м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
до відповідача 1: Публічного
акціонерного товариства
«Південьзахідшляхбуд», м.Вінниця,
до відповідача 2: Товариства з
обмеженою відповідальністю «Союз
до відповідача 3: Публічного
акціонерного товариства «Будівельне
про стягнення 71 548 275,33 грн.
Представники сторін:
від позивача: Канципа Є.С. - заст. нач.
відділ., Новік В.М. - по дов.
від відповідача 1: не з'явився
від відповідача 2: Бєлінський С.Є. - по
від відповідача 3: не з'явився
СУТЬ СПРАВИ:
Позивач, Публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України», м.Київ звернувся до
господарського суду міста Києва з
- Публічного акціонерного товариства
«Південьзахідшляхбуд», м.Вінниця про
стягнення заборгованості по кредиту в
розмірі 54 376 505 грн., процентів за
користування кредитними коштами в сумі
5 517 036,54 грн., пені за непогашення
кредиту в розмірі 4 091 961,63 грн., 3% річних
за непогашення кредиту в сумі 812 282,54
грн., інфляційних нарахувань на
кредитну заборгованість в розмірі 5 996
738,13 грн., пені на проценти в сумі 288 127,46
грн., 3% річних за несплату процентів в
сумі 54 637,21 грн., інфляційних витрати за
несплату процентів 410 986,82 грн.
- Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент», м.Київ про стягнення
заборгованості по кредиту в розмірі 54
376 505 грн., процентів за користування
кредитними коштами в сумі 5 517 036,54 грн.,
пені за непогашення кредиту в розмірі 4
091 961,63 грн., 3% річних за непогашення
кредиту в сумі 812 282,54 грн., інфляційних
нарахувань на кредитну заборгованість
в розмірі 5 996 738,13 грн., пені на проценти
в сумі 288 127,46 грн., 3% річних за несплату
процентів в сумі 54 637,21 грн.,
інфляційних витрати за несплату
процентів 410 986,82 грн.
- Публічного акціонерного товариства
«Будівельне управління №813», м.Київ
про стягнення заборгованості по
кредиту в розмірі 54 376 505 грн., процентів
за користування кредитними коштами в
сумі 5 517 036,54 грн., пені за непогашення
кредиту в розмірі 4 091 961,63 грн., 3% річних
за непогашення кредиту в сумі 812 282,54
грн., інфляційних нарахувань на
кредитну заборгованість в розмірі 5 996
738,13 грн., пені на проценти в сумі 288 127,46
грн., 3% річних за несплату процентів в
сумі 54 637,21 грн., інфляційних витрати за
несплату процентів 410 986,82 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення Публічним
акціонерним товариством
«Південьзахідшляхбуд» умов договору
№645/31/1 від 20.12.2012р. кредитної лінії в
частині повернення кредитних коштів та
сплати процентів за користування
кредитом у строки, які передбачені
договором, що стало підставою для
звернення до суду з розглядуваним
позовом. Вимоги до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Союз
Проект Менеджмент» обґрунтовані
договором №645/31/1-8 від 21.12.2012р. поруки,
відповідно до якого відповідач 2
поручився перед заявником за виконання
обов'язків Публічного акціонерного
товариства «Південьзахідшляхбуд».
Одночасно, обґрунтовуючи позовні
вимоги до Публічного акціонерного
товариства «Будівельне управління
№813», заявник посилався на договір
№654/31/12 від 28.12.2012р. поруки, згідно з
умовами якого відповідач 3 зобов'язався
відповідати перед кредитором
солідарно в повному обсязі за
своєчасне та повне виконання
відповідачем 1 обов'язків за кредитним
договором №645/31/1 від 20.12.2012р.
Відповідач 1 у судові засідання
30.07.2014р., 06.08.2014р., 13.08.2014р., 27.08.2014р. та
10.09.2014р. не з'явився, представника не
направив, відзиву на позовну заяву не
надав, всіма правами, що передбачені
Господарським процесуальним кодексом
України не скористався.
Проте, за висновками суду,
Публічне акціонерне товариство
«Південьзахідшляхбуд» було належним
чином повідомлене про час а місце
вирішення спору. При цьому,
господарський суд виходить з
У п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачено, що за
змістом ст.64 Господарського
процесуального кодексу України,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.
Факт отримання відповідачем 1 ухвал
господарського суду від 14.07.2014р., від
30.07.2014р., від 06.08.2014р., від 13.08.2014р. та від
27.08.2014р. підтверджується наявними в
матеріалах справи поштовими
Одночасно, конверт з ухвалою від
27.08.2014р. до суду не повертався. Отже,
приймаючи до уваги позицію Пленуму
Вищого господарського суду України,
суд дійшов висновку, що доказом
належного повідомлення вказаного
учасника судового процесу про судове
засідання 10.09.2014р. є витяг з офіційного
сайту Українського державного
підприємства поштового зв'язку
«Укрпошта» та засвідчена копія реєстру
поштових відправлень суду за 01.09.2014р.
Крім того, судом також прийнято до
уваги, що відповідачем 1 подавалось
клопотання №1745 від 29.07.2014р. про
відкладення розгляду справи, що також
свідчить про отримання судової
кореспонденції та обізнаність
Публічного акціонерного товариства
«Південьзахідшляхбуд» про розгляд
