КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2014 р. Справа№ 910/5093/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Сітайло Л.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі
Майданевич Г.А.

за участю

представників сторін : від
позивача - не з'явився.

від
відповідача - Ханович Х.В.

розглянувши Публічного
акціонерного товариства

апеляційну скаргу
"Брокбізнесбанк"

на рішення

господарського суду міста
Києва

від 24.06.2014 року

у справі № 910/5093/14
(суддя: Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю

"Маяк"

до Публічного
акціонерного товариства

"Брокбізнесбанк"

про зобов'язання
вчинити певні дії,

стягнення
8807, 15 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 24.06.2014 року позов задоволено
частково.

Зобов'язано Публічне акціонерне
товариство "Брокбізнесбанк" (03057, м.
Київ, просп. Перемоги 41, )
виконати платіжні доручення
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маяк" (51031,
Дніпропетровська область,
Царичанський район, с. Кравцівка, вул.
Полтавська 2-Б, ):

- № 1 від 20.02.2014 на суму 27 352,08 грн;

- № 2 від 20.02.2014 на суму 349 453,60 грн;

- № 3 від 20.02.2014 на суму 44 412,50 грн;

- № 5 від 20.02.2014 на суму 314 400,00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Брокбізнесбанк" (03057, м.
Київ, просп. Перемоги 41, )
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маяк" (51031,
Дніпропетровська область,
Царичанський район, с. Кравцівка, вул.
Полтавська 2-Б, ) 5884,94 грн.
(п'ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири
грн 94 коп.) пені, 1 461,10 грн. (одну тисячу
чотириста шістдесят одну грн 10 коп.)
процентів за користування чужими
грошовими коштами, 2 741,90 грн. (дві тисячі
сімсот сорок одну грн 90 коп.) витрат по
сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
місцевого господарського суду,
відповідачем подано до Київського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу, в якій він просить
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 24.06.2014 року у справі №
910/5093/14 та прийняти нове рішення, яким в
позові відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 23.07.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження. Розгляд справи призначено
до розгляду.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду змінено склад
колегії суду.

В судове засідання 19.08.2014 року
представник відповідача не з'явився.
Розгляд справи відкладено на 09.09.2014
року.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду змінено склад
колегії суду.

В судове засідання 09.09.2014 року
представник позивача не з'явився, проте
належним чином повідомлений про дату,
місце та час судового засідання.

Клопотанням представник позивача
просить відкласти розгляд справи. Дане
клопотання відхилено колегією суддів.

Колегія суддів вважає за можливе
здійснювати розгляд справи без участі
представника позивача, враховуючи що
останній належним чином повідомлений
про дату, час і місце судового
засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються доводи
та заперечення сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, 16.05.2013 між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Маяк" (далі
- позивач, клієнт) та Публічним
акціонерним товариством
"Брокбізнесбанк" (далі - відповідач,
банк) укладено договір № 119054 про
відкриття банківських рахунків та
здійснення розрахунково-касового
обслуговування (далі - договір), за
умовами якого банк зобов'язався
відкрити позивачу поточний рахунок та
здійснювати його розрахунково-касове
обслуговування відповідно умов
договору та чинного законодавства
України, нормативно-правових актів
Національного банку України.

Згідно з пунктом 4.2 договору клієнт має
право: самостійно розпоряджатись
коштами на своєму рахунку за умови
дотримання вимог чинного
законодавства України, крім випадків
примусового списання (стягнення)
коштів; застосовувати в поточній
діяльності всі форми розрахунків, які
дозволені діючим законодавством та
нормативними актами Національного
банку України.

Відповідно до пункту 3.1 договору банк
зобов'язаний, зокрема: забезпечувати
своєчасне зарахування коштів на
рахунок клієнта; своєчасно здійснювати
розрахункові та касові операції
відповідно до вимог чинного
законодавства, що регламентує порядок
здійснення безготівкових розрахунків
в національній та іноземній валюті.

На підставі зазначеного договору
відповідач відкрив позивачу поточний
рахунок № 40001. Операції за
рахунком здійснюються клієнтом з
використанням платіжних інструментів,
що передбачені чинним законодавством
України, нормативно-правовими актами
Національного банку України та
внутрішніми документами банку (п. 2.1
договору).

