ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"08" вересня 2014 р.
Справа № 918/2018/13

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1

до відповідача-1 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фудмережа"

до відповідача-2 Приватного
підприємства "Виробничо-комерційна
фірма "Суворов"

третя особа на стороні позивача, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, ОСОБА_2

про стягнення компенсації за порушення
авторського права на самостійну
частину літературного твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1" - його оригінальну назву

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового
процесу:

від позивача: ОСОБА_3, дов. від 04.12.2013
року

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи: ОСОБА_4, дов. від
01.10.2013 року

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам
роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20
ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено
відповідно до ст. 811 ГПК України.

СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2013 Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до
господарського суду з позовною заявою
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фудмережа»
(надалі-відповідач-1) та Приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Суворов» (надалі-відповідач 2)
про стягнення компенсації за порушення
авторського права на самостійну
частину літературного твору
«ІНФОРМАЦІЯ_1» - його назву.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

17.11.2013 року представник третьої особи
придбав у відповідача-1 у гіпермаркеті
«Велмарт» товар - печиво здобне
пісочно-відсадне «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Виробником даного печива є
відповідач-2.

Враховуючи, що відповідач-2 позначив
назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» товар власного
виробництва, а відповідач-1 здійснив
його реалізацію без згоди автора, отже
відповідачі спільно вчиняють
порушення авторського права третьої
особи на оригінальну назву твору.

03.12.2013 року між позивачем та третьою
особою укладено договір про
відступлення (уступку) права вимоги, за
яким третя особа відступила, а позивач
набув право вимоги та стягнення
грошової компенсації за порушення
авторського права на твір, зокрема з
відповідача-1 та відповідача-2.

Зважаючи на викладене, позивач просить
суд стягнути з відповідачів по 10
мінімальних розмірів заробітних плат,
встановлених законом на час ухвалення
рішення у справі.

В матеріально-правове обґрунтування
позивач посилається на ст. ст. 201, 421, 423,
424, 426, 431, 432, 438, 439, 440, 712 ЦК України, ст.ст.
1, 7, 8, 9, 14, 15, 17, 50, 51, 52, 53 Закону України
«Про авторське і суміжні права».

Ухвалою суду від 30.12.2013 року порушення
провадження, справу призначено до
судового розгляду на 09.01.2014 року.

Ухвалою суду від 09.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 21.01.2014 року.

21.01.2014 року через службу діловодства
господарського суду від відповідача-2
надійшов відзив на позовну заяву, в
якому останній зазначає, що: позивач не
мав права на звернення до суду,
оскільки договір про відступлення
права вимоги укладений в часі пізніше,
ніж придбано у відповідача-1 товар,
відтак позивач не має жодних
представницьких повноважень; у
договорі про відступлення права вимоги
передано право вимоги на стягнення
компенсації за порушення авторського
права лише на художнє зображення
персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_1», а не на
самостійну частину літературного
твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» - його назву;
вимога про стягнення збитків або
виплату компенсації може бути заявлена
особою, яка на момент вчинення
правопорушення була суб'єктом майнових
прав інтелектуальної власності на
відповідний об'єкт, тобто автором твору
, яким є третя особа, а не позивач у
справі, відтак саме вона має право на
таку вимогу, а не позивач. Крім того,
відповідач-2 зазначає, що ніколи не
випускав печива під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_1», а здійснює виробництво
печива «Тапітошка», отже жодних прав
інтелектуальної власності не
порушував. Зважаючи на викладене,
відповідач-2 просить суд у задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 21.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 28.01.2014 року.

28.01.2014 року у судовому засіданні
представником відповідача-1 подано
клопотання про залишення позовної
заяви без розгляду з тих підстав, що
остання підписане особою, яка не мала
права на її підпис, оскільки між
третьою особою та відповідачем-2 не
виникало жодних правовідносин, а факт
порушення її прав судовим рішенням не
встановлений, отже третя особа не мала
права передавати позивачу право вимоги
у зв'язку з відсутністю його існування.

Вказане клопотання судом відхилене з
підстав його необґрунтованості.

Ухвалою суду від 28.01.2014 року розгляд
справи відкладено на 11.02.2014 року.

У судовому засіданні 11.02.2014 року
оголошено перерву до 24.02.2014 року.

24.02.2014 року через службу діловодства
господарського суду від представника
позивача надійшли письмові пояснення,
згідно з якими оскільки за договором
цесії до нового кредитора у
зобов'язанні переходять права
первісного кредитора, то позивач у
справі, ставши новим кредитором у
недоговірному (деліктному)
зобов'язанні, набув законне право на
отримання (у тому числі присудження
судом) компенсації за порушення
виключних майнових прав первісного
кредитора- ОСОБА_2. на твір (його
оригінальну назву) - ІНФОРМАЦІЯ_1 Саме
на нового кредитора у разі звернення до
суду покладається обов'язок довести
порушення належного йому, як новому
кредитору, права, а отже позивач, до
якого за договором цесії перейшло
право ОСОБА_2, зобов'язаний у суді
доводити порушення саме виключного
майнового права ОСОБА_2, як свого,
отриманого за договором цесії
законного права.

