 216, 18 грн. - пеня за
несвоєчасно проведені розрахунки (а.с.
2-46).

30.05.2014р. від представника позивача
через канцелярію господарського суду
Вінницької області надійшла заява про
збільшення позовних вимог вих. № 02/573
від 29.05.2014. Відповідно до вказаної
заяви, позивач, за погодженням з
прокурором, просив стягнути з
відповідача 404 428,39грн., з яких: основний
борг в сумі 185 436,97 грн. за період з
травня 2013р. по квітень 2014р., включно; 9
630,3грн. - 3% річних за період з 11.06.2013р. по
09.04.2014р. з урахуванням розміру
заборгованості стягнутої за рішенням
суду у справі №902/725/13 та сум сплачених
відповідачем за цей період; 28 246,04грн.
інфляційних нарахувань за період з
31.05.2013р. по 30.04.2014р. з урахуванням
розміру заборгованості стягнутої за
рішенням суду у справі №902/725/13 та сум
сплачених відповідачем за цей період;
181 115,08грн. пені за період з 14.05.2013р. по
09.04.2014р. із сум нарахованих до сплати та
неоплачених відповідачем за період з
квітня 2013р. по лютий 2014р. Також
позивачем зазначено, що сума
заборгованості за період з травня 2013р.
по лютий 2014р. становила 156 333,58 грн., а не
148 105,08грн. (а. с. 70-81).

На підставі рішення загальних зборів
акціонерів Відкритого акціонерного
товариства "Спеціалізована будівельна
Компанія "Водпроект" від 22.04.2014р.
Державним реєстратором за номером
7000088 зареєстровано нову редакцію
статуту підприємства. Так, відповідно
до п. 1.2 Статуту Публічне акціонерне
товариство "Спеціалізована будівельна
Компанія "Водпроект" є єдиним повним
правонаступником усього майна, а також
прав і обов'язків Відкритого
акціонерного товариства
"Спеціалізована будівельна Компанія
"Водпроект" (а.с.61-67).

Як вбачається з матеріалів справи,
15.11.2011 року між ВАТ "СБК "Водпроект"
(правонаступником якого є ПАТ
«СБК»Водопроект») та КП ВМР
"Вінницяміськтеплоенерго" було
укладено договір купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді № 191
(далі по тексту - Договір, а.с. 9-14).

За умовами п. 1.1. Договору постачальник
бере на себе зобов'язання продавати та
постачати споживачеві теплову енергію
в гарячій воді в договірних обсягах, а
споживач зобов'язується отримувати та
оплачувати одержану теплову енергію за
встановленими тарифами (цінами) в
терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору теплова
енергія постачається Споживачу в
обсягах згідно з додатком 1 до цього
Договору в гарячій воді на такі
потреби: опалення та вентиляцію - в
період опалювального сезону.

У розділі 6 Договору визначено порядок
розрахунків.

Так, згідно з п. 6.1. розрахунки за
спожиту теплову енергію здійснюються
на межі продажу, яка є межею балансової
належності, відповідно до додатку № 2
цього Договору. Проводяться виключно в
грошовій формі згідно з діючими
тарифами, затвердженими в
установленому порядку.