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України
банк зобов'язаний за розпорядженням
клієнта видати або перерахувати з його
рахунка грошові кошти в день
надходження до банку відповідного
розрахункового документа, якщо інший
строк не передбачений договором
банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" банк
зобов'язаний виконати доручення
клієнта, що міститься в розрахунковому
документі, який надійшов протягом
операційного часу банку, в день його
надходження. У разі надходження
розрахункового документа клієнта до
обслуговуючого банку після закінчення
операційного часу банк зобов'язаний
виконати доручення клієнта, що
міститься в цьому розрахунковому
документі, не пізніше наступного
робочого дня.

Переказ вважається завершеним з
моменту зарахування суми переказу на
рахунок отримувача або її видачі йому в
готівковій формі (пункт 30.1 статті 30
зазначеного Закону).

Позивачем було подано відповідачу
платіжні доручення:

- 19 лютого 2014 року позивач після
закінчення операційного дня надав
банку платіжне доручення № 1 від 20
лютого 2014 року, на переказ грошових
коштів в сумі 27352,08 грн на користь ТОВ
"СП "Юкойл". Зазначене платіжне
доручення отримано банком 19 лютого 2014
року, що підтверджується відповідною
відміткою банку на платіжному
дорученні в розділі "дата надходження".

20 лютого 2014 року позивач на початок
операційного дня надав відповідачу:

- платіжне доручення № 2 від 20 лютого 2014
року на переказ грошових коштів в сумі
349453,60 грн на користь ТОВ "Нефтек Оил".
Зазначене платіжне доручення отримано
банком 20 лютого 2014 року, що
підтверджується відповідною відміткою
на - платіжному дорученні в розділі
"дата надходження";

платіжне доручення № 4 від 20 лютого 2014
року на переказ грошових коштів в сумі
44412,50 грн на користь ТОВ "Нефтек Оил".
Зазначене платіжне доручення отримано
банком 20 лютого2014 року, що
підтверджується відміткою на
платіжному дорученні в розділі "дата
надходження";

- платіжне доручення № 5 від 20 лютого 2014
року на переказ грошових коштів в сумі
314400,00 грн на користь ТОВ "Деметра Плюс".
Отримання банком вказаного платіжного
доручення 20 лютого 2014 року
підтверджується відповідною відміткою
на платіжному дорученні в розділі "дата
надходження".

Разом з тим, згідно повідомлення ТОВ
"Деметра Плюс" від 18.03.2014 №195 грошові
кошти в сумі 314 400,00 гривень від ТОВ
"Маяк" на рахунок отримувача №2001 в
ПАТ КБ "Надра" не надходили.

Згідно повідомлення ТОВ "Нєфтек Оіл"
від 13.03.2014 № 59 грошові кошти в сумі 393866,10
гривень від ТОВ "Маяк" на рахунок
отримувача №01 в філії "ДРУ" АТ
"Фінанси та кредит" не надходили.

Згідно повідомлення ТОВ "СП "Юкойл" від
18.03.2014 грошові кошти в сумі 27352,08 гривень
від ТОВ "Маяк" на рахунок отримувача
№0740 в ПАТ "Мотор-Банк" не
надходили.

Однак, вказані платіжні доручення
банком у встановлені строки виконані
не були, та отримувачі коштів
ініційовані позивачем перекази не
отримали.

При цьому в матеріалах справи відсутні
докази недостатності суми коштів на
рахунках позивача для виконання
вищевказаних платіжних доручень та
здійснення за ними відповідних
переказів.

Із огляду на наведене суд дійшов
висновку, що фактичне невиконання
спірних платіжних доручень було
викликано відсутністю у відповідача,
як у зберігача, на кореспондентському
рахунку достатньої суми грошових
коштів для здійснення міжбанківського
переказу.

Вказаним невиконанням було порушене
майнове право Позивача на вільне
володіння та розпорядження належним
останньому майном, яким, у розумінні
статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти,
у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1
статті 3 Закону України "Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні",
які існують у формі записів на поточних
рахунках позивача, відкритих у Банку.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи, обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
(далі - Фонд) на підставі постанови
Правління НБУ від 28.02.2014 № 107, було
прийнято рішення № 9 від 28.02.2014 щодо
запровадження тимчасової
адміністрації та призначення
уповноваженої особи Фонду на тимчасову
адміністрацію у Відповідача.