Ухвалою суду від 24.02.2014 року у справі
призначено судову експертизу
інтелектуальної власності,
проведення якої доручено
Науково-дослідному центру судової
експертизи з питань інтелектуальної
власності. На вирішення судового
експерта поставлено таке питання: Чи є
назва літературного твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1" оригінальною, тобто
результатом творчої праці автора, та чи
може використовуватися самостійно?
Провадження у справі зупинити до
закінчення проведення судової
експертизи та повернення матеріалів
справи до господарського суду
Рівненської області.

28.07.2014 року через службу діловодства
господарського суду від відповідача-1
надійшло клопотання про призначення у
справі повторної експертизи, яке
обґрунтоване тим, що в матеріалах
справи № 2/331/213/14-ц, яка перебувала в
провадженні Жовтневого районного суду
м. Запоріжжя, міститься висновок № 449
експертного дослідження об'єктів
інтелектуальної власності, який за
змістом інший, ніж висновок судового
експерта, виконаного у даній справі.

Ухвалою суду від 01.09.2014 року
провадження у справі поновлено, справу
призначено до судового розгляду на
08.09.2014 року.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутніх
учасників судового процесу, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

У 1979 році ОСОБА_2 створила літературний
твір «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Авторське право на твір, уперше
випущений в світ на території СРСР або
не випущений в світ, але такий, що
знаходиться на території СРСР у
будь-якій об'єктивній формі, визнається
за автором і його спадкоємцями
незалежно від їх громадянства, а також
за іншими правонаступниками автора (ч. 1
ст. 474 ЦК УРСР 1963 року).

Чинним законодавством України
встановлена презумпція авторства,
згідно з якою первинним суб'єктом,
якому належить авторське право, є автор
твору. За відсутності доказів іншого
автором твору вважається особа,
зазначена як автор на оригіналі або
примірнику твору (презумпція
авторства). Авторське право на твір
виникає внаслідок факту його
створення. Для виникнення і здійснення
авторського права не вимагається
реєстрація твору чи будь-яке інше
спеціальне його оформлення, а також
виконання будь-яких інших
формальностей (ч. 1 ст. 435, ч. 1 ст. 437 ЦК
України, ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»).

У 1980 році літературно-художній образ
«ІНФОРМАЦІЯ_1» вперше оприлюднено в
анімаційному фільмі з однойменною
назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», а у 1989 році
оприлюднено твір «ІНФОРМАЦІЯ_2». Дані
анімаційні фільми створені на
кіностудії «Київнаукфільм». Автором
сценарію в титрах анімаційних фільмів
«ІНФОРМАЦІЯ_1» та «ІНФОРМАЦІЯ_2»
вказано ОСОБА_2

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 483 ЦК УРСР 1963 року
авторське право на кінофільм або
телевізійний фільм належить
підприємству, яке здійснило його
зйомку. Авторові сценарію,
композиторові,
режисеру-постановникові, головному
операторові, художнику-постановникові
і авторам інших творів, які увійшли
складовою частиною в кінофільм або в
телевізійний фільм, належить авторське
право кожному на свій твір.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»
суб'єкт авторського права для
засвідчення авторства (авторського
права) на оприлюднений чи не
оприлюднений твір, факту і дати
опублікування твору чи договорів, які
стосуються права автора на твір, у
будь-який час протягом строку охорони
авторського права може зареєструвати
своє авторське право у відповідних
державних реєстрах. Державна
реєстрація авторського права і
договорів, які стосуються права автора
на твір, здійснюється Установою
відповідно до затвердженого Кабінетом
Міністрів України порядку. Установа
складає і періодично видає каталоги
всіх державних реєстрацій. Про
реєстрацію авторського права на твір
Установою видається свідоцтво.

Судом з наявних матеріалів справи
встановлено, що рішенням Державного
департаменту інтелектуальної
власності за результатами розгляду
заявки ОСОБА_2 № 9773 від 03.03.2004 року
зареєстроване авторське право на
літературний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1», про
що видано свідоцтво НОМЕР_2 від 11.05.2004
року.

Також за третьою особою зареєстровано
знак для товарів і послуг "ІНФОРМАЦІЯ_1",
ІНФОРМАЦІЯ_2", що стверджується
свідоцтвом НОМЕР_3 від 10.07.2012 року.

