КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2014 р. Справа№ 910/7964/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

за участю представників:

від позивача: Ладан О.М. - представник

від відповідача: Васильківська В.Є. -
представник

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Фонду державного майна України
на рішення Господарського суду міста
Києва від 12.06.2014 року по справі № 910/7964/14
(суддя: Ващенко Т.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Судноплавна
компанія «Укрферрі»

до Фонду державного майна України

про розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Судноплавна
компанія «Укрферрі» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Фонду державного майна
України про розірвання договору.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 12.06.2014 року у справі № 910/7964/14
позовні вимоги ТОВ «Судноплавна
компанія»Укрферрі» задоволено в
повному обсязі, розірвано Договір №
Д-1905 від 05.12.1997 оренди державного майна,
укладеного між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Судноплавна
компанія "Укрферрі" та Фондом
державного майна України, та вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням
суду, Фонд державного майна України
звернувся до Київського апеляційного
Господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 12.06.2014 року у справі № 910/7964/14
повністю та прийняти нове рішення у
справі, яким в задоволенні позовних
вимог ТОВ «Судноплавна
компанія»Укрферрі» відмовити в
повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
оскаржуване рішення прийнято при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи, із недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд визнав встановленими, з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.07.2014, у складі
головуючого судді: Тарасенко К.В.,
суддів: Іоннікової І.А.,Суліма В.В.,
апеляційну скаргу прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 12.08.2014.

Представник позивача 29.07.2014 через
відділ діловодства Київського
апеляційного господарського суду
надав відзив на апеляційну скаргу, в
якому заперечував проти доводів
апеляційної скарги відповідача, просив
залишити її без задоволення, рішення
суду першої інстанції без змін.

Розпорядженням заступника голови
Київського апеляційного
господарського суду від 12.08.2014 у зв'язку
з перебуванням суддів Іоннікової І.А.
та Суліма В.В. у відпустці, для розгляду
справи № 910/7964/14 визначено колегію
суддів у складі головуючого судді:
Тарасенко К.В., суддів: Гончарова С.А.,
Самсіна Р.І.

Дослідивши доводи апеляційної скарги
та відзиву на неї, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства Київський апеляційний
господарський суд встановив наступне.

05.12.1997 між Фондом державного майна
України (орендодавець) та Судноплавною
компанією «Укрферрі» (орендар) було
укладено Договір оренди державного
майна № Д-1905 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору
орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне володіння та
користування цілісний майновий
комплекс Державної судноплавної
компанії «Укрферрі».

Пунктом 10.1 Договору сторонами
погоджено, що Договір укладено строком
на 10 (десять) років (до грудня 2007 року).

Додатковою угодою № 720 від 28.10.2004 до
Договору строк його дії продовжено до
05.12.14.

Орендна плата визначається на підставі
Методики розрахунку орендної плати,
затвердженої Кабінетом міністрів
України і складає 604 540,00 гривень за рік
(п. 3.1 Договору).

З 06.11.1998 за змістом Додаткової угоди №
б/н від 06.11.1998 до Договору, орендна плата
склала 596,40 тис. грн. на рік.

За умовами Додаткової угоди № 195 від
03.04.2003 до Договору орендна плата
визначається на підставі Методики
розрахунку орендної плати,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (далі -
Методика) і становить за базовий місяць
оренди лютий 2003 року 78 367,80 грн.

21.01.2008 між сторонами було укладено
Додаткову угоду № 53 про внесення змін
до Договору, відповідно до якої річна
орендна ставка за використання
цілісного майнового комплексу
встановлюється па рівні 6% від
залишкової вартості. Місячна орендна
плата, відповідно до розрахунку плати
за оренду цілісного майнового
комплексу Державної судноплавної
компанії «Укрферрі» від 01.02.2008 склала 195
874,07 грн.

Відповідно до листа Фонду державного
майна України від 24.10.2011 № 10-16-14430, у
зв'язку з прийняттям Кабінетом
Міністрів України 14.09.2011. постанови № 961
«Про внесення змін до постанов
Кабінету Міністрів України від 10.08.95. №
629 і від 04.10.95. № 786» було змінено орендні
ставки за використання цілісних
майнових комплексів державних
підприємств, їх структурних
підрозділів, а також нерухомого майна
по окремих напрямках використання. На
підставі вказаного відповідач
звернувся до позивача з пропозицією
про внесення змін до Договору оренди в
частині зміни розміру орендної плати.

Відповідно до діючої редакції
постанови Кабінету Міністрів України
№ 786 04.10.1995 «Про Методику розрахунку
орендної плати за державне майно та
пропорції її розподілу» орендна ставка
за використання цілісних майнових
комплексів державних підприємств
морського транспорту становить 20%.

Листом № 11598 від 06.11.2013 позивач
відмовився від укладення додаткової
угоди до Договору, в зв'язку з тим, що не
зможе сплачувати грошові кошти за
оренду за високою ставкою та просив
відповідача розірвати Договір.

