ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2014 р.
Справа № 914/2378/14

Господарський суд Львівської області
розглянув у відкритому судовому
засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Уніпласт» (м. Кривий
Ріг)

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (м.
Новояворівськ, Львівська обл.)

третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача: Фізична особа-підприємець
ОСОБА_2 (с. Мостиська Другі, Львівська
обл.)

про: стягнення 149714,89 грн. суми основного
боргу, 35481,27 грн. - пені, 2916,36 грн. - 3%
річних, 17489,15 грн. - інфляційних втрат,
14971,49 грн. - штрафу

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Пшеничній В.С.

Представники:

від позивача: Не з'явився.

від відповідача: ОСОБА_3 - довіреність
б/н від 20.07.2014 року.

від третьої особи: Не з'явився.

Суть спору: На розгляд Господарського
суду Львівської області подано позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Уніпласт» (м. Кривий
Ріг) до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (м. Новояворівськ, Львівська
обл.) про стягнення 149714,89 грн. суми
основного боргу, 35481,27 грн. - пені, 2916,36
грн. - 3% річних, 17489,15 грн. - інфляційних
втрат, 14971,49 грн. - штрафу.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 08.07.2014 року
порушено провадження у справі і
призначено до розгляду на 04.08.2014 року.
Ухвалою суду від 04.08.2014 року розгляд
справи відкладено до 08.08.2014 року, у
зв'язку з клопотанням відповідача.
Ухвалою суду від 08.08.2014 року розгляд
справи відкладено до 13.08.2014 року, для
надання доказів. Ухвалою суду від 13.08.2014
року розгляд справи відкладено до
19.08.2014 року, для надання доказів.
Ухвалою суду від 19.08.2014 року розгляд
справи відкладено до 22.08.2014 року, для
надання доказів. Ухвалою суду від 22.08.2014
року розгляд справи відкладено до
28.08.2014 року, для надання доказів та у
зв'язку з відсутністю представника
третьої особи.

Згідно ухвали суду від 13.08.2014 року, за
ініціативою суду, здійснюється
звукозапис судового процесу.

Позивач вимог ухвали суду про
порушення провадження у справі від
08.07.2014 року, про відкладення від 04.08.2014
року, від 08.08.2014 року, від 13.08.2014 року, від
19.08.2014 року, від 22.08.2014 року виконав
частково, явку повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив, хоча і був своєчасно,
належним чином, відповідно до ст.64 ГПК
України, повідомлений про час, місце і
дату розгляду справи, про що свідчить
Реєстр № 985 на відправлення
рекомендованої кореспонденції за
26.08.2014 року, а явка позивача була
визнана судом та визначена в ухвалах
суду обов'язковою.

08.08.2014 року за вх.№34416/14 позивач подав
клопотання про долучення додаткових
доказів до матеріалів справи.

13.08.2014 року за вх.№4010/14 позивач подав
клопотання про залучення до участі у
справі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача - ФОП ОСОБА_2

19.08.2014 року в судовому засіданні
позивач подав пояснення по суті
позовних вимог.

22.08.2014 року за вх.№36017/14 позивач подав
пояснення по суті позовних вимог.

Відповідач вимог ухвали суду про
порушення провадження у справі від
08.07.2014 року, про відкладення від 04.08.2014
року, від 08.08.2014 року, від 13.08.2014 року, від
19.08.2014 року, від 22.08.2014 року виконав
частково, явку повноважного
представника в судове засідання
забезпечив.

15.07.2014 року за вх. №30452/14 відповідач
подав клопотання про ознайомлення з
матеріалами справи.

30.07.2014 року за вх.№33019/14 відповідач
подав клопотання про відкладення
розгляду справи, в зв'язку з
неотриманням від позивача копії
позовної заяви.