Таким чином, третя особа є автором
літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1», а
відтак їй належать майнові та
немайнові права на вказаний твір.

Статтею 15 Закону України «Про
авторське право і суміжні права» до
майнових прав автора (чи іншої особи,
яка має авторське право) належать: а)
виключне право на використання твору;
б) виключне право на дозвіл або
заборону використання твору іншими
особами.

У свою чергу, виключне право автора (чи
іншої особи, яка має авторське право) на
дозвіл чи заборону використання твору
іншими особами дає йому право
дозволяти або забороняти, зокрема
відтворення творів, їх розповсюдження.

Відповідно до ст. 440 ЦК України
майновими правами інтелектуальної
власності на твір є: 1) право на
використання твору; 2) виключне право
дозволяти використання твору; 3) право
перешкоджати неправомірному
використанню твору, в тому числі
забороняти таке використання; 4) інші
майнові права інтелектуальної
власності, встановлені законом.

Використанням твору є його: 1)
опублікування (випуск у світ); 2)
відтворення будь-яким способом та у
будь-якій формі тощо. Використанням
твору є також інші дії, встановлені
законом (ст. 441 УЦК України).

Автори літературних і художніх творів,
охороняються цією Конвенцією,
користуються виключним правом
дозволяти відтворення цих творів
будь-яким чином і в будь-якій формі (ч. 1
ст. 9 Бернська конвенція про охорону
літературних і художніх творів).

Майнові права автора (чи іншої особи,
яка має авторське право) можуть бути
передані (відчужені) іншій особі згідно
з положеннями ст. 31 цього Закону, після
чого ця особа стає суб'єктом
авторського права (ч. 1 ст. 15 Закону
України «Про авторське право і суміжні
права»).

У свою чергу, за ч. 1 ст. 31 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»
автор (чи інша особа, яка має авторське
право) може передати свої майнові
права, зазначені у ст. 15 цього Закону,
будь-якій іншій особі повністю чи
частково. Передача майнових прав
автора (чи іншої особи, яка має
авторське право) оформляється
авторським договором. Майнові права, що
передаються за авторським договором,
мають бути у ньому визначені. Майнові
права, не зазначені в авторському
договорі як відчужувані, вважаються
такими, що не передані.

Автору та іншій особі, яка має
авторське право, належить виключне
право надавати іншим особам дозвіл на
використання твору будь-яким одним або
всіма відомими способами на підставі
авторського договору. Використання
твору будь-якою особою допускається
виключно на основі авторського
договору, за винятком випадків,
передбачених статтями 21 - 25 цього
Закону. Передача права на використання
твору іншим особам може здійснюватися
на основі авторського договору про
передачу виключного права на
використання твору або на основі
авторського договору про передачу
невиключного права на використання
твору. За авторським договором про
передачу виключного права на
використання твору автор (чи інша
особа, яка має виключне авторське
право) передає право використовувати
твір певним способом і у встановлених
межах тільки одній особі, якій ці права
передаються, і надає цій особі право
дозволяти або забороняти подібне
використання твору іншим особам. При
цьому за особою, яка передає виключне
право на використання твору,
залишається право на використання
цього твору лише в частині прав, що не
передаються (ч.ч. 1-3 ст. 32 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»).

Як встановлено судом, 17.11.2012 року між
третьою особою (автор-ліцензіар) та
позивачем (ліцензіат) укладено
ліцензійний (авторський) договір про
передачу виключних майнових
авторських прав на використання
літературного твору.

За умовами вказаного договору
автор-ліцензіар на умовах даного
договору передає ліцензіату виключні
авторські майнові права, визначені у п.
1.2. даного договору, на використання
твору та його охоронювані частини,
зокрема, але не виключно, на:
літературні персонажі твору, назву
твору (виконані українською та/або
російською мовами), в свою чергу,
ліцензіар набуває таких прав з моменту
підписання даного договору та
зобов'язується сплатити
автору-ліцензіару винагороду за
передачу таких прав у порядку та на
умовах, визначених у п. 4.1. даного
договору (п. 1.1. договору).

За п. 1.2. договору автор-ліцензіар
передає ліцензіату виключні авторські
майнові права на використання твору
(його охоронюваної частини), а саме:
виключне право на використання твору
шляхом відтворення на упаковці
(виготовлення з нанесенням на нього
твору або замовлення такого упакування
у третіх осіб) гігієнічних засобів
(зубної пасти, туалетного паперу,
вологих серветок), пряників, печива
пісочно-відсадного, цукерок
шоколадних, канцелярських товарів
(альбомів, лінійок, зошитів, олівців,
наборів для творчості) назви твору,
будь-якої фрази із твору та інших
охоронюваних частин твору, їх
публічний показ та розповсюдження
зазначених товарів; право дозволяти
або забороняти використання твору
(його охоронюваних частин) іншим особам
щодо переліку товарів, вказаних у п. 1.2.2.
цього договору; право видачі
субліцензії іншим особам в обсязі,
визначеному в п. 1.2. даного договору.