Відповідач 2 у відзиві б/н від
06.08.2014р. зазначив, що має сумніви з
приводу представленого позивачем
розрахунку суми заявленої до стягнення
заборгованості, а також зазначив, що
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент» відповідає за порушення
боржником своїх зобов'язань за
кредитним договором солідарно.
Відповідач 3 у судові засідання 30.07.2014р.,
06.08.2014р., 13.08.2014р., 27.08.2014р. та 10.09.2014р. не
з'явився, представника не направив,
правами, що передбачені Господарським
процесуальним кодексом України не
скористався, своєї правової позиції по
суті спору не висловив.
Проте, за висновками суду, Публічне
акціонерне товариство «Будівельне
управління №813» було належним чином
повідомлене про час та місце вирішення
спору з огляду на наявні в матеріалах
Крім того, судом також прийнято до
уваги подання вказаним учасником
судового процесу клопотання №290714/2 від
29.07.2014р. про відкладення розгляду
справи, що фактично свідчить про
отримання відповідачем 3 судової
Наразі, з огляду на неявку відповідачів
1 та 3 в судові засідання, господарський
суд враховує, що за змістом ст.22
Господарського процесуального кодексу
України прийняття участі у судовому
засіданні є правом сторони. При цьому,
норми вказаної статті зобов'язують
сторони добросовісно користуватись
належними їм процесуальними правами.
Статтею 77 зазначеного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
При цьому, судом враховано, що ухвалами
господарського суду явка сторін у
судове засідання обов'язковою не
Таким чином, враховуючи вищенаведене,
незважаючи на те, що відповідачі 1 та 3 в
процесі розгляду справи так і не
скористались правами, передбаченими
Господарським процесуальним кодексом
України, за висновками суду, у
матеріалах справи достатньо
документів, які мають значення для
правильного вирішення спору, внаслідок
чого справа може бути розглянута за
наявними у ній документами відповідно
до вимог ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, а
неявка вказаних учасників судового
спору не перешкоджає вирішенню справи
Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та
відповідача 2, дослідивши всі
представлені заявником докази,
господарський суд встановив:
За змістом ст.509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання
виникають, зокрема, з договору.
Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу
України права та обов'язки сторін,
пов'язані з кредитуванням рахунка,
визначаються положеннями про позику та
кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього
кодексу), якщо інше не встановлено
договором або законом.
Статетю 1054 Цивільного кодексу України
передбачено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу
України встановлено, що у кредитному
договорі передбачаються мета, сума і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі та погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
Як вбачається з матеріалів справи,
20.12.2012р. між Публічним акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України» (банк) та Публічним
акціонерним товариством
«Південьзахідшляхбуд» (позичальник)
було укладено договір №645/31/1 кредитної
лінії, у відповідності до п.1.1 банк
зобов'язався надати на умовах договору,
а позичальник зобов'язався отримати,
належним чином використати та
повернути у передбачені угодою строки
кредит та сплатити проценти та інші
платежі за користування грошовими
Кредит - це грошові кошти банку, що
підлягають видачі позичальнику та
сповненню в порядку та на умовах,
визначених договором у межах діючого
ліміту кредитування (розділ 1 договору
№645/31/1 від 20.12.2012р.)
У відповідності до п.2.2 договору №645/31/1
від 20.12.2012р. кредит надається у вигляді
відновлювальної кредитної лінії
окремими частинами (траншами)
остаточним терміном повернення до
У розділі 1 договору №645/31/1 від 20.12.2012р.
сторони також визначили, що
максимальний ліміт кредитування - це
встановлена договором максимальна
сума грошових коштів, якою може
користуватись позичальник.
Контрагенти у п.2.3 договору №645/31/1 від
20.12.2012р. погодили суму максимального
ліміту користування і визначили його в
розмірі 55 000 000 грн.
За змістом п.10.5 спірного правочину
договір набуває чинності з моменту
його підписання та скріплення
печатками сторін та діє до повного
виконання сторонами взятих на себе
зобов'язань за вказаним правочином.
З огляду на встановлений ст.204
Цивільного кодексу України принцип
правомірності правочину, суд приймає
до уваги договір №645/31/1 від 20.12.2012р. як
належну підставу, у розумінні норм ст.11
названого Кодексу України, для
виникнення у позивача та відповідача 1
взаємних цивільних прав та обов'язків.
За своїм змістом та правовою природою
укладений між сторонами договір є
кредитним договором, який підпадає під
Цивільного кодексу України, а в
частині, що не суперечить вказаним
нормам та умовам договору, регулюється
ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