07.08.2014 року за вх.№34315/14 відповідач
подав клопотання про витребування у
позивача оригіналів документів, а саме:
видаткової накладної № 844 від 17.09.2013
року; зведеної накладної № 601 від 17.09.2013
року; товарно-транспортної накладної №
457 від 17.09.2013 року; акту про отримання
товару від ТОВ «Уніпласт» від 19.09.2013
року, у зв'язку із сумнівами, щодо
справжності підпису ФОП ОСОБА_1 на цих
документах та у зв'язку із відсутністю
скріплення цих підписів печаткою ФОП
ОСОБА_1

07.08.2014 року за вх.№34316/14 відповідач
подав відзив на позовну заяву.

12.08.2014 року за вх.№34667/14 відповідач
подав обґрунтування позиції по справі.

12.08.2014 року за вх. №34668/14 відповідач
подав клопотання про витребування у
позивача доказів по справі.

13.08.2014 року за вх.№34901/14 відповідач
подав пояснення по справі.

13.08.2014 року Господарським судом
Львівської області було скеровано
повідомлення, згідно ст.90 ГПК України, в
Прокуратуру Львівської області
відносно проведення перевірки,
відповідно до ст. 97 КПК України, щодо
наявності у діях представників сторін
протиправних діянь та вжиття заходів,
що спрямовані на припинення порушення
законності та притягнення винних осіб
до відповідальності.

14.08.2014 року за вх.№35149/14 відповідач
подав обґрунтування позиції.

14.08.2014 року за вх.№35150/14 відповідач
подав клопотання про витребування
доказів.

21.08.2014 року за вх.№35949/14 відповідач
подав обґрунтування своєї позиції.

27.08.2014 року за вх.№36377/14 відповідач
подав обґрунтування своєї позиції.

Третя особа вимог ухвали суду про
відкладення від 13.08.2014 року, від 19.08.2014
року, від 22.08.2014 року не виконала, явку
повноважного представника в судове
засідання не забезпечила, хоча і була
своєчасно, належним чином, відповідно
до ст.64 ГПК України, повідомлена про
час, місце і дату розгляду справи, про
що свідчить Реєстр № 985 на відправлення
рекомендованої кореспонденції за
26.08.2014 року, а явка третьої особи була
визнана судом та визначена в ухвалах
суду обов'язковою.

22.08.2014 року за вх.№35977/14 третя особа
подала заяву по суті позову.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну
та резолютивну частини рішення
виготовлено, підписано та оголошено
28.08.2014 року.

Розглянувши матеріали і документи,
подані сторонами, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, сукупно
оцінивши докази, які мають значення для
справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 01 серпня
2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Уніпласт" (надалі -
ТОВ "Уніпласт", позивач) і Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - ФОП
ОСОБА_1, відповідач) було укладено
договір поставки №140955 (надалі
-Договір).

Позивач зазначає, що, згідно пункту 1.1
Договору, ТОВ "Уніпласт" зобов'язується
здійснити поставку продукції (надалі -
товар) і передати у власність ФОП
ОСОБА_1, а останній зобов'язується
своєчасно сплатити за товар на умовах,
зазначених в цьому Договорі.

Відповідно до п.1.2 Договору, ціна,
кількість, асортимент, термін
виготовлення й поставки товару
визначається сторонами при формуванні
заказу на кожну окрему партію товару і
обумовлюються у Специфікації/ях та/або
в рахунках на оплату, а також в
товаросупроводжуючих документах
(накладних), складених на основі
замовлень покупця.

Позивач наголошує, що, відповідно до
пункту 2.1 Договору, продавець
зобов'язаний не пізніше одного
календарного дня з дня узгодження
замовлення на партію товару виставити
покупцю рахунок-фактуру на оплату за
товар, а покупець, згідно пункту 2.2
Договору, зобов'язаний провести
розрахунки з продавцем у розмірах
згідно рахунку-фактури та у термін,
обумовлений у Специфікації.