Згідно з п.п. 2.1., 2.2. договору права,
визначені у п. 1.2. даного договору,
передаються автором-ліцензіаром
ліцензіату з моменту підписання даного
договору строком на один рік та діють
на всій території України по 17.11.2013
року. Даний договір вважається
укладеним і набирає чинності з моменту
його підписання сторонами.

Відповідно до п. 4.1. договору ліцензіар
не може використовувати сам, а також
передавати іншим особам визначені в п.
1.2. даного договору права.

Строк дії вказаних виключних майнових
авторських прав склав рік - з 17.11.2012 року
по 17.11.2013 року включно.

Пунктом 52 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
року № 12 "Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних із
захистом прав інтелектуальної
власності" правова охорона об'єкта
авторського права чи суміжних прав на
момент подання позову припинена з
передбачених законом підстав, то
вимога про стягнення збитків або
виплату компенсації може бути заявлена
особою, яка на момент вчинення
правопорушення була суб'єктом майнових
прав інтелектуальної власності на
відповідний об'єкт. У разі надання
третій особі права використання твору
(об'єкта суміжних прав) за ліцензійним
договором або передачі третій особі
виключних майнових прав за договором
про передання (відчуження) згаданих
прав новий суб'єкт майнових прав
інтелектуальної власності на цей
об'єкт не вправі вимагати
відшкодування збитків, завданих
допущеним до укладення відповідного
договору порушенням, або виплати
компенсації за таке порушення.
Відповідна вимога може бути заявлена
особою, яка була суб'єктом майнових
прав на відповідний об'єкт авторського
чи суміжного права на момент вчинення
правопорушення.

З наведеного вбачається, що позивач,
уклавши з третьою особою ліцензійний
(авторський) договір, став суб'єктом
авторського права, зокрема в частині
авторських майнових прав на
використання твору шляхом відтворення
на упаковці (виготовлення з нанесенням
на нього твору або замовлення такого
упакування у третіх осіб) печива, а
також щодо надання дозволу та заборони
на використання твору (його
охоронюваних частин) іншим особам.

В матеріалах справи також міститься
договір про відступлення (уступку)
права вимоги, укладений між позивачем
та третьою особою 03.12.2013 року (зі
змінами, викладеними угодою від 16.12.2013
року), за яким третя особа відступила, а
позивач набув право вимоги та
стягнення грошової компенсації за
порушення авторського права на твір
(його оригінальну назву) «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
зокрема з відповідача-1 та
відповідача-2.

За цим договором до позивача
переходить зазначене у п. 1 договору
право вимоги та грошової компенсації в
обсязі та на умовах, що існували на
момент підписання даного договору, як у
судовому, так і позасудовому порядку.

Судом встановлено, що у відповідачів
відсутні зобов'язання перед третьою
особою і позивачем, а отже немає й
правових підстав для відступлення
третьою особою права будь-яких
грошових вимог до відповідачів.

Як передбачено в п. 29 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 року № 12 "Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних
із захистом прав інтелектуальної
власності", з огляду на приписи ст. 33 ГПК
щодо обов'язку доказування і подання
доказів господарському суду у
вирішенні питання про те, якій стороні
належить доводити обставини, що мають
значення для справи про захист
авторського права чи суміжних прав,
слід враховувати, зокрема таке:
відповідач має довести додержання ним
вимог ЦК України і Закону України "Про
авторське право і суміжні права" при
використанні ним твору та/або об'єкта
суміжних прав; в іншому разі фізична
або юридична особа визнається
порушником авторського права та/або
суміжних прав і для неї настають
наслідки, передбачені цими
законодавчими актами. Крім того,
відповідач повинен спростувати
визначену цивільним законодавством
презумпцію винного заподіяння шкоди
(ст.ст. 614, 1166 ЦК України).

У прийнятті судового рішення зі спору,
пов'язаного з порушенням авторського
права та/або суміжних прав, не є
достатнім загальне посилання суду на
використання твору та/або об'єкта
суміжних прав позивачем: мають бути
з'ясовані конкретні форма і спосіб
використання кожного об'єкта такого
права.

Зважаючи на зазначене, судом
встановлено таке.

17.11.2013 року представником третьої особи
у гіпермаркеті відповідача-1, що
знаходиться за адресою: вул. Макарова,23,
м. Рівне, придбане печиво здобне
пісочно-відсадне «ІНФОРМАЦІЯ_1», про що
свідчить фіскальний чек № 0024 від 17.11.2013
року, наліпка зі штрих кодом, яка
містить інформацію про найменування та
вартість товару.