Відповідно до статті 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель зобов'язується перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.
Як вбачається за матеріалів справи, з
метою забезпечення виконання
позичальником своїх грошових
зобов'язань за договором №645/31/1 від
20.12.2012р., 21.12.2012р. між Публічним
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» (кредитор),
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент» (поручитель) та Публічним
акціонерним товариством
«Південьзахідшляхбуд» (боржник) було
укладено договір №645/31/1-8 поруки, за
змістом п.1.1 якого поручитель
зобов'язався перед кредитором
відповідати солідарно в повному обсязі
за своєчасне та повне виконання
боржником зобов'язань за кредитним
договором №645/31/1 від 20.12.2013р., а також
додатковими договорами до нього, що
укладені та можуть бути укладені в
майбутньому, в тому числі, збільшення
розміру зобов'язання, розміру
процентів та комісій, строку виконання
зобов'язання та інших умов.
Даний правочин вважається укладеним з
моменту його підписання сторонами та
скріплення їх підписів відбитками
печаток сторін. Строком припинення
поруки, встановленої за вказаним
договором, є повне виконання боржником
або поручителем зобов'язання за
кредитним договором (п.5.3 договору
№645/31/1-8 від 21.12.2012р.).
Крім того, 28.12.2012р. між Публічним
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» (кредитор),
Публічним акціонерним товариством
«Південьзахідшляхбуд» (боржник) та
Публічним акціонерним товариством
«Будівельне управління №813»
(поручитель) було укладено договір
№654/21/12 поруки, відповідно до п.1 якого
поручитель зобов'язався перед
кредитором відповідати солідарно в
повному обсязі за своєчасне та повне
виконання боржником зобов'язань за
кредитним договором №645/31/1 від 20.12.2013р.,
а також додатковими договорами до
нього, що укладені та можуть бути
укладені в майбутньому, в тому числі,
збільшення розміру зобов'язання,
розміру процентів та комісій, строку
виконання зобов'язання та інших умов.
У п.5.3 вказаного правочину позивач,
відповідач 1 та відповідач 3 погодили,
що підписаний між ними правочин
вважається укладеним з моменту його
підписання сторонами та скріплення їх
підписів відбитками печаток сторін.
Строком припинення поруки,
встановленої за вказаним договором, є
повне виконання боржником або
поручителем зобов'язання за кредитним
З огляду на встановлений ст.204
Цивільного кодексу України принцип
правомірності правочину, суд приймає
до уваги договори №645/31/1-8 від 21.12.2012р. та
№654/21/12 від 28.12.2012р. поруки як належні
підстави, у розумінні норм ст.11
названого Кодексу України, для
виникнення у сторін взаємних прав та
Статтею 526 Цивільного кодексу України
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.
Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.
Як вказувалось вище, п.2.2 договору
№645/31/1 від 20.12.2012р. передбачено, що
кредит надається у вигляді
відновлювальної кредитної лінії
окремими частинами (траншами).
У розділі 1 кредитного договору
контрагенти визначили, що
відновлювальна кредитна лінія - це
надання кредиту у майбутньому окремими
частинами (траншами) в межах діючого
ліміту кредитування за умови
своєчасної сплати позичальником у
повному обсязі всіх платежів,
передбачених цим договором. У разі
часткового або повного погашення
кредиту позичальник може повторно
отримати кредит або його частину в
межах діючого ліміту кредитування
протягом строку дії договору.
Згідно з п.2.3.1 договору №645/31/1 від
20.12.2012р. кредит позичальнику може
надаватись в гривні.
Кредит надається траншами з
позичкового рахунку в безготівковому
порядку на такі цілі: рефінансування
заборгованості перед Публічним
акціонерним товариством «Укрсиббанк»
17.09.2007р., поповнення обігових коштів,
сплата платежів згідно лізингових
договорів, укладених договорів з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ласка Лізинг»,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Райффайзен Лізинг
Аваль», Товариством з обмеженою
відповідальністю «Перша
західно-лізингова компанія» та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Універсальна
лізингова компанія».
Як вбачається з матеріалів справи,
банком було виконано свої зобов'язання
з надання кредиту Публічному
акціонерному товариству
«Південьзахідшляхбуд».
Зокрема, позивачем окремими траншами
було перераховано на рахунок
відповідача 1 грошові кошти на загальну
суму 54 376 505 грн., а саме 21.12.2012р. надано 21
516 505 грн., 27.12.2012р. - 17 960 000 грн. та 28.12.2012р. -
4 900 000 грн., що підтверджується
представленими до матеріалів справи
банківськими виписками з рахунку
Ухвалами від 14.07.2014р., від 30.07.2014р., від
06.08.2014р., від 13.08.2014р. та від 27.08.2014р.
відповідача 1 було зобов'язано надати
заперечення (у разі наявності) щодо
отримання від позивача грошових коштів
за договором №645/31/1 від 20.12.2012р.
кредитної лінії.