Позивач звертає увагу на те, що у період
з 22 до 23 серпня 2013 року сторони Договору
узгодили замовлення на партію товару,
що підтверджується заявкою
відповідача від 22.08.2013 р. №б/н (вхідний
№ 6 від 22.08.2013 р.), листом відповідача від
22.08.2013 р. №б/н (вхідний №7 від 22.08.2013 р.) та
сформованим позивачем замовленням на
відвантаження продукції № 929 від 23.08.2013
р. (зазначені документи додаються до
матеріалів справи).

В подальшому, за твердженням позивача,
згідно з узгодженим замовленням,
позивач виставив відповідачу рахунок
№ 789 від 27.08.2013 р. на суму 152508,13 грн., в
тому числі 25418,02 грн. - ПДВ, на оплату за
товар та сторонами 09.09.2013 р. підписано
Специфікацію №1, як додаток до
Договору. Згідно додаткових відомостей
Специфікації №1, поставка узгодженої
партії товару здійснюється на умовах
ЕХW склад місто Кривий Ріг (пункт 3),
оплата здійснюється в декілька етапів:
35% платежу - відстрочка 10 календарних
днів, 30% платежу - відстрочка на 20
календарних днів, остаточний
розрахунок (35%) - не пізніше 30 днів з
моменту відвантаження товару.

За твердженням позивача, 17 вересня 2013
року ТОВ «Уніпласт» здійснило поставку
узгодженої партії товару на умовах ЕХW
склад місто Кривий Ріг на адресу ФОП
ОСОБА_1 автомобільним транспортом
відповідача (водій-експедитор ОСОБА_5.),
що підтверджується видатковою
накладною № 844 від 17.09.2013 р., зведеною
накладною № 601 від 17.09.2013 р.,
матеріальним пропуском № 315 від 17.09.2013
р., товарно-транспортною накладною № 457
від 17.09.2013 р.

Таким чином, на думку позивача, він
виконав свої зобов'язання за Договором,
а відповідач, в порушення пункту 2.2
Договору, пункту 4 додатку 1 до Договору,
на дату подачі цього позову не виконав
грошові зобов'язання за договором та не
розрахувався за отриманий товар,
згідно рахунку № 789 від 27.08.2013 р. у сумі
152508,12 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Позивач зазначає, що у період з 20 до 30
вересня 2013 року відповідач
неодноразово направляв на адресу
позивача листи, якими інформував, що
нібито виявлено недостачу товару,
потім, що нібито окремі позиції товару
не відповідають якості (листи № б/н від
20.09.2013 р. (вх. № 10 від 20.09.2013 р.), № 34 від
20.09.2013 р. (вх. №11 від 20.09.2013 р.), акт про
отримання товару від 19.09.2013 р., листи №
б/н від 24.09.2013 р. (вх. № 12 від 24.09.2013 р.), №
30/09 від 30.09.2013 г. (вх. № 15 від 30.09.2013 р.)
додаються) і, хоча приймання товару по
кількості та якості було здійснено
відповідачем з порушенням пункту 4.0
Договору, позивач погодився із
пропозицією ФОП ОСОБА_1 зменшити ціну
на окремі позиції товару, які, на думку
відповідача, були неякісними (лист № 76/1
від 26.09.2013 р., службова записка від 30.09.2013
р., рахунок № 789 від 27.08.2013 р. із зміненою
ціною позицій 2, 3 товару на загальну
суму 149714,89 грн. (додаються).

Таким чином, за твердженням позивача,
сума основного боргу ФОП ОСОБА_1 перед
ТОВ «Уніпласт» за отриманий товар
після переоцінки складає 149714, 89 грн.

Позивач зазначає, що в пункті 4.2.
Договору сторони домовились, що за
необгрунтовану відмову від розрахунку
за товар або за прострочення
розрахунку покупець зобов'язаний, на
вимогу продавця, повернути товар на
склад продавця, за свій рахунок, та
виплатити останньому штраф у розмірі 10%
від несплаченої суми , а також пеню у
розмірі 0,1% від несплаченої суми за
кожен день прострочення платежу.