Тимчасову адміністрацію в Банку
запроваджено строком на 3 місяці з
03.03.2014 по 02.06.2014.

Крім того, постановою Правління НБУ від
10.06.2014 № 339 було відкликано банківську
ліцензію та розпочато процедуру
ліквідації Відповідача, в зв'язку з чим
виконавчою дирекцією Фонду було
прийнято рішення від 11.06.2014 № 45 про
початок здійснення процедури
ліквідації Відповідача, та призначено
уповноважену особу Фонду на
ліквідацію.

Зазначена інформація відображена на
офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та
НБУ (http://www.bank.gov.ua/control/uk/index), а тому в
розумінні статті 35 ГПК України є
загальновідомою, і не потребує
доказуванню.

Відтак, станом на момент звернення
Позивача з даним позовом до суду у
Відповідача була запроваджена
тимчасова адміністрація, а на момент
вирішення спору у нього було
відкликано банківську ліцензію та
розпочато процедуру ліквідації.

За загальним правилом, право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні, окрім
випадків і лише в порядку, встановлених
законом (стаття 321 ЦК України).

За приписами частин 1, 2 статті 1066 ЦК
України за договором банківського
рахунка банк зобов'язується приймати і
зараховувати на рахунок, відкритий
клієнтові (володільцеві рахунка),
грошові кошти, що йому надходять,
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Банк має право
використовувати грошові кошти на
рахунку клієнта, гарантуючи його право
безперешкодно розпоряджатися цими
коштами.

Всупереч вказаної норми Банк не зміг
забезпечити право Клієнта на
безперешкодне розпорядження його
коштами, що знаходяться на поточному
рахунку, відкритому в Банку на підставі
Договору від 16.05.2013 № 119054.

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК
України, обмеження прав клієнта щодо
розпоряджання грошовими коштами, що
знаходяться на його рахунку, не
допускається, крім випадків обмеження
права розпоряджання рахунком за
рішенням суду або в інших випадках,
встановлених законом, а також у разі
зупинення фінансових операцій, які
можуть бути пов'язані з легалізацією
(відмиванням) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванням
тероризму, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання
чинності Законом України від 04.11.2010 №
2677-VI) випадки обмеження прав клієнта
щодо розпоряджання грошовими коштами,
що знаходяться на його рахунку, можуть
бути передбачені в спеціальному
законі.

Процедура щодо виведення
неплатоспроможних банків з ринку і
ліквідації банків врегульована
Законом України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
який є спеціальним законом у даних
правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону
встановлено, що тимчасова
адміністрація - процедура виведення
банку з ринку, що запроваджується
Фондом стосовно неплатоспроможного
банку в порядку, встановленому цим
Законом, а відповідно до пункту 6 статті
2 Закону ліквідація банку - це процедура
припинення банку як юридичної особи
відповідно до законодавства.

Відтак, у спорах пов'язаних з
виконанням банком, у якому введена
тимчасова адміністрація чи почата
процедура його ліквідації, своїх
зобов'язань перед його кредиторами,
норми Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" є
спеціальними, а даний Закон є
пріоритетним відносно інших
законодавчих актів України у цих
правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з
частиною 2 статті 1 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" метою цього Закону є захист прав і
законних інтересів вкладників банків,
зміцнення довіри до банківської
системи України, стимулювання
залучення коштів у банківську систему
України, забезпечення ефективної
процедури виведення неплатоспроможних
банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані
наслідки запровадження тимчасової
адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1, 1, 3, 5 частини
5 статті 36 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації не
здійснюється задоволення вимог
вкладників та інших кредиторів банку,
нарахування пені, примусове стягнення
коштів та майна банку.

Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного
Закону передбачено, що обмеження,
встановлене пунктом 1 частини п'ятої
цієї статті, не поширюється на
зобов'язання банку щодо виплати коштів
за вкладами вкладників за договорами,
строк яких закінчився, та за договорами
банківського рахунку вкладників.
Зазначені виплати здійснюються в межах
суми відшкодування, що гарантується
Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1
статті 2 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб" у
цьому Законі термін "вкладник"
вживається у значені "фізична особа
(крім фізичних осіб - суб'єктів
підприємницької діяльності), яка
уклала або на користь якої укладено
договір банківського вкладу (депозиту),
банківського рахунку або яка є
власником іменного депозитного
сертифіката".