Проте, як вказувалось вище, відповідач 1
своєї правової позиції по суті спору не
висловив, вимог господарського суду не
виконав, факт отримання від позивача
грошових коштів за договором №645/31/1 від
20.12.2012р. на загальну суму 54 376 505 грн. не
спростував.

Статтею 10561 Цивільного кодексу України
передбачено, що процентна ставка за
кредитом може бути фіксованою або
змінюваною. Тип процентної ставки
визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Відповідно до п.2.7 договору №645/31/1 від
20.12.2012р. за користування кредитом
позичальник зобов'язаний сплачувати
банку відповідну плату (проценти) в
порядку та розмірах, визначених
договором. Проценти нараховуються
фіксованою процентною ставкою.

Проценти за користування кредитом
розраховуються банком на основі
процентної ставки в розмірі 17,5
процентів річних, яка може бути
встановлена в іншому порядку,
визначеному договором (п.2.7.2 договору
№645/31/1 від 20.12.2012р.).

У п.2.7.2 укладеного між сторонами
правочину передбачено, що проценти
нараховуються методом факт/факт на
фактичну суму заборгованості
позичальника за кредитом та за термін
фактичного користування ним, починаючи
з першого дня видачі кредиту включно,
та до повного погашення
заборгованості. При нарахуванні
процентів день видачі кредиту
приймається до розрахунку як 1 день
користування кредитними коштами, а
день повернення кредиту (його частини)
до розрахунку процентів не
включається.

Наразі, як вбачається з матеріалів
справи, за користування кредитними
коштами банком було нараховано
проценти (ставка 17,5%) за період з
березня 2013р. по травень 2014р. (включно) на
загальну суму 11 914 413,67 грн.

За змістом ст.193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Як вже вказувалось, ст.526 Цивільного
кодексу України встановлено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України
зазначено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов договору не
допускаються.

З п.2.2 договору №645/31/1 від 20.12.2012р.
вбачається, що остаточним терміном
повернення кредитних коштів є 19.12.2013р.

У п.2.3.2 договору позивач та відповідач 1
погодили, що погашення кредиту (його
частини) здійснюється у валюті надання
кредиту. Сторонами також визначено
наступний графік збільшення/зменшення
діючого ліміту кредитування: з 20.12.2012р.
по 30.11.2013р. (включно) ліміт складає 55 000 000
грн.; з 01.12.2013р. по 19.12.2013р. (включно) 50 000 000
грн.

Отже , за висновками суду, строк
повернення кредитних коштів за
договором №645/31/1 від 20.12.2012р. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з
боку відповідача 1 не спростовані,
позичальник свої грошові зобов'язання
з повернення кредитних коштів у
розмірі 54 376 505 грн., отриманих
відповідно до договору №645/31/1 від
20.12.2012р., у строк до 19.03.2013р. (включно) не
виконав.

Одночасно, нараховані за період з
першого дня видачі кредиту або з
першого числа звітного місяця по
останнє число звітного місяця, або по
останній день повернення
позичальником кредиту (або його
частини) проценти повинні бути
сплачені позичальником не пізніше 5-го
числа місяця, наступного за звітним, а в
разі дострокового погашення кредиту -
одночасно з поверненням грошових
коштів. Перший раз позичальник сплачує
проценти не пізніше 10.01.2013р. (п.2.7.3
договору №645/31/1 від 20.12.2012р.).

Судом вже зазначалось, що за весь
період користування кредитними
коштами банком було нараховано
відсотки на загальну суму 11 914 413,67 грн.

Однак, з наявних в матеріалах справи
документів вбачається, що
позичальником лише частково було
виконано свої зобов'язання зі сплати
процентів за користування кредитними
коштами.

Зокрема, з представлених до матеріалів
справи банківських виписок вбачається,
що Публічним акціонерним товариством
«Південьзахідшляхбуд» у період з
11.04.2013р. по 14.03.2014р. (включно) було
перераховано банку в рахунок сплати
процентів за користування кредитом
грошові кошти на загальну суму 6 397 377,13
грн., в результаті чого у позичальника
утворилась заборгованість по сплаті
процентів в розмірі 5 517 036,54 грн.

Ухвалами від 14.07.2014р., від 30.07.2014р., від
06.08.2014р., від 13.08.2014р. та від 27.08.2014р.
господарського суду, зокрема,
відповідача 1 було зобов'язано надати
докази повного або часткового
виконання своїх грошових зобов'язань
за договором №645/31/1 від 20.12.2012р.

Однак, вказаним учасником судового
процесу вимоги ухвали суду виконано не
було, витребуваних документів не
представлено. Факт наявності
заборгованості по тілу кредиту та
процентам за користування грошовими
коштами у заявленому до стягнення
розмірі не заперечено.

При цьому, суд зазначає, що відповідно
п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (ч.1 ст.38
Господарського процесуального кодексу
України), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, приймаючи до уваги всі наявні в
матеріалах справи документи, з огляду
на умови договору №645/31/1 від 20.12.2012р.,
судом встановлено, що у Публічного
акціонерного товариства
«Південьзахідшляхбуд», як
позичальника за кредитним договором,
укладеним з Публічним акціонерним
товариством «Державний ощадний банк
України», наявна заборгованість перед
банком по тілу кредиту в розмірі 54 376 505
грн. та по відсотках за користування
кредитними коштами в сумі 5 517 036,54 грн.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. (ст.554
Цивільного кодексу України).

До поручителя, який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права кредитора у цьому
зобов'язанні, у тому числі й ті, що
забезпечували його виконання (ст.556
Цивільного кодексу України).

Зі змісту зазначених норм випливає, що
договір поруки не покладає на боржника
якогось нового обов'язку, крім того,
який він вже має перед кредитором по
основному зобов'язанню, а лише створює
ймовірність переходу прав та
обов'язків останнього до поручителя у
разі виконання ним зобов'язання,
забезпеченого порукою.