Постановою Вищого господарського суду
України від 10.04.2013 зобов'язано позивача
підписати додатковий договір до
Договору в редакції відповідача з
розміром орендної плати без ПДВ за
базовий місяць оренди вересень 2011 року
1 041 444,87 грн., яка застосовується з 20.09.2011.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу
України за договором найму (оренди)
наймодавець передає або зобов'язується
передати наймачеві майно у
користування за плату на певний строк.

Орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.
Державну політику у сфері оренди
здійснюють: Кабінет Міністрів України,
а також Фонд державного майна України,
його регіональні відділення та
представництва - щодо державного майна;
органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, - щодо
майна, яке належить Автономній
Республіці Крим; органи місцевого
самоврядування - щодо майна, яке
перебуває в комунальній власності.
Відносини щодо оренди державного
майна, майна, що належить Автономній
республіці Крим або перебуває в
комунальній власності, регулюються
договором оренди, цим Законом та іншими
нормативно - правовими актами (ст. 2, ст. 3
Закону України «Про оренду державного
та комунального майна»).

У відповідності до п. 10.4 Договору він
може бути розірваний на вимогу однієї
із сторін за рішенням господарського
суду у випадках, передбачених чинним
законодавством.

Положеннями ч. 3 ст. 291 ГК України
передбачено, що договір оренди може
бути достроково розірваний з підстав,
передбачених Цивільним кодексом
України для розірвання договору найму,
в порядку, встановленому ст. 188
Господарського кодексу України.

Зміна та розірвання господарських
договорів, відповідно до ст. 188
Господарського кодексу України, в
односторонньому порядку не
допускаються, а сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати
пропозиції про це другій стороні за
договором. Сторона, яка одержала
пропозицію про зміну чи розірвання
договору, у двадцятиденний строк після
одержання пропозиції повідомляє другу
сторону про результати її розгляду. У
разі недосягнення згоди щодо зміни
договору чи неодержання відповіді в
установлений строк, заінтересована
сторона має право передати спір на
вирішення суду.

Нормами ч. 3 ст. 26 закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» передбачено, що на вимогу однієї
із сторін договір оренди може бути
достроково розірвано за рішенням суду
у разі невиконання сторонами своїх
зобов'язань та з інших підстав.
передбачених законодавчими актами
України.

Як вбачається з матеріалів справи,
листом № 11598 від 06.11.2013 позивач
відмовився від укладення додаткової
угоди до Договору, в зв'язку з
неможливістю сплачувати грошові кошти
за оренду за високою ставкою та просив
відповідача розірвати Договір,
направивши відповідачу 2 примірники
підписаної з боку орендаря угоди про
розірвання Договору.

Проте, листом від 21.11.2013. № 10-16-14725 Фонд
державного майна України згоди на
розірвання Договору не надав,
підписаного повноважною особою
примірнику угоди про розірвання не
повернув.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 Господарського
кодексу України у разі якщо сторони не
досягли згоди щодо зміни (розірвання)
договору або у разі неодержання
відповіді у встановлений строк з
урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду.

Приписами ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу
України визначено, що у разі істотної
зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений або
розірваний за згодою сторін, якщо інше
не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання. Зміна
обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Згідно з ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу
України якщо сторони не досягай згоди
щодо приведення договору у
відповідність з обставинами, які
істотно змінились, або щодо його
розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов: в момент
укладення договору сторони виходили з
того, що така зміна обставин не настане;
зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися; виконання договору
порушило б співвідношення майнових
інтересів сторін і позбавило б
заінтересовану сторону того, на що вона
розраховувала при укладенні договору;
із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість
розірвання договору безпосередньо не
лише з наявністю істотної зміни
обставин, а з наявністю всіх умов у
сукупності, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК
України (постанова Верховного суду
України від 27.02.12. № 3-9гс12).

З урахуванням положень частини другої
статті 652 ЦК України можливість
розірвання договору оренди (найму)
пов'язується не з наявністю істотної
зміни обставин, а з наявністю чотирьох
умов, визначених частиною другою
статті цієї статті ЦК України при
істотній зміні обставин (п. 5.3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.13. № 12 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про оренду (найм) майна»).

Таким чином, істотною зміною обставин,
яка дає підстави для розірвання
договору, може бути лише певна подія чи
обставина, яка не залежить від волі
заінтересованої сторони, а існування
вказаних обставин одночасно є
необхідним для встановлення
ускладнень у виконанні, достатніх для
розірвання або зміни договору вимагає
з'ясування змісту кожної окремо взятої
умови.

Істотними умовами договору оренди є:
об'єкт оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу (ст. 284
Господарського кодексу України).

З переліку, визначеного ч. 1 ст. 10 Закону
України «Про оренду державного та
комунального майна» вбачається, що
однією з істотних умов Договору є
орендна плата з урахуванням її
індексації.

Під час укладення спірного Договору
оренди сторони керувались діючим на
час укладення договору законодавством
(в тому числі методикою розрахунку і
порядком використання плати за оренду
державного майна), а тому на договірних
засадах погодили орендну плату.