Враховуючи зазначені положення
Договору, позивач здійснив розрахунок
суми штрафу та пені від несплаченої
суми, який наведений в розрахунку
заборгованості за Договором поставки,
з якого вбачається, що відповідач,
додатково до суми основного боргу,
зобов'язаний сплатити 14971,49 грн. - штрафу
та 35481,27 грн. - пені за 237 днів
прострочення платежу (18.10.2013 р. - 11.06.2014
р.).

Крім того, враховуючи положення ст.625
Цивільного кодексу України, позивач
здійснив розрахунок інфляційних та
трьох процентів річних за період з
18.10.2013 р. до 11.06.2013 р. прострочення
виконання грошового зобов'язання за
поставлений товар, який наведений в
доданому розрахунку, згідно якого сума
інфляційних втрат складає 17489,15 грн. та
сума трьох процентів річних складає
2916,36 грн.

Разом, на думку позивача, сума боргу за
договором поставки простроченого ФОП
ОСОБА_1 грошового зобов'язання складає
220573,16 грн.

Позивач звертає увагу на те, що ТОВ
"Уніпласт", враховуючи положення ст.ст.
12-14 Цивільного кодексу України, всіляко
заохочувало відповідача виконати свої
грошові зобов'язання за договором, при
цьому своїми правами не зловживало, а
до обов'язків відповідача відносилось
терпимо та з розумінням. Зазначене
полягає в тому, що ТОВ "Уніпласт" з усіма
зауваженнями та пропозиціями ФОП
ОСОБА_1 погоджувалось і для
врегулювання питань по зауваженнях
відповідача щодо якості і нестачі
товару за повідомленнями відповідача
направляло до нього своїх
спеціалістів, що підтверджується
відповідними письмовими доказами про
відрядження їх до ФОП ОСОБА_1 (зазначені
письмові докази додаються).

За твердженням позивача, зі звітів
спеціалістів ТОВ "Уніпласт" про
відрядження до відповідача вбачається,
що при огляді на місці, фактів
наявності неякісного товару з вини
позивача не виявлено і весь
поставлений відповідачу товар на
момент перевірки на складі був
відсутній.

За викладених обставин, позивач
переконаний, що відповідач не може бути
звільнений від відповідальності в
частині сплати суми штрафу і пені за
заявленими вимогами позивача.

Позивач зазначає, що відповідач у
своєму відзиві та обґрунтуванні
позиції відповідача щодо заявленого
позивачем позову доводить, що
матеріальні цінності, які визначені в
специфікації №1, яка являється
додатком №1 до договору поставки №140955
від 01.08.2013 р., він не отримував, а також
не надавав перевізнику - Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 (далі - ФОП
ОСОБА_2.), яка зазначена в
товарно-транспортній накладній № 457
від 17.09.2013 р. (копія якої є додатком 13 до
позовної заяви) повноважень отримувати
передбачений Договором поставки товар
від ТОВ "Уніпласт" для доставки його ФОП
ОСОБА_1 Крім того, доводить, що всі
докази, які додані до позовної заяви
щодо обміну листами між позивачем в
електронному вигляді являються
неналежними доказами, оскільки зі
своєї сторони ФОП ОСОБА_1 ніяких листів
на електронну адресу позивача не
направляв і, відповідно, не отримував у
відповідь на них листи ТОВ "Уніпласт", а
також не складав, не підписував і.
відповідно, не направляв на електронну
адресу ТОВ "Уніпласт" акт від 19.09.2013 р.
про недостачу отриманого від ТОВ
"Уніпласт" товару, зазначеного в
додатку до позовної заяви під №16.