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні
особи - суб'єкти підприємницької
діяльності та юридичні особи не
підпадають під визначення поняття
"вкладник" у розумінні вищевказаного
Закону. Тому, на них не поширюється
виняток з обмеження встановленого
пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону
України "Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає
визначення поняття "кредитор банку".
Визначення терміну "кредитор банку"
міститься у статті 2 Закону України "Про
банки і банківську діяльність", та під
яким розуміється - юридична або фізична
особа, яка має документально
підтверджені вимоги до боржника щодо
його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066
ЦК України, за договором банківського
рахунка банк, зокрема, зобов'язується
виконувати розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" переказ
коштів - рух певної суми коштів з метою
її зарахування на рахунок отримувача
або видачі йому у готівковій формі.
Ініціатор та отримувач можуть бути
однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вище наведені
положення, та, зокрема, положення
статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання
щодо переказу коштів з рахунку
Позивача, відкритому у Відповідача, на
його рахунок в іншому банку чи на
рахунок контрагента Позивача є
майновим зобов'язанням.

Відтак, виходячи з аналізу
вищенаведених положень, Позивач є
кредитором банку на якого поширюються
обмеження встановлені пунктом 1
частини 5 статті 36 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб", і тому не можуть бути задоволені
його вимоги (у т.ч. спірні) до
Відповідача від часу запровадження у
останньому тимчасової адміністрації.

Відповідно до пункту третього частини 2
статті 37 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
уповноважена особа Фонду має право
продовжувати, обмежувати або припиняти
здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази
про те, що уповноважена особа Фонду
дала дозвіл на продовження виконання
відповідачем спірних платіжних
доручень позивача.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39,
40, 49, 52 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб"
під час тимчасової адміністрації
складається план врегулювання (рішення
Фонду, що визначає спосіб, економічне
обґрунтування, строки та умови
виведення неплатоспроможного банку з
ринку) у якому визначаються заходи щодо
виведення неплатоспроможного банку з
ринку в один із способів передбачених у
частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд
складає реєстр активів і зобов'язань,
які підлягають відчуженню. Під час
відчуження зобов'язань Фонд має
забезпечити неупереджене ставлення до
всіх кредиторів неплатоспроможного
банку, дотримуючись черговості,
передбаченої статтею 52 цього Закону,
при цьому зобов'язання банку за
вкладами фізичних осіб, гарантованими
Фондом, мають найвищий пріоритет і не
можуть бути відчужені частково. Під час
ліквідації банку уповноважена особа
Фонду не має права здійснювати
задоволення вимог кредиторів до
затвердження реєстру акцептованих
вимог кредиторів, за виключенням
погашення за погодженням з виконавчою
дирекцією Фонду вимог за правочинами,
що забезпечують проведення
ліквідаційної процедури. Кошти,
одержані в результаті ліквідації та
реалізації майна банку, спрямовуються
уповноваженою особою Фонду на
задоволення вимог кредиторів у
черговості передбаченій статтею 52
даного Закону. Вимоги кожної наступної
черги задовольняються в міру
надходження коштів від реалізації
майна банку після повного задоволення
вимог попередньої черги. Таким чином,
після запровадження у банку тимчасової
адміністрації (з метою виведення цього
банку з ринку) та переходу до процедури
ліквідації банку, задоволення вимог
кредиторів відбувається у особливому,
передбаченому зазначеним спеціальним
Законом порядку з дотриманням
принципів черговості, передбаченої
статтею 52 цього Закону, та виходячи з
того, що найвищий пріоритет мають
зобов'язання банку за вкладами
фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що підстави для
задоволення позову позивача відсутні.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про скасування рішення суду
першої інстанції та прийняття нового
про відмову в задоволені позовних
вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду м. Києва
від 24.06.2014 року у справі №910/5093/14
скасувати та прийняти нове рішення.

В позові відмовити повністю.

2. Справу № 910/5093/14 повернути до
господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя
О.М. Баранець

Судді
Л.Г. Сітайло

Л.В. Чорна

Повний текст постанови складено 09.09.2014
року.