Як вбачається з етикетки та картонної
коробки, в яку розфасоване печиво,
виробником печива під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_1» є відповідач-2.

Ухвалами суду від 09.01.2014 року, від 21.01.2014
року, від 28.01.2014 року зобов'язано
відповідачів надати суду документи
щодо здійснення господарських
операцій, пов'язаних із поставкою
печива ІНФОРМАЦІЯ_1" на реалізацію.

Вказані вимоги суду виконані не були,
договори поставки (купівлі-продажу),
укладені між відповідачами, надані не
були, так само як не було надано
належних доказів у спростування факту
існування між відповідачами
договірних відносин щодо поставки та
реалізації печива "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Відповідно до п. 2.1. Статуту
відповідача-2 предметом його
діяльності є, зокрема виробництво
сухарів, печива, пирогів і тістечок
тривалого зберігання.

З матеріалів справи та пояснень
представників сторін і третьої особи
судом з'ясовано, що відтворення назви
літературного товару «ІНФОРМАЦІЯ_1» у
назві печива, що виготовляється
відповідачем-2, здійснювалося без згоди
на це позивача, як суб'єкта авторського
права, якому в період виявлення
порушення належали виключні авторські
майнові права на використання твору
(останній день строку дії ліцензійного
(авторського) договору).

За ст. 9 Закону України «Про авторське
право і суміжні права» частина твору,
яка може використовуватися самостійно,
у тому числі й оригінальна назва твору,
розглядається як твір і охороняється
відповідно до цього Закону.

Таким чином, назва твору підлягає
охороні як об'єкт авторського права
тільки у тому випадку, коли вона є
результатом творчої діяльності автора
(є оригінальною) і може
використовуватися самостійно.

У вирішенні питань про те, чи є
конкретний результат об'єктом
авторського права, слід враховувати,
що: за змістом ст.ст. 421, 433, 435 ЦК України,
ст. 7 і 8 Закону України "Про авторське
право і суміжні права" в їх
взаємозв'язку таким є лише той
результат, який створено творчою
працею; доки не доведено інше,
результат інтелектуальної діяльності
вважається створеним творчою працею;
правовій охороні як об'єкт авторського
права підлягає твір, виражений в
об'єктивній формі, а не його зміст.

Як зазначено в п. 25 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.10.2012 року № 12 "Про деякі питання
практики вирішення спорів, пов'язаних
із захистом прав інтелектуальної
власності", вирішення питання щодо
можливості самостійного використання
частини твору (у тому числі й
оригінальної назви твору) потребує, як
правило, спеціальних знань, тому з цією
метою господарському суду слід згідно
зі ст. 41 ГПК призначати відповідну
судову експертизу.

З метою з'ясування питань, що
потребують спеціальних знань, судом у
справі призначено судову експертизу
об'єктів інтелектуальної власності,
проведення якої доручено
Науково-дослідному центру судової
експертизи з питань інтелектуальної
власності. На роз'яснення судовому
експерту поставлено таке питання: Чи є
назва літературного твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1" оригінальною, тобто
результатом творчої праці автора, та чи
може використовуватися самостійно?

За висновком експерта № 24/14 за
результатами проведення судової
експертизи у сфері інтелектуальної
власності від 24.04.2014 року назва
літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" є
оригінальною, тобто результатом
творчої праці автора, та може
використовуватися самостійно.

Аналогічний висновок зроблений
судовим експертом Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз в межах справи № 569/23223/13-ц, що
перебувала в провадженні Рівненського
міського суду Рівненської області.

Крім того, згідно з висновком експерта
№ 69/14 за результатами проведення
судової експертизи у сфері
інтелектуальної власності у цивільній
справі № 569/3649/14-ц від 15.07.2014 року, що
перебувала у провадженні Рівненського
міського суду Рівненської області, ім'я
персонажу "ІНФОРМАЦІЯ_1" є результатом
творчої діяльності автора ОСОБА_2 (є
оригінальною назвою); назва твору
"ІНФОРМАЦІЯ_1" є оригінальною, тобто
результатом творчої діяльності його
автора - ОСОБА_2 згідно з відомостями,
зазначеними в матеріалах справи; у
позначенні на етикетці печива, яке
міститься у матеріалах справи зі штрих
кодом 301 ("Печиво Суворов
ІНФОРМАЦІЯ_1"), відтворено частину
(назву) твору ОСОБА_2 під назвою
"ІНФОРМАЦІЯ_1", яка може
використовуватися самостійно.