Споживач щомісячно, протягом року,
вносить плату за приєднане теплове
навантаження, визначене в додатку № 1
до Договору, та окремо сплачує за
спожиту теплову енергію на підставі
показів приладів обліку, або за їх
відсутності, розрахунково, відповідно
до теплового навантаження. У разі зміни
тарифів та порядку розрахунків нові
тарифи і порядок розрахунків є
обов'язковим для Сторін з моменту
введення їх в дію (п.6.2 Договору);
розрахунковим періодом є календарний
місяць (п. 6.3 Договору); розрахунки по
договору виконуються в наступному
порядку: споживач, не пізніше 25 числа
розрахункового місяця вносить плату за
приєднане теплове навантаження,
визначене в додатку №1 до договору та
сплачує 70 відсотків вартості від
обсягу теплової енергії, який
передбачений на наступний
розрахунковий період. Остаточні
розрахунки за спожиту теплову енергію
Споживач проводить до 10 числа місяця,
наступного за розрахунковим (п.6.4.); по
закінченню розрахункового періоду, не
пізніше 8 числа місяця, наступного за
розрахунковим, Споживач повинен
отримати загальний рахунок на оплату
теплової енергії, спожитої у
розрахунковому місяці та плати за
приєднане теплове навантаження, акт
здачі-прийняття виконаних робіт в двох
примірниках для підписання, після чого
один примірник акту повернути
Постачальнику у 5-ти денний термін.
Неотримання Споживачем рахунку не
звільняє останнього від обов'язку
оплати по цьому Договору (п.6.5.); у разі
не підписання акту здачі-прийняття
виконаних робіт Споживачем, без
надання Постачальнику викладених в
письмовій формі обґрунтованих
заперечень по акту або неповернення
Споживачем підписаного акту
здачі-прийняття виконаних робіт у 5-ти
денний термін, акт вважається визнаним
Споживачем та є доказом кількості
спожитої Споживачем у розрахунковому
місяці теплової енергії належної
якості (п. 6.6. Договору); за наявності
боргу у споживача за теплову енергію
постачальник має право зарахувати
кошти, що надійшли від споживача у
черговості визначеній ст. 534 ЦК України
(п.6.7.).

У розділі 7 Договору сторони погодили
умови щодо відповідальності сторін.

Так, згідно з п. 7.3.4. за несвоєчасне
виконання розрахунків за теплову
енергію - нараховується пеня в розмірі
1% від несплаченої суми за кожний день
прострочення, якщо інше не передбачене
законодавством.

У п. 10.1. Договору сторони погодили, що
цей Договір набуває чинності з дня його
підписання та діє до 31 грудня 2012 року. В
частині розрахунків Договір діє до
повного їх проведення.

Відповідно до п. 10.3. припинення дії
Договору не звільняє споживача від
обов'язку повної сплати спожитої
теплової енергії.

За умовами п. 10.4. договір вважається
пролонгованим на кожний наступний
період, якщо за місяць до закінчення
його дії, про його припинення не буде
письмово заявлено однією із сторін.

В додатку №1 до договору сторони
визначили обсяги постачання теплової
енергії споживачу (а.с.11).

В додатку №4 до договору сторони
зафіксували тарифи на теплову енергію
(а.с.14).

Відповідно до п. 1.2. Статуту КП
Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"
підприємство створене на підставі
рішення Вінницької міської ради №68 від
09.08.2002р. і є власністю територіальної
громади м. Вінниці, управління якою
здійснює Вінницька міська рада (далі по
тексту власник), оперативне управління
підприємством здійснює департамент
енергетики, транспорту та зв'язку (далі
по тексту орган управління).

Згідно з п. 1.4. Статуту підприємство є
юридичною особою, має самостійний
баланс, поточний та інші рахунки в
державних та комерційних банках
України, печатку з зазначенням свого
найменування та ідентифікаційного
коду, логотип, штампи. Підприємство
набуває статусу юридичної особи з дня
його державної реєстрації (а.с.15-27).

Як стверджується матеріалами справи,
на виконання умов договору КП ВМР
"Вінницяміськтеплоенерго" поставило
ВАТ "СБК "Водпроект" в період з травня 2013
р. по квітень 2014 р. в адмінприміщення по
вул. Хмельницьке шосе, 13, м. Вінниці
теплову енергію на загальну суму 185 436, 97
грн., що стверджується актами
здачі-приймання робіт (надання послуг):
від 31.05.2013 р. на суму 4114,25 грн. за травень
2013р.; від 30.06.2013р. на суму 4114,25грн. за
червень 2013р.; від 31.07.2013р. на суму
4114,25грн. за липень 2013р.; від 31.08.2013р. на
суму 4114,25 грн. за серпень 2013р.; від 30.09.2013
р. на суму 4114,25 грн. за вересень 2013р.; від
31.10.2013 р. на суму 4114,25 грн. за жовтень
2013р.; від 30.11.2013 р. на суму 18 838,00грн. за
листопад 2013р.; від 31.12.2013 р. на суму 38 238, 47
грн. (дублікат) за грудень 2013р.; від
31.01.2014 р. на суму 39219,42 грн. (дублікат) за
січень 2014р.; від 28.02.2014 р. на суму 35352, 19
грн. за лютий 2014р.; від 31.03.2014 р. на суму
24813, 28 грн.(дублікат) за березень 2014р.;
від 30.04.2014 р. на суму 4290,11 грн. (дублікат)
за квітень 2014р. (а.с.30 - 34, 36, 38, 73, 75).