Збільшення місячної орендної плати з 312
121,34 грн. до 1 041 444,87 грн., є досить
істотною зміною обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
Договору. Адже Договір було укладено у
1997 році, він належним чином виконувався
сторонами в повному обсязі протягом 16
років, що сторонами не заперечується.
Разом з тим, сторони не могли
передбачити значене підвищення
орендної ставки на законодавчому рівні
(з 4% (1997 р.), 6% (2006-2011 р.р.) до 20% (2011-2014 р.р,),
а, відтак, і збільшення розміру
орендної плати.

Таким чином, судом встановлено
наявність першої умови, передбаченої ч.
2 ст. 652 Цивільного кодексу України, а
саме того, що в момент укладення
Договору сторони виходили з того, що
така зміна обставин не настане.

Підставою для підвищення орендної
плати було прийняття Кабінетом
Міністрів України 14.09.11. постанови № 961
«Про внесення змін до постанов
Кабінету Міністрів України від 10.08.95. №
629 і від 04.10.95 № 786», в частині збільшення
орендних ставок за використання
цілісних майнових комплексів
державних підприємств.

Отже, зміна умов Договору зумовлена
причинами, які орендар не міг уникнути,
оскільки зміна розміру орендних
ставок, виходячи з яких розраховується
розмір орендної плати, змінювалась на
законодавчому рівні, і орендар не міг
не виконати вимогу закону. Враховуючи
законодавче обумовлення та
документальне підтвердження зміни
ставки орендної плати в нормативному
порядку, вимоги про зміну її розміру та
обчислення розміру орендної плати в
Договору, вказане свідчить про
наявність другої передбаченої ч. 2 ст. 652
ЦК України умови про те, що зміна
обставин зумовлена причинами, які
заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися.

Щодо третьої умови, відповідно до якої
виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору (ч. 2 ст. 652
Цивільного кодексу України), то суд
відзначає наступне.

Приписами ст. 627 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

Таким чином, вказана стаття
поширюється і на майнові відносини, що
регулюються Господарським кодексом
України. У зв'язку з цим на положення
Господарського кодексу України про
господарські договори також
поширюються принцип свободи договору,
крім випадків, передбачених абз. 2 ч. 3
ст. 6 Цивільного кодексу України (яка
встановлює обмеження права сторін
договору відступати від положень
нормативно-правових актів).

Отже, при укладанні Договору, зокрема
позивач, виходив зі свого майнового
стану та оцінював чи має він можливість
сплачувати орендну плату, встановлену
умовами Договору, без завдання шкоди
своїй фінансово-господарській
діяльності.

Разом з тим, значне підвищення розміру
орендної плати позбавило позивача
того, на що він розраховував при
укладенні договору (розмір витрат на
сплату орендної плати за Договором у
співвідношенні до отримуваного доходу
від здійснення господарської
діяльності), адже на даний час
правовідносини між сторонами зазнали
істотних змін, а умови Договору оренди
не можуть виконуватись орендарем.

Вказане свідчить про наявність третьої
підстави, передбаченої приписами ч. 2
ст. 652 ЦК України).

З системного аналізу умов спірного
Договору та звичаїв ділового обороту
не випливає, що ризик зміни обставин
(суттєвого збільшення орендної плати)
несе заінтересована сторона (позивач).
Адже, зокрема, положеннями п. 3.2
Договору встановлено, що розмір
орендної плати може бути переглянуто
на вимогу однієї з сторін в разі зміни
методики її розрахунку, змін
централізованих цін і тарифів та в
інших випадках передбачених
законодавством України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо наявності четвертої
умови, передбаченої приписами ч. 2 ст. 652
Цивільного кодексу України про те, що
із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

За умови відсутності у позивача
можливості передбачити істотну зміну
умов Договору в майбутньому, зокрема,
такої його істотної умови як розмір
орендної плати, враховуючи значний
проміжок часу на який Договір було
укладено, з огляду на зобов'язання
позивача в судовому порядку укласти
додаткову угоду до Договору в частині
збільшення розміру орендної плати, з
причин того, що орендар не міг не
виконати вимогу Закону, а значне
збільшення розміру орендної плати
порушує співвідношення майнових
інтересів сторін та позбавляє позивача
того, на що він розраховував при
укладенні Договору, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що вимоги про розірвання
Договору № Д-1905 від 05.12.1997 оренди
державного майна є обґрунтованими.

Щодо посилань апелянта на листи від
04.02.2014 № 10-16-1283 та від 03.03.2014 № 10-16-2371 про
направлення позивачу примірників
угоди про порядок повернення майна у
зв'язку з розірванням Договору, колегія
суддів зазначає, що направлення
зазначених листів та пропозицій
позивачу не може бути підставою для
відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Заперечення скаржника, викладені у
апеляційній скарзі, не приймається
колегією суддів до уваги, оскільки не
підтверджуються матеріалами справи та
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає рішення суду першої інстанції
по даній справі обґрунтованим та таким,
що відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам та матеріалам
справи, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається, апеляційна скарга
відповідача є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного
майна України залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 12.06.2014 року по
справі № 910/7964/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/7964/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
К.В. Тарасенко

Судді
С.А. Гончаров

Р.І. Самсін