Позивач наголошує, що ФОП ОСОБА_1
замовив ТОВ "Уніпласт" партію товару, що
підтверджується заявкою б/н від 22.08.2013
р. та властивостями, згідно цього
електронного листа. Саме у зазначеній
заявці ФОП ОСОБА_1 вперше запропонував
ТОВ "Уніпласт" здійснювати листування
засобами електронного зв'язку та
просив позивача направляти на
зазначену електронну адресу
специфікацію на товар та рахунок на
оплату.

Позивач зазначає, що, враховуючи
положення пункту 7.8 Договору, що
факсимільна копія договору має
однакову юридичну силу з оригіналом,
позивач прийняв пропозицію
відповідача і направив на електронну
адресу відповідача рахунок № 789 від
27.08.2013 р. та специфікацію № 1 від 09.09.2013 р.
до Договору.

Позивач звертає увагу на те, що ФОП
ОСОБА_1 прийняв узгоджену специфікацію
від ТОВ "Уніпласт" засобами
електронного зв'язку, підписав її та
скріпив свій підпис печаткою і
направив її, знову ж таки засобами
електронного зв'язку, на адресу ТОВ
"Уніпласт", що підтверджується як самою
специфікацією № 1 від 09.09.2013 р., так і
відомостями про властивості, згідно
електронного листа від 09.09.2013 р. Тобто,
із 09 вересня 2013 року договірні сторони
своїми діями підтвердили, що обмін
листами та документами вони вчиняють в
межах цього Договору через засоби
електронного зв'язку.

Таким чином, на думку позивача,
враховуючи положення ст. 205, ч.1 ст. 207
Цивільного кодексу України, у позивача
не виникало жодних сумнівів щодо
дійсності листів та документів, які
надходили з електронної адреси ФОП
ОСОБА_1 на електронну адресу ТОВ
"Уніпласт".

На думку позивача, доказом того, що
відповідач отримав продукцію,
передбачену Договором за видатковою
накладною № 844 від 17 вересня 2013 року на
загальну суму 152508,13 грн., в тому числі
ПДВ - 25418,02 грн., являється акт від 19.09.2013
р., який направлений ФОП ОСОБА_1 20
вересня 2013 року засобами електронного
зв'язку на адресу ТОВ "Уніпласт".

За твердженням позивача, доводи
відповідача, що він зазначений акт не
складав і не підписував і, відповідно,
не направляв ТОВ "Уніпласт", за
переконанням позивача, являються
неправдивими, оскільки в судовому
засіданні 13 серпня 2013 року ФОП ОСОБА_6
власноручно, в присутності головуючого
судді написав письмові пояснення. При
цьому, коли порівняти почерк, яким
написано зазначений вище акт від 19.09.2013
року, то візуально видно, що ці два
документи писала одна і та ж фізична
особа.

Позивач звертає увагу на те, що у своєму
обґрунтуванні позиції відповідача від
11.08.2014 р. представник відповідача
зазначає, що нібито представник
позивача у судовому засіданні
стверджувала, що акт від 19.09.2013 р. було
складено в одному примірнику. Однак,
зазначене представник позивача в
судовому засіданні не стверджувала,
оскільки позивач цей акт не підписував,
а тому, не може знати в скількох
примірниках ФОП ОСОБА_1 його
виготовляв.

Також, на думку позивача,
спростовуються доводи представника
відповідача про те, що позивач не надав
доказів про направлення йому цього
акту. Так, до позовної заяви додано
відомості про властивості
електронного листа, який направлено
ФОП ОСОБА_1 20 вересня 2013 року на
електронну адресу позивача, з яких
вбачається, що акт від 19.09.2014 р.
направлено з електронної адреси ФОП
ОСОБА_1, з якої здійснювались
направлення і специфікації №1 до
договору, і додаткової угоди від 01.08.2013
р., дійсність яких підтверджується ФОП
ОСОБА_1

Відповідно до ст.207 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялись сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

Відповідно до п.7.8 Договору поставки
№140955 від 01.08.2013 р., сторони домовились,
що факсимільна копія договору має
однакову юридичну силу з оригіналом.