Крім того, в квітні 2013р. позивачем було
поставлено відповідачу теплову
енергію на суму 25 980,55грн., що
підтверджується актом від 30.04.2013р.
(а.с.100), на яку проводилося нарахування
пені за період з 14.05.2013р. по 10.11.2013р.
(а.с.79, а.с.89-90).

ВАТ "СБК "Водпроект" за теплову енергію
отриману за період з травня 2013р. по
квітень 2014р. не розрахувалося. Як
зазначив позивач у письмових
поясненнях, відповідно до вимог п.6.7
договору від 15.11.2011р. кошти які
надходили від відповідача у зазначений
період з травня 2013р. по квітень 2014р.
спрямовувалися на погашення
заборгованості попереднього періоду
відповідно до положень ст.534 ЦК України.

На момент вирішення спору в судах
першої та апеляційної інстанцій,
відповідачем не було надано жодних
належних доказів на підтвердження
факту погашення суми основного боргу в
розмірі 185 436, 97грн.

Аналізуючи встановлені обставини
справи та переглядаючи спірні
правовідносини на предмет наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції приймає до уваги наступні
положення діючого законодавства.

В силу приписів ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Встановлені обставини справи свідчать
про те, що між сторонами склалися
договірні правовідносини на підставі
укладення договору купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді № 191
від 15.11.2011 р.

Відповідно ч.1 ст.655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст.612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив зобов'язання, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.193 Господарського кодексу
України та ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язань або
їх зміна не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обов'язок оплати відповідачем вартості
продукції, що поставлялась позивачем
передбачена договором купівлі-продажу
теплової енергії в гарячій воді № 191
від 15.11.2011 р., згідно з п.1.1 якого
постачальник бере на себе зобов'язання
продавати та постачати споживачеві
теплову енергію в гарячій воді в
договірних обсягах, а споживач
зобов'язується отримувати та
оплачувати одержану теплову енергію за
встановленими тарифами (цінами) в
терміни, передбачені цим договором.

Апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо виконання позивачем
належним чином договірних зобов'язань
в частині здійснення поставки теплової
енергії в період з травня 2013 р. по
квітень 2014 р. в адмінприміщення по вул.
Хмельницьке шосе, 13, м. Вінниці, на
загальну суму 185 436, 97 грн., що
стверджується наявними в матеріалах
справи копіями актів здачі-приймання
робіт (надання послуг). Натомість,
відповідач своїх зобов'язань в частині
проведення оплати поставленої
теплової енергії не виконав.

З урахуванням вказаного, судова
колегія вважає правомірним висновок
місцевого господарського суду щодо
встановлення правових підстав для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача основного
боргу в розмірі 185 436, 97грн.

Переглядаючи спірні правовідносини на
предмет наявності правових підстав для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення 181 115,08 грн. пені, суд
апеляційної інстанції враховує
наступне.

За правилами, визначеними ст.ст. 546, 548, 549
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися у
відповідності до закону або умов
договору, зокрема, неустойкою, яку
боржник повинен сплатити у разі
порушення зобов'язання. Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасного виконання грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з п.1 ст. 230 ГК України штрафними
санкціями визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до п.2 ст. 551 ЦК України якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства.

Частиною 6 статті 232 ГК України
визначено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

У п. 4 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України «Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» № 01-06/982/2012 від 17.07.2012 р.
роз'яснено, що у вирішенні питань,
пов'язаних із застосуванням частини
шостої статті 232 ГК України,
господарським судам слід враховувати
викладене в пункті 6 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 21.11.2011 № 01-06/1624/2011 "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" та, що нарахування неустойки за
прострочення виконання зобов'язання за
шість місяців, що передують моменту
звернення з позовом, можливе лише в
тому випадку якщо період нарахування
неустойки не перевищує одного року від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, тобто сторони у договорі
можуть визначити початок нарахування
пені інакше, ніж від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано, але в
межах одного року від цього дня.