Щодо посилання відповідача-1 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
у справі № 2/331/213/14-ц від 11.03.2014 року, в
якому йдеться про висновок № 449
експертного дослідження об'єктів
інтелектуальної власності, згідно з
яким ім'я (слово) "ІНФОРМАЦІЯ_1" є
зменшувальним іменем (словом), похідним
від здавна відомого в Україні імені
"ІНФОРМАЦІЯ_1"; ім'я (слово)
"ІНФОРМАЦІЯ_1"не є результатом творчої
діяльності автора ОСОБА_2; назва
літературного твору "ІНФОРМАЦІЯ_1",
автором якого є ОСОБА_2, є оригінальною
лише у зв'язку з образом головного
персонажу твору (істоти-каплі), то слід
зазначити таке.

Зазначене експертне дослідження не
може розцінюватися як висновок
судового експерта, оскільки, по-перше,
було підготовлене на замовлення однієї
із сторін у справі, а не за ухвалою суду,
по-друге, експерти, які готували
вказаний висновок, не попереджалися
про кримінальну відповідальність.
Отже, висновок експертного
дослідження, на який посилається
відповідач-1, може розцінюватися
виключно як висновок спеціаліста.

Відповідно до п.п. 2, 4 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання
практики призначення судової
експертизи" не може вважатися актом
судової експертизи висновок
спеціаліста, наданий заявникові
(юридичній чи фізичній особі) на
підставі його заяви, - навіть якщо
відповідний документ має назву
"висновок судового експерта" або
подібну до неї, оскільки особа набуває
прав та несе обов'язки судового
експерта тільки після одержання нею
ухвали про призначення експертизи. За
наявності в одній і тій же справі
протилежних за змістом висновків як
спеціаліста, так і судового експерта,
їх оцінка здійснюється за правилами
ст.ст. 42, 43 ГПК з наданням у зазначеному
випадку переваги висновкові судового
експерта.

При цьому суд вважає за необхідне
зазначити таке. Згідно з висновком
експерта у даній справі "автор твору
при розкритті образу головного героя
ІНФОРМАЦІЯ_1 за допомогою мовних
засобів викликає у читача асоціації із
дощовою краплею, зокрема характер
походження та властивості персонажу
передаються через подібність звучання
"капай, капай, дождик" - "ІНФОРМАЦІЯ_1"...
Отже, ім'я персонажу "ІНФОРМАЦІЯ_1"
передає основні його характеристики і
викликає у читача асоціації із
маленьким чудо-утворенням, що виникло
із дощу, сонця та світла".

З наведеного можна зробити висновок, що
ім'я персонажу "ІНФОРМАЦІЯ_1" походить і
асоціюється із краплями дощу, а не з
ім'ям ІНФОРМАЦІЯ_1 (від лат. caput - голова).
Вказане також стверджується Звітом за
результатами проведеного
маркетингового дослідження
"Визначення рівня обізнаності
споживачів України про бренд
"ІНФОРМАЦІЯ_1", підготовленим
Департаментом маркетингових
комунікацій Інституту глобальних
стратегій управління Національного
університету "Острозька Академія".

З огляду на викладене, суд не вбачає
підстав для призначення у справі
повторної експертизи.

Згідно з п. а ч. 1 ст. 50 Закону України
«Про авторське право і суміжні права»
порушенням авторського права і (або)
суміжних прав, що дає підстави для
судового захисту, є вчинення будь-якою
особою дій, які порушують особисті
немайнові права суб'єктів авторського
права і (або) суміжних прав, визначені
ст.ст. 14 і 38 цього Закону, та їх майнові
права, визначені ст.ст. 15, 39, 40 і 41 цього
Закону, з урахуванням передбачених
ст.ст. 21 - 25, 42 і 43 цього Закону обмежень
майнових прав.

У ст. 1 Закону України «Про авторське
право і суміжні права» наведені
визначення понять:

відтворення - виготовлення одного або
більше примірників твору, відеограми,
фонограми в будь-якій матеріальній
формі, а також їх запис для тимчасового
чи постійного зберігання в електронній
(у тому числі цифровій), оптичній або
іншій формі, яку може зчитувати
комп'ютер;

контрафактний примірник твору,
фонограми, відеограми - примірник
твору, фонограми чи відеограми,
відтворений, опублікований і (або)
розповсюджуваний з порушенням
авторського права і (або) суміжних прав,
у тому числі примірники захищених в
Україні творів, фонограм і відеограм,
що ввозяться на митну територію
України без згоди автора чи іншого
суб'єкта авторського права і (або)
суміжних прав, зокрема з країн, в яких
ці твори, фонограми і відеограми ніколи
не охоронялися або перестали
охоронятися.

Право на поширення в будь-який спосіб
твору належить авторові твору, який,
зокрема, може дозволяти чи забороняти
розповсюдження оригіналу або
примірників твору.