Як вказувалось вище, зобов'язання за
спірним кредитним договором було
забезпечено порукою.

Зокрема, за договором №645/31/1-8 від
21.12.2012р. Товариство з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент», а за договором №654/21/12 від
28.12.2012р. - Публічне акціонерне
товариство «Будівельне управління
№813» поручились перед Публічним
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» за належне, повне
та своєчасне виконання Публічним
акціонерним товариством
«Південьзахідшляхбуд» своїх грошових
зобов'язань за кредитним договором
№645/31/1 від 20.12.2012р.

У п.1.1 договорів №645/31/1-8 від 21.12.2012р. та
№654/21/12 від 28.12.2012р. вказано, що
поручителі відповідають солідарно в
повному обсязі за виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Поручителі відповідають по
зобов'язаннях боржника за кредитним
договором в обсязі, що і боржник (п.3.1
договорів №645/31/1-8 від 21.12.2012р. та №654/31/12
від 28.12.2012р.).

У разі порушення боржником виконання
зобов'язань за кредитним договором
кредитор має право вимагати від
поручителя виконання зобов'язання
боржника перед кредитором (п.2.2
договорів №645/31/1-8 від 21.12.2012р. та №654/31/12
від 28.12.2012р. поруки).

Враховуючи порушення відповідачем 1
своїх грошових зобов'язань за
договором №645/31/1 від 20.12.2012р., позивач
07.04.2014р. звернувся до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Союз
Проект Менеджмент» та Публічного
акціонерного товариства «Будівельне
управління №813» з претензіями
№26/3-06/615-3735 від 04.04.2014р. та №26/3-06/616-3736
від 04.04.2014р. про погашення
заборгованості, яка утворилась в
результаті неналежного виконання
Публічним акціонерним товариством
«Південьзахідшляхбуд» зобов'язань з
повернення кредитних коштів та сплати
процентів за користування кредитом, а
також про необхідність сплати штрафних
санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

Вказані листи 11.04.2014р. було отримано
відповідачами 2 та 3, що підтверджується
представленими до матеріалів справи
поштовими повідомленнями №040 та
№024.

Таким чином, за висновками суду, у
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент» та у Публічного
акціонерного товариства «Будівельне
управління №813», як у поручителів,
виник обов'язок виконати порушене
боржником зобов'язання.

Проте, за твердженнями позивача, які з
боку відповідача 2 та 3 не спростовані,
поручителі своїх зобов'язань не
виконали, грошові кошти на рахунок
банку не перерахували.

Ухвалами від 14.07.2014р., від 30.07.2014р., від
06.08.2014р., від 13.08.2014р. та від 27.08.2014р.
господарського суду відповідачів 2 та 3
було зобов'язано надати докази повного
або часткового виконання своїх
грошових зобов'язань перед Публічним
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України».

Проте, вказані учасники судового
процесу витребуваних судом доказів не
представили, наявність заборгованості
перед позивачем не спростували.

Стосовно тверджень відповідача 2, які
наведені у відзиві б/н від 06.08.2014р.,
відносно того, що оскільки відповідно
до договорів поруки поручителі несуть
з боржником солідарну
відповідальність, то на думку
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент», звернення до суду з
позовом про стягнення окремо з
боржника та поручителя заборгованості
є необґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до ст.541 Цивільного кодексу
України солідарний обов'язок або
солідарна вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання.

За приписами ст.543 Цивільного кодексу
України у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі. Солідарний
боржник не має права висувати проти
вимоги кредитора заперечення, що
ґрунтуються на таких відносинах решти
солідарних боржників з кредитором, у
яких цей боржник не бере участі.
Виконання солідарного обов'язку у
повному обсязі одним із боржників
припиняє обов'язок решти солідарних
боржників перед кредитором.

Отже, з наведених вище вимог
чинного законодавства вбачається
право кредитора звернутись до боржника
та кожного з поручителів окремо. При
цьому, слід зазначити, що у цьому
випадку предметом спору є різні
самостійні договірні відносини,
зокрема, між кредитором і боржником за
кредитним договором та між кредитором
та кожним з поручителів окремо - за
договорами поруки. Аналогічну позицію
наведено у постанові від 19.11.2011р.
Верховного Суду України по справі
№6-84цс11.

Крім того, суд зазначає, що в силу
того, що договори поруки укладені
сторонами до одного й того ж кредитного
договору та обсяги відповідальності
за вказаними правочинами є тотожними,
обсяг відповідальності кожного
окремого поручителя дорівнює розміру
заборгованості боржника за кредитним
договором. Аналогічні висновки було
підтримано Вищим господарським судом
України у постанові від 16.12.2013р. по
справі №906/612/13.

За таких обставин, господарський
суд дійшов висновку щодо
обґрунтованості заявлення Публічним
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» окремо вимог до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент», Публічного акціонерного
товариства «Південьзахідшляхбуд» та
Публічного акціонерного товариства
«Будівельне управління №813».