Умовами Договору сторони обумовили
нарахування пені в розмірі 1% від
несплаченої суми за кожний день
прострочення, якщо інше не передбачене
законодавством, за несвоєчасне
виконання розрахунків за теплову
енергію (п. 7.3.4.)

Як вбачається з проведеного позивачем
розрахунку пені, такий розрахунок було
проведено за період, який не перевищує
одного року від дня, коли зобов'язання
мало бути виконано, та з урахуванням
обумовленого Договором відсотка пені.
Тобто, розмір пені позивачем
розраховано з дотриманням вимог
закону, а саме протягом шести місяців,
як того вимагає ч. 6 ст. 232 ГК України.

Крім того, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст.. 1
Закону України "Про відповідальність
суб'єктів і підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій"
встановлено, що суб'єкти
підприємницької діяльності, які
використовують нежилі будинки і
приміщення, належні їм на праві
власності або орендовані ними на
підставі договору, для провадження
цієї діяльності за несвоєчасні
розрахунки за спожиті комунальні
послуги сплачують пеню в розмірі
одного відсотка від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення,
якщо інший розмір пені не встановлено
угодою сторін, але не більше 100
відсотків загальної суми боргу.

При цьому, в абз. 4 п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 р.
роз'яснено, що, нарахування пені у
відповідному відсотковому розмірі від
суми простроченого платежу
передбачено статтею 14 Закону України
"Про державний матеріальний резерв",
статтею 36 Закону України "Про
телекомунікації", статтею 1 Закону
України "Про відповідальність
суб'єктів підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій". У
таких випадках нарахування пені
здійснюється не за Законом України "Про
відповідальність за невиконання
грошових зобов'язань", а на підставі
спеціального нормативного акта, який
регулює відповідні правовідносини.

Таким чином, з урахуванням наведеного
спростовуються твердження скаржника
стосовно того, що Закон України "Про
відповідальність суб'єктів
підприємницької діяльності за
несвоєчасне внесення плати за спожиті
комунальні послуги та утримання
прибудинкових територій" не поширює
свою дію на дані спірні правовідносини,
а розмір пені слід розраховувати на
підставі положень Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань». Адже,
Закон України "Про відповідальність
суб'єктів і підприємницької діяльності
за несвоєчасне внесення плати за
спожиті комунальні послуги та
утримання прибудинкових територій" є
спеціальним законодавчим актом, який
регулює дані спірні правовідносини, а
тому має вищу юридичну силу.

Отже, доводи скаржника щодо
неправомірного нарахування позивачем
пені не підтверджені належними
доказами та є такими, що спростовуються
встановленим обставинами справи, та
суперечать положеннями діючого
законодавства, а тому не приймаються
судовою колегією до уваги.

Вирішуючи питання про те, чи наявні
визначені законом підстави для
задоволення позовних вимог в частині
стягнення 3 % річних в сумі 9 630, 3 грн.,
судова колегія виходить за наступного.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, позивачем визначено період
нарахування 3 % річних з 11.06.2013 р. по
09.04.2013 р., тобто сумарно в строк, який
становить 10 місяців, що не суперечить
положенням ст. 625 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої позивачу
надано право нарахувати 3 % річних за
весь період прострочення виконання
зобов'язання.

Таким чином, з урахуванням норми,
наведеної у ст. 625 ЦК України, та того
факту, що ПАТ "СБК "Водпроект" не провело
розрахунок за отриманий товар в строк,
передбачений п.6.4 договору, то
відповідно є правомірними та такими, що
підлягають до задоволення позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача 3% річних в сумі 9 630,3 грн.

З урахуванням положень ст.. 625 ЦК
України, Порядку проведення
підрахунків заборгованості та
штрафних санкцій, затвердженого листом
Верховного Суду України від 03.04.97 г. N
62-97р. "Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ ", судова
колегія вважає правомірним висновок
суду першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача інфляційних втрат за
період з червня 2013р. по квітень 2014р. в
сумі 28 246,04грн.

Приймаючи до уваги наведені вище
положення діючого законодавства, умови
Договору, а також встановлений факт
прострочення відповідачем оплати за
поставлений товар, наявні в матеріалах
справи докази щодо належного виконання
позивачем договірних зобов'язань,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог в повному обсязі, як таким, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами та не суперечить
вимогам чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів суду
апеляційної інстанції не приймає до
уваги доводи скаржника щодо
необгрунтованості прокурором
порушення державних інтересів у даній
справі, з огляду на наступне.