Зважаючи на викладене вбачається, що
відповідач-2, відтворюючи назву
літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» у
назві печива, яке ним виготовляється,
та здійснюючи розповсюдження
контрафактного примірника товару -
його назви, у тому числі через
посередників, без згоди автора
(суб'єкта авторських прав), порушує
майнові права останнього.

Стосовно пояснень відповідача-2 про те,
що останній здійснює виробництво
печива «Тапітошка», а не «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
то таке твердження спростовується
зібраними у справі доказами.

Щодо відповідача-1 у справі, то
останній, здійснюючи реалізацію
продукції відповідача-2, тим самим
розповсюджує контрафактний примірник
твору, оскільки його використання у
найменуванні товару здійснюється з
порушенням авторського права.

Розповсюдження контрафактних
примірників творів у будь-якому разі є
порушенням виключних майнових прав на
твір, незалежно від того, створено цей
примірник самим порушником чи придбано
у третіх осіб (для подальшого
використання у комерційних цілях).
Використанням твору в силу ст. 441 ЦК
України вважається, серед іншого, його
публічне використання різними
способами. Відтак порушенням виключних
майнових прав на твір є виготовлення
одного чи кількох примірників,
здійснене з контрафактного примірника
або за неправомірного доведення до
загального відома (в тому числі при
неправомірному розміщенні в мережі
Інтернет) (п.п. 40-42 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.06.2010 року
№ 5 "Про застосування судами норм
законодавства у справах про захист
авторського права і суміжних прав").

Особа, що розповсюджує примірники, в
яких відображено об'єкти авторського
права та/або суміжних прав без дозволу
суб'єкта такого права, несе
відповідальність за порушення
законодавства про авторське право і
суміжні права і в тому випадку, коли
контрафактну продукцію нею отримано за
договором з третіми особами.

Згідно з п. 30.5. Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.06.2010 року
№ 5 "Про застосування судами норм
законодавства у справах про захист
авторського права і суміжних прав"
позадоговірне використання творів
та/або об'єктів суміжних прав може
здійснюватися лише в цілях і в обсязі,
прямо визначених у законі. Вирішуючи
питання про правомірність дій сторін,
суд повинен установити, чи відповідали
законові цілі позадоговірного
використання і чи не перевищував обсяг
використання межі, визначені законом
для даних об'єктів авторського права
та/або суміжних прав. За
авторсько-правовою системою охорони
об'єктів цих прав захист авторам та
іншим суб'єктам авторського права
(суміжних прав) надається лише проти
будь-якого свідомого
несанкціонованого використання іншою
особою охоронюваного об'єкта (крім
передбачених законом випадків
вільного використання творів і
об'єктів суміжних прав). Тому факт
позадоговірного порушення авторських
прав вважається встановленим лише у
разі доведення автором чи іншим
суб'єктом зазначених прав обставин,
пов'язаних з копіюванням або
запозиченням іншою особою істотних рис
твору чи об'єкта суміжного права, що був
раніше введений в цивільний оборот, або
з незаконним використанням
відповідного твору чи об'єкта
суміжного права в інший спосіб.

Враховуючи, що позивачем доведено факт
несанкціонованого використання назви
літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
тобто без згоди автора (суб'єкта
авторських прав) та за відсутності
підстав для його вільного використання
(ст.ст. 21, 25 Закону України "Про
авторське право і суміжні права") а
також те, що відповідачі не довели
додержання ними вимог ЦК України і
Закону України "Про авторське право і
суміжні права" при використанні назви
зазначеного твору та не спростували
визначену цивільним законодавством
презумпцію винного заподіяння шкоди
(ст.ст. 614, 1166 ЦК України), отже
визнаються порушниками авторського
права.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
авторське право і суміжні права», ст. 432
ЦК України одним із способів захисту
прав є стягнення збитків (матеріальної
шкоди) за порушення прав на об'єкти
права інтелектуальної власності, а
також компенсації за порушення
авторського права і суміжних прав.

Крім відшкодування збитків як
загального способу захисту порушених
прав, відповідно до п. "г" ч. 1 ст. 52 Закону
України "Про авторське право і суміжні
права" суб'єкт авторського права і (або)
суміжних прав може вимагати виплати
компенсації замість відшкодування
збитків або стягнення доходу.