Водночас, до позовної заяви позивач
надає листування між відповідачем та
позивачем засобами електронного
зв'язку, які, на його думку, фактично
доводять дійсну волю сторін
листуватись між собою та обмінюватись
документами на виконання договору
поставки засобами електронного
зв'язку.

Таким чином, за твердженням позивача,
ТОВ «Уніпласт», отримавши засобами
електронного зв'язку пропозицію від
ФОП ОСОБА_1 (заявка № б/н від 22.08.2013 р.)
направляти документи та листуватись
засобами електронного зв'язку,
витлумачило це як справжню волю ФОП
ОСОБА_1 обмінюватись листами між собою
не засобами факсимільного зв'язку, а
засобами електронного зв'язку.

На думку позивача, доводи відповідача,
що нібито він не мав такої електронної
адреси, як: ІНФОРМАЦІЯ_1, спростовуються
письмовими доказами, які додані до
позовної заяви.

Позивач вважає доцільним звернути
увагу, що з письмових доказів, доданих
до позовної заяви, відповідач визнає
додаток №1 до договору (специфікацію
№1) від 09.09.2013 р. Як вбачається із
зазначеного додатку №1 та властивостей
електронного листа від 09.09.2013 р.
"Готовность к отгрузке", специфікацію
№1 відповідач направив позивачу
засобами електронного зв'язку, що
додатково доводить його волю на обмін
документами засобами електронного
зв'язку.

Крім того, за твердженням позивача,
додаткова угода до договору поставки
про встановлення дати закінчення
договору, яка додана відповідачем до
відзиву на позов, також позивачем
надсилалась ФОП ОСОБА_1 на його
електронну пошту, що підтверджується
тим, що у відповідача немає примірника
додаткової угоди з мокрими підписом та
печаткою зі сторони ТОВ "Уніпласт", а
тільки роздруківка зі скриньки своєї
електронної пошти.

Таким чином, за переконанням позивача,
відповідач у своїх письмових
поясненнях дає недостовірні свідчення,
що нібито він не мав такої адреси
електронної пошти, на яку та (або) з якої
здійснювалось листування між
договірними сторонами.

Доводи відповідача у судовому
засіданні 19.08.2014 р. про те, що підписаний
додаток №1 до Договору він нібито
направляв засобами поштового зв'язку,
на думку позивача, виглядають
сумнівними, оскільки позивач жодної
кореспонденції від ФОП ОСОБА_1 засобами
поштового зв'язку не отримував, в т.ч.
додаток №1 до Договору.

Також, позивач зазначає, що виглядають
сумнівними доводи відповідача, що
нібито він не підписував і не направляв
ТОВ "Уніпласт" акт від 19.09.2013 р. (додаток
№16 до позовної заяви) про недостачу 10
рулонів сітки, оскільки візуально
видно, що підпис і прізвище та ініціали
належать ОСОБА_1

Позивач наголошує, що представник
третьої особи ОСОБА_5, який доставив
вантаж до м. Львова у розпорядження ФОП
ОСОБА_1, який також підписував цей акт
про недостачу, підтвердив свій підпис
на акті та факт його складання.

Також, позивач зазначає, що представник
відповідача наголошує, що позивач не
надав доказів, якими б
підтверджувались відрядження
працівників ТОВ "Уніпласт" до ФОП
ОСОБА_1 Однак, зазначене спростовується
наказом позивача № 88 від 21.11.2013 р. про
відрядження інженера-технолога ОСОБА_7
до ФОП ОСОБА_1 у місто Львів з 24.11.2013 р. до
28.11.2013 р. з метою перевірки якості
продукції, а також наказом позивача №
5/1 від 11.03.2014 р. про відрядження
менеджера відділу збуту ОСОБА_8 до ФОП
ОСОБА_1 у місто Львів з 11.03.2014 р. до 15.03.2014
р. з метою повернення дебіторської
заборгованості.