Одночасно, суд зазначає, що у
випадку погашення спірної
заборгованості божником або одним з
поручителів, учасники судового процесу
не позбавлені права та можливості
звернутись до суду з заявою про
визнання решти наказів такими, що не
підлягають виконанню повністю або
частково, у відповідності до приписів
ст.117 Господарського процесуального
кодексу України.

Таким чином, враховуючи наведене вище,
приймаючи до уваги відсутність в
матеріалах справи доказів виконання
позичальником за договором №645/31/1 від
20.12.2012р. та поручителями за договорами
№645/31/1-8 від 21.12.2012р. та №654/21/12 від
28.12.2012р. своїх грошових зобов'язань
перед кредитором, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до 1, Публічного
акціонерного товариства
«Південьзахідшляхбуд», 2, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Союз
Проект Менеджмент» та 3, Публічного
акціонерного товариства «Будівельне
управління №813» в частині стягнення
заборгованості по кредиту в розмірі 54
376 505 грн. та процентів за користування
кредитними коштами в сумі 5 517 036,54 грн., є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Виходячи з принципу повного,
всебічного та об'єктивного розгляду
всіх обставин справи, суд також дійшов
висновку щодо часткового задоволення
вимог позивача про стягнення пені за
непогашення кредиту в розмірі 4 091 961,63
грн., 3% річних за непогашення кредиту в
сумі 812 282,54 грн., інфляційних нарахувань
на кредитну заборгованість в розмірі 5
996 738,13 грн., пені на проценти в сумі 288
127,46 грн., 3% річних за несплату процентів
в сумі 54 637,21 грн., інфляційні витрати за
несплату процентів в розмірі 410 986,82 грн.
При цьому, господарський суд виходить з
наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання
з порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) ст.610
Цивільного кодексу України кваліфікує
як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на
себе зобов'язань тягне за собою
відповідні правові наслідки, які
полягають у можливості застосування
кредитором до боржника встановленої
законом або договором
відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу
України зазначено, що у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

У п.7.2.1 договору №645/31/1 від 20.12.2012р.
зазначено, що банк має право стягнути з
позичальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, яка діяла в період, в який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу з повернення
суми кредиту та/або процентів за
користування кредитом за кожен день
прострочення.

Керуючись умовами кредитного договору,
за порурушення строків повернення
кредитних коштів позивачем було
нараховано пеню на загальну суму 4 091 961
грн., а саме за період з 01.12.2013р. по
19.12.2013р. на суму 33 835,62 грн., з 20.12.2013р. по
14.04.2014р. на суму 2 246 569,03 грн. та з 15.04.2014р.
по 18.06.2014р. на суму 1 811 556,99 грн.

Після проведення судом перевірки
наданого заявником розрахунку, судом
встановлено, що останній є арифметично
вірним, а позовні вимоги в цій частині
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Одночасно, позивачем також нараховано
неустойку за порушення строків сплати
процентів за користування кредитними
коштами на загальну суму 288 127,46 грн.,
зокрема, за несвоєчасну сплату
процентів за березень 2013р. на суму 4067,91
грн., за квітень 2013р. в розмірі 2407,23 грн.,
за травень 2013р. на суму 8148,42 грн., за
червень 2013р. в розмірі 899,98 грн., за
липень 2013р. на суму 6487,73 грн., за
вересень 2013р. в розмірі 10 864,08 грн., за
жовтень 2013р. на суму 2302,81 грн., за
листопад 2013р. в сумі 61823,10 грн., за
грудень 2013р. на суму 55 419,51 грн., за
січень 2014р. на суму 46 499,11 грн., за лютий
2014р. на суму 34 719,33 грн., за березень 2014р.
в розмірі 26 925,20 грн., за квітень 2014р. на
суму 17 506,81 грн. та за травень 2014р. в
розмірі 5048,47 грн.

Проте, наведений заявником розрахунок
пені за порушенням строків оплати
процентів за користування кредитними
коштами містить помилки, через невірне
визначення банком кінцевих строків
сплати процентів, без урахування
приписів ст.254 Цивільного кодексу
України.

Після проведення судом власного
розрахунку суми неустойки,
господарський суд дійшов висновку, що
за порушення строків виконання
зобов'язань з оплати відсотків за
користування кредитом обґрунтованим є
стягнення пені на загальну суму 287 672,47
грн.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наявність чи відсутність основної
заборгованості на момент вирішення
спору не виключає відповідальності
боржника за порушення строків
розрахунків та наявності правових
підстав для застосування до спірних
правовідносин положень ст.625
Цивільного кодексу України. Аналогічна
позиція викладена у постанові від
23.01.2012 р. Верховного Суду України по
справі №37/64.

Наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
процентів річних є способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів та отриманні
компенсації (виплати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Отже, за своєю правовою природою
відсотки річних та інфляційні втрати є
складовими основного боргу. Аналогічна
правова позиція викладена у постановах
Вищого господарського суду України від
15.11.2011 р. у справі №20/045-11 та від 05.09.2012 р.
у справі №5023/929/12.

При цьому, відповідно до п.4 Постанови
№14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» сплата
трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів.

Наразі, позивачем було нараховано 3%
річних за прострочення строків
повернення кредитних коштів на суму 812
282,54 грн. Здійснивши перевірку
представленого заявником розрахунку,
судом встановлено, що останній є
арифметично вірним, а вимоги в цій
частині обґрунтованими.