За п.п. 51.1.-51.3. Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.06.2010 року
№ 5 "Про застосування судами норм
законодавства у справах про захист
авторського права і суміжних прав" у
вирішенні відповідних спорів
господарським судам слід мати на увазі
таке. Хоча розмір компенсації, що
підлягає стягненню, визначається в
кінцевому підсумку судом, у позовній
заяві має бути зазначена ціна позову в
твердій сумі. Компенсація підлягає
виплаті у разі доведення факту
порушення майнових прав суб'єкта
авторського права та/або суміжних прав,
а не розміру заподіяних збитків. Таким
чином, для задоволення вимоги про
виплату компенсації достатньо
наявності доказів вчинення особою дій,
які визнаються порушенням авторського
права та/або суміжних прав, а розмір
збитків суб'єкт такого права доводити
не зобов'язаний. Водночас розмір
доведених збитків має враховуватися
господарським судом у визначенні
розміру компенсації. Кожен окремий
факт протиправного використання
об'єктів авторського та/або суміжних
прав, в тому числі неодноразове
використання одного й того самого
об'єкта, становить самостійне
порушення і може бути підставою для
застосування відповідальності у
вигляді стягнення компенсації. У
визначенні розміру такої компенсації
господарським судам необхідно
виходити з конкретних обставин справи
і загальних засад цивільного
законодавства, встановлених ст. 3 ЦК
України, зокрема, справедливості,
добросовісності та розумності. Розмір
компенсації визначається судом у межах
заявлених вимог у залежності від
характеру порушення, ступеня вини
відповідача та інших обставин. Зокрема,
враховується: тривалість порушення та
його обсяг (одно- або багаторазове
використання об'єкта авторського
права); передбачуваний розмір збитків
потерпілої особи; розмір доходу,
отриманого внаслідок правопорушення;
кількість потерпілих осіб; наміри
відповідача; наявність раніше вчинених
відповідачем порушень виключного
права даного позивача; можливість
відновлення попереднього стану та
необхідні для цього зусилля тощо.
Відповідні мотиви визначення розміру
компенсації мають бути наведені в
судовому рішенні. У визначенні суми
компенсації господарський суд має
виходити з того розміру мінімальної
заробітної плати, який установлено на
час прийняття судом відповідного
рішення.

Розмір компенсації визначається судом
виходячи з позовних вимог, однак не
може бути меншим від 10 і не може
перевищувати 50 000 мінімальних
заробітних плат (п. "г" ч. 2 ст. 52 Закону
України «Про авторське право і суміжні
права»), які встановлені законом на час
ухвалення рішення у справі.

Згідно із Законом України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»
розмір мінімальної заробітної плати
станом на дату прийняття рішення
становить 1 218,00 грн.

Суд, беручи до уваги наявність доказів
вчинення відповідачами дій, які
визнаються порушенням авторського
права, зважаючи на характер порушення,
а також враховуючи, що компенсація
заявлена у мінімально визначеному
чинним законодавством розмірі, дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог.

Зважаючи, що дії відповідачів містять
самостійний склад порушення
авторського права, отже з кожного з них
підлягає стягненню по 12 180,00 грн.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень. Відповідно до вимог ст. 34
ГПК України господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи.

Ніякі докази не мають для суду
заздалегідь встановленої сили і
оцінюються судом в розумінні вимог ст.
43 ГПК України за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Також за вимогами ч. 3 ст. 52 Закону
України «Про авторське право і суміжні
права» суд може постановити рішення
про накладення на порушника штрафу у
розмірі 10 відсотків суми, присудженої
судом на користь позивача. Сума штрафів
передається у встановленому порядку до
Державного бюджету України.

Враховуючи, що відповідачі здійснили
порушення авторських прав, суд також
вважає за необхідне скористатися
наданим йому правом та стягнути з
відповідачів штраф в доход Державного
бюджету України в розмірі 1 218,00 грн. з
кожного.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України
судовий збір та витрати, пов'язані із
проведенням судової експертизи,
покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК
України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фудмережа» (Залізничне шосе,57, м. Київ,
01103, ) на користь
Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1
(АДРЕСА_1, 04107, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) 12 180,00 грн. компенсації за
порушення авторського права.

3. Стягнути з Приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Суворов» (пров. Твардовського,5,
м. Кременчук, Полтавська область, 39600,
) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 04107,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 12 180,00
грн. компенсації за порушення
авторського права.

4. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фудмережа» (Залізничне шосе,57, м. Київ,
01103, ) в доход Державного
бюджету України 1 218,00 грн. штрафу.

5. Стягнути з Приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Суворов» (пров. Твардовського,5,
м. Кременчук, Полтавська область, 39600,
) в доход Державного
бюджету України 1 218,00 грн. штрафу.

6. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Фудмережа» (Залізничне шосе,57, м. Київ,
01103, ) та з Приватного
підприємства «Виробничо-комерційна
фірма «Суворов» (пров. Твардовського,5,
м. Кременчук, Полтавська область, 39600,
) на користь Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 04107,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1 720,50
грн. судового збору та 8 118,00 грн. витрат,
пов'язаних із проведенням судової
експертизи.

Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85 ГПК
України. Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 08.09.2014 року.

Суддя
Андрійчук О.В.