Вищий господарський суд України в абз.
4, 5, 6 п. 1 Постанови Пленуму ВГСУ № 7 від
23.12.2012 р."Про деякі питання у часті
прокурора у розгляді справ,
підвідомчих господарським судам"
роз'яснив, що відповідно до пункту 2
резолютивної частини Рішення
Конституційного Суду України від 08.04.99 N
3-рп/99 зі справи за конституційним
поданням Вищого арбітражного суду
України та Генеральної прокуратури
України щодо офіційного тлумачення
положень статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України (далі -
Рішення Конституційного Суду України)
під поняттям "орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах",
зазначеним у частині другій статті 2
Арбітражного процесуального кодексу
України, потрібно розуміти орган
державної влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

Відповідні повноваження органу
місцевого самоврядування визначаються
з огляду на вимоги Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".

Системний аналіз приписів статті 361
Закону України "Про прокуратуру" і норм
ГПК (зокрема, статті 29 та пункту 6
частини першої статті 81) свідчить про
наявність у прокурора права на
звернення до господарського суду з
позовом в інтересах громадянина (в тому
числі фізичної особи-підприємця) за
наявності підтверджених належними
доказами підстав, передбачених
частиною другою статті 361 названого
Закону, та з урахуванням правил статті
12 ГПК стосовно підвідомчості справ
господарському суду.

У п. 6. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання у часті прокурора у розгляді
справ, підвідомчих господарським
судам" № 7 від 23.03.2012 р. роз'яснено, що
згідно з частиною п'ятою статті 361
Закону України "Про прокуратуру"
прокурор самостійно визначає підстави
для представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати таке
представництво у будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Крім того, в абз. 4 п. 4 Рішення
Конституційного Суду України від 08.04.99 N
3-рп/99 зі справи за конституційним
поданням Вищого арбітражного суду
України та Генеральної прокуратури
України щодо офіційного тлумачення
положень статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України
роз'яснено, що із врахуванням того, що
"інтереси держави" є оціночним
поняттям, прокурор чи його заступник у
кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обгрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

З урахуванням наведених вище правових
позицій ВГСУ та КСУ, суд апеляційної
інстанції зважає на те, що прокурор у
даній справі, з дотриманням наданих
правових вказівок, визначив орган
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах - Вінницьку міську раду. В
той же час, прокурор вказав на те, що
КП "Вінницяміськтеплоенерго" є
власністю територіальної громади
міста Вінниці, управління якою
здійснює Вінницька міська рада, а
держава бере участь у формуванні
доходів бюджетів місцевого
самоврядування, фінансово підтримує
місцеве самоврядування шляхом надання
бюджетам із Державного бюджету
трансфертів у вигляді дотацій у разі,
коли коштів, що надходять з власних
джерел та закріплених доходів не
достатньо. Як вбачається із Статуту КП
"Вінницяміськтеплоенерго" (нова
редакція), підприємство створене на
підставі рішення Вінницької міської
ради № 68 від 09.08.2002р. і є власністю
територіальної громади м. Вінниці,
управління якою здійснює Вінницька
міська рада (далі - власник), оперативне
управління підприємством здійснює
управління енергетики, транспорту та
зв'язку (далі - Орган управління).

Зважаючи на вказане, судова колегія
зазначає, що доводи скаржника,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують встановлених обставин
справи, не підтверджуються наявними в
матеріалах справи доказами та
суперечать положенням чинного
законодавства, а тому не приймаються
судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, судовою колегією не встановлено
порушень або неправильного
застосування норм процесуального чи
матеріального права судом першої
інстанції, які можуть бути підставою
для скасування оскаржуваного рішення в
порядку статті 104 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене,
рішення господарського суду
Вінницької області від 13.06.2014 р. у
справі №902/460/14 слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Спеціалізована будівельна компанія
"Водпроект"- без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Рівненський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 13.06.2014 р. у
справі №902/460/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Спеціалізована будівельна компанія
"Водпроект"- без задоволення.

2. Справу № 902/460/14 надіслати
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Бригинець Л.М.

Суддя
Крейбух О.Г.