Одночасно, за порушення строків оплати
процентів за користування кредитними
коштами заявником також нараховано 3%
річних на загальну суму 54 637,21 грн.

Однак, після проведення перевірки
розрахунку позивача, судом
встановлено, що заявником при
нарахуванні 3% річних на проценти за
користування кредитними коштами
допущено ті ж самі помилки, що і під час
нарахування неустойки за вказане
порушення.

Після проведення власного розрахунку,
суд дійшов висновку, що обґрунтованим є
нарахування 3% річних за прострочення
оплати процентів за користування
кредитом на загальну суму 54 313,65 грн.

Керуючись приписами ст.625 Цивільного
кодексу України позивачем також
нараховано інфляційні втрати за
прострочення строків повернення
кредиту на загальну суму 5 996 738,13 грн. та
за порушення строків сплати процентів
за користування кредитними коштами в
сумі 410 986,82 грн.

Перевіривши представлений позивачем
до матеріалів справи розрахунок,
господарський суд дійшов висновку, що
останній є арифметично вірним, а вимоги
в цій частині обґрунтованими.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, господарський суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до відповідачів
1, 2 та 3 про стягнення пені за
непогашення кредиту в розмірі 4 091 961,63
грн., 3% річних за непогашення кредиту в
сумі 812 282,54 грн., інфляційних нарахувань
на кредитну заборгованість в розмірі 5
996 738,13 грн., пені на проценти в сумі 288
127,46 грн., 3% річних за несплату процентів
в сумі 54 637,21 грн., інфляційних витрат за
несплату процентів в розмірі 410 986,82 грн.
у визначених вище сумах.

Клопотання №14/2-08/1365 від 30.07.2014р.
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на належні Публічному
акціонерному товариству
«Південьзахідшляхбуд» об'єкти
нерухомого майна залишено судом без
задоволення як таке, що позбавлене
належного доказового обґрунтування.

Згідно із ст.66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
Господарського процесуального кодексу
України заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського
процесуального кодексу України позов
забезпечується, в тому числі,
накладанням арешту на майно або
грошові суми, що належать
відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від
26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України «Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову» визначено, що у
вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Відповідно до абз.2 п.3 Постанови №16 від
26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України «Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову» достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

У п.3 вказаної Постанови визначено, що
умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Одночасно, чинним законодавством
України передбачено, що вжиття заходів
забезпечення позову можливе, якщо
заявником буде доведено, що невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Тобто, при зверненні до суду з заявою
про вжиття заходів до забезпечення
позову у вигляді накладення арешту на
майно, заявником мають бути визначені
підстави такого звернення, обставини,
за наявності яких виконання рішення по
справі може стати неможливим, докази
того, що запропонований захід до
забезпечення позову дійсно може
виключити можливість невиконання або
утруднення виконання судового рішення.

Обгрунтовуючи заявлене клопотання,
позивач посилався на лист №6711 від
06.06.2014р. Головного управління
контррозвідувального захисту
інтересів держави у сфері економічної
безпеки, в якому зазначено, що
керівництво відповідача 1 має намір
відчужити своє нерухоме майно, за
рахунок якого може бути задоволено
кредиторські вимоги банку.

Проте, враховуючи, що предметом
розглядуваної справи є стягнення
грошових коштів, позивач всупереч
ст.ст.4-3, 33 Господарського
процесуального кодексу України та
Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову» не довів суду наявності
підстав для накладення арешту на майно
боржника. За висновками суду, вжиття
заходів до забезпечення позову шляхом
арешту майна відповідача 1 ніяким чином
не пов'язано з предметом позовних вимог
по розглядуваній справі та могло
призвести до порушення принципів
розумності, обґрунтованості і
адекватності заходів до забезпечення
позову.

Щодо клопотання відповідача 2 про
призначення судової експертизи з метою
визначення правильності розрахунку
заявленої до стягнення заборгованості,
суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського
процесуального кодексу України для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону
України «Про судову експертизу» судова
експертиза - це дослідження експертом
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи.

За змістом п.5 Постанови №4 від 23.03.2012р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»
питання про призначення судової
експертизи повинно вирішуватися лише
після ґрунтовного вивчення обставин
справи і доводів сторін щодо
необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006р.
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання призначення судових
експертиз» судова експертиза повинна
призначатися лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення даних, що входять до
предмета доказування, тобто у разі,
коли висновок експерта не можуть
замінити інші засоби доказування.
Аналогічні за змістом положення
містить ч.2 п.2 Постанови №4 від 23.03.2012р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи».

Проте, наразі в матеріалах справи
достатньо доказів для вирішення спору.
При цьому, судом самостійно здійснено
розрахунок заявленої до стягнення
заборгованості.

При цьому, задоволення клопотання
відповідача 2 та призначення по
розглядуваній справі експертизи
фактично може призвести до затягування
строків вирішення спору, а отже, і може
спричинити порушення інтересів
заявника.

Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
України»).

