ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.08.14р. Справа № 904/5543/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ЛЕРС", м. Павлоград,
Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "МЕДХАУЗ СВІС ГМБХ", м.
Київ, Київська область

про визнання пункту договору поставки
недійсним

Суддя Ліпинський О.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Палій С.М.. дов. від
03.07.2014 № 33

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовною заявою, в якій просить визнати
недійсним перше речення пункту 5.4
договору поставки № 72 ДН від 14.05.2012
року, укладеного між ТОВ „Лерс"
(Позивач) та ТОВ „Біонайм Україна",
правонаступником якого є ТОВ „Медхауз
свіс ГМБХ" (Відповідач).

В обґрунтування позовних вимог,
Позивач посилається на те, що пунктом
5.3. Договору передбачена сплата
процентів за користування чужими
грошовими коштами, які за своєю
правовою природою охоплюються
визначенням пені. Таким чином, на думку
Позивача, визначена спірним пунктом
договору (п. 5.4.) пеня, призводить до
порушення приписів ст. 61 Конституції
України, оскільки передбачає подвійну
відповідальність за одне і те саме
порушення (прострочку оплати
отриманого товару).

Відповідач проти позову заперечує,
вважає, що передбачені п. 5.3. договору
проценти за користування чужими
грошовими коштами, та передбачена п. 5.4.
пеня за прострочку строків оплати
товару, мають різну правову природу, що
не виключає можливість їх одночасного
застосування.

Представник Позивача в судові
засідання 12.08.2014 та 26.08.2014 не з'явився,
про причини неявки суд не повідомив,
про розгляд справи був повідомлений
належним чином, що підтверджується
наявними у справі доказами (а.с. 35, ?).

Згідно приписів ст. 75 ГПК України, суд
вважає можливим розглянути справу за
наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 26.08.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини судового рішення згідно зі ст.
85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника відповідача,
дослідивши подані докази,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.05.2012 року між ТОВ „Біонайм Україна",
правонаступником якого є ТОВ „Медхауз
свіс ГМБХ" (Постачальник) та ТОВ „Лерс"
(Покупець) був укладений договір
поставки № 72ДН, згідно умов якого
Постачальник зобов'язався поставити
непродовольчі товари відповідно до
поданого Покупцем замовлення, а
Покупець зобов'язався прийняти та
своєчасно оплатити його вартість.

Пунктом 5.3. Договору, в редакції
протоколу узгодження розбіжностей від
14.05.2012 року, передбачено, що за
порушення строку оплати товарів
Покупець сплачує Постачальнику
проценти за користування грошовими
коштами у розмірі 3% річних від суми
заборгованості.

Згідно першого речення п. 5.4. Договору, в
редакції протоколу узгодження
розбіжностей від 14.05.2012 року, сторони
визначили наступне, якщо
заборгованість Покупця перед
Постачальником триває більше 2-х
місяців також Покупець сплачує
Постачальнику пеню у розмірі 0,5 % від
суми заборгованості за кожен день
прострочення платежу, однак, не більше
подвійної облікової ставки НБУ.

Звертаючись із позовом про визнання
недійсним першого речення п. 5.4.
Договору, Позивача стверджує, що в
поєднанні з умовами п. 5.3. договору, який
на його думку за своєю правовою
природою передбачає відповідальність
у вигляді пені, спірний пункт договору
(5.4.) призводить до подвійної
відповідальності за одне і те саме
порушення. Що суперечить вимогам ст. 61
Конституції України, та є підставою для
визнання зазначеного пункту договору
недійсним в судовому порядку.

Розглянувши матеріали справи, суд
дійшов висновку щодо відсутності
правових підстав для задоволення
даного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 692 ЦК
України, положення якої застосовуються
до договорів поставки в силу приписів
ч. 2 ст. 712 ЦК України, у разі
прострочення оплати товару продавець
має право вимагати оплати товару та
сплати процентів за користування
чужими грошовими коштами.

Згідно ст. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Аналіз змісту п. 5.3. Договору, дає
підстав для висновку, що його умови
передбачають плату за користування
чужими грошовим коштами, що є платою
саме за користування ними, а не
санкцією за невиконання чи неналежне
виконання зобов'язання.

Таким чином, визначені п. 5.3. Договору
проценти за користування чужими
грошовими коштами, та передбачена п. 5.4.
договору пеня, як вид забезпечення та
міра відповідальності за порушення
зобов'язання, мають різну правову
природу, що не виключає одночасне
застосування цих двох окремих правових
інститутів.

З огляду на викладені вище обставини,
судом не встановлено підстав, з якими
закон пов'язує недійсність договору
(його частини), в зв'язку з чим, заявлені
вимоги підлягають відхиленню в повному
обсязі.

Згідно ст. 49 ГПК України. Витрати по
сплаті судового збору покладаються на
Позивача.

Керуючись, ст.ст. 4, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК
України, господарський суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на
Позивача.

Повне рішення складено 01.09.2014

Суддя О.В. Ліпинський