Відповідно до пункту 1 розділу II
Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України №59 від 13.08.1998 р. із
послідуючими змінами, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 31.03.1998 р.
за №218/2656 (далі - Інструкція № 59),
направлення працівника підприємства у
відрядження здійснюється керівником
цього підприємства або його
заступником і оформляється наказом
(розпорядженням) із зазначенням: пункту
призначення, найменування
підприємства, куди відряджений
працівник, строку і мети відрядження.

Одже, на думку позивача, він надав
належні докази про відрядження до ФОП
ОСОБА_1 працівників ТОВ "Уніпласт", а
доводи відповідача, що нібито належним
доказом про відрядження працівників
позивача до ФОП ОСОБА_1 являється
посвідчення про відрядження, не
ґрунтуються на положеннях Інструкції
№59.

Щодо заявленого клопотання
відповідача від 11.08.2014 р. про
витребування у позивача документів,
перелік яких зазначений у цьому
клопотанні, позивач заявляє, що всі
наявні у позивача документи у
правовідносинах із ФОП ОСОБА_1 додані
до позовної заяви і ці документи, за
переконанням позивача, доводять, що
відповідач отримав матеріальні
цінності від позивача через
перевізника ФОП ОСОБА_2 автомобільним
транспортом, однак, в порушення
Договору поставки, їх не оплатив і
тепер через зловживання довірою
постачальника надає завідомо
неправдиві показання у господарському
суді, що нібито відповідач матеріальні
цінності від позивача не отримував.

Відповідно до ч.1 ст.213 ЦК України зміст
правочину може бути витлумачений
стороною (сторонами).

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦК України, якщо
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин, їхній зміст встановлюється
порівнянням відповідної частини
правочину зі змістом інших його частин,
усім його змістом, намірам сторін.

Відповідно до ч.4 ст.213 ЦК України, якщо
за правилами, встановленими частиною
третьою цієї статті, немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин, до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін та інші обставини, що мають
істотне значення.

Відповідно до ст.8 ЦК України, при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватись від дій, які
могли б порушити права інших осіб
(частина 1), також, не допускаються дії
особи, що вчиняються з наміром завдати
шкоди іншій особі, а також зловживання
правом в інших формах.

Позивач зазначає, що ФОП ОСОБА_1,
зловживаючи довірою ТОВ "Уніпласт", в
господарському суді дає неправдиві
свідчення, а отримані матеріальні
цінності використав для неправомірної
вигоди, отриманої у незаконний спосіб,
однак, встановлення зазначених
обставин належить до завдань слідчих
органів через проведення відповідних
слідчих дій.

У відзиві на позовну заяву відповідач
зазначає, що 01.08.2013 р. відповідач уклав
із позивачем Договір поставки №140955.
Згідно п.3.1. Договору, розрахунки
здійснюються Покупцем на підставі
належним чином виставлених
рахунків-фактур від Постачальника.
Проте на час розгляду справи
відповідач не отримав таких
рахунків-фактур. Позивач не надає
належних доказів виставлення рахунків
відповідачу. Отже, і підстав
здійснювати розрахунки у відповідача
не було.

Відповідач наголошує, що сторони в
усному порядку узгоджували
специфікацію, дійшовши двосторонньої
згоди щодо специфікації, 09.09.2013 р.
підписали Додаток №1 до договору.

Відповідач звертає увагу на те, що
докази, на які посилається позивач, в
основному є копіями електронних
листів, але сторони не домовлялись, що
документообіг між ними
здійснюватиметься в електронному
вигляді.

Відповідач зазначає, що між позивачем і
відповідачем домовленості про ведення
ділової переписки електронною поштою
не було, а посилання позивача, що нібито
така домовленість досягнута в договорі
поставки (позивач посилаються на п. 7.8.
Договору) є неправдивою, оскільки норма
договору на яку посилається позивач
тільки вказує, що факсимільна копія
договору має однакове юридичну силу з
оригіналом.