Таким чином, враховуючи наведене вище,
за висновками суду, відсутні достатні
підстави для призначення судової
експертизи по справі №910/14141/14, а
дослідження всіх обставин даного спору
не потребує таких спеціальних знань,
які відсутні у суду, отже, клопотання
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент» є необґрунтованим та
такими, що може бути направлене на
затягування строків вирішення справи.
З наведених підстав останнє залишене
судом без задоволення.

Судовий збір згідно з ч.5 ст.49
Господарського процесуального кодексу
України покладається на відповідачів 1,
2, 3 в рівних долях.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»,
м.Київ до:

- Публічного акціонерного товариства
«Південьзахідшляхбуд», м.Вінниця про
стягнення заборгованості по кредиту в
розмірі 54 376 505 грн., процентів за
користування кредитними коштами в сумі
5 517 036,54 грн., пені за непогашення
кредиту в розмірі 4 091 961,63 грн., 3% річних
за непогашення кредиту в сумі 812 282,54
грн., інфляційних нарахувань на
кредитну заборгованість в розмірі 5 996
738,13 грн., пені на проценти в сумі 288 127,46
грн., 3% річних за несплату процентів в
сумі 54 637,21 грн., інфляційних витрати за
несплату процентів 410 986,82 грн.

- Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент», м.Київ про стягнення
заборгованості по кредиту в розмірі 54
376 505 грн., процентів за користування
кредитними коштами в сумі 5 517 036,54 грн.,
пені за непогашення кредиту в розмірі 4
091 961,63 грн., 3% річних за непогашення
кредиту в сумі 812 282,54 грн., інфляційних
нарахувань на кредитну заборгованість
в розмірі 5 996 738,13 грн., пені на проценти
в сумі 288 127,46 грн., 3% річних за несплату
процентів в сумі 54 637,21 грн.,
інфляційних витрати за несплату
процентів 410 986,82 грн.

- Публічного акціонерного товариства
«Будівельне управління №813», м.Київ
про стягнення заборгованості по
кредиту в розмірі 54 376 505 грн., процентів
за користування кредитними коштами в
сумі 5 517 036,54 грн., пені за непогашення
кредиту в розмірі 4 091 961,63 грн., 3% річних
за непогашення кредиту в сумі 812 282,54
грн., інфляційних нарахувань на
кредитну заборгованість в розмірі 5 996
738,13 грн., пені на проценти в сумі 288 127,46
грн., 3% річних за несплату процентів в
сумі 54 637,21 грн., інфляційних витрати за
несплату процентів 410 986,82 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Південьзахідшляхбуд» (21036,
Вінницька область, м.Вінниця,
Ленініський район, вул.40-Річчя
Перемоги, буд.27, ) на користь
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» (01001,
м.Київ, Печерський район,
вул.Госпітальна, буд.12-Г, )
заборгованість по кредиту в розмірі 54
376 505 грн., проценти за користування
кредитними коштами в сумі 5 517 036,54 грн.,
пеню за непогашення кредиту в розмірі 4
091 961,63 грн., 3% річних за непогашення
кредиту в сумі 812 282,54 грн., інфляційні
нарахування на кредитну
заборгованість в розмірі 5 996 738,13 грн.,
пеню на проценти в сумі 287 672,47 грн., 3%
річних за несплату процентів в сумі 54
313,65 грн., інфляційні витрати за
несплату процентів 410 986,82 грн., а також
судовий збір в сумі 24 359,73 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент» (02094, м.Київ, Деснянський
район, вул.Магнітоговрська, буд.1, кім.101,
) на користь Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» (01001, м.Київ,
Печерський район, вул.Госпітальна,
буд.12-Г, ) заборгованість по
кредиту в розмірі 54 376 505 грн., проценти
за користування кредитними коштами в
сумі 5 517 036,54 грн., пеню за непогашення
кредиту в розмірі 4 091 961,63 грн., 3% річних
за непогашення кредиту в сумі 812 282,54
грн., інфляційні нарахування на
кредитну заборгованість в розмірі 5 996
738,13 грн., пеню на проценти в сумі 287 672,47
грн., 3% річних за несплату процентів в
сумі 54 313,65 грн., інфляційні витрати за
несплату процентів 410 986,82 грн., а також
судовий збір в сумі 24 359,73 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Будівельне управління
№813» (02660, м.Київ, Деснянський район,
вул.Магнітогорська, буд.1, офіс 302,
) на користь Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» (01001, м.Київ,
Печерський район, вул.Госпітальна,
буд.12-Г, ) заборгованість по
кредиту в розмірі 54 376 505 грн., проценти
за користування кредитними коштами в
сумі 5 517 036,54 грн., пеню за непогашення
кредиту в розмірі 4 091 961,63 грн., 3% річних
за непогашення кредиту в сумі 812 282,54
грн., інфляційні нарахування на
кредитну заборгованість в розмірі 5 996
738,13 грн., пеню на проценти в сумі 287 672,47
грн., 3% річних за несплату процентів в
сумі 54 313,65 грн., інфляційні витрати за
несплату процентів 410 986,82 грн., а також
судовий збір в сумі 24 359,73 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

У судовому засіданні 10.09.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено 12.09.2014р.

Суддя
М.О.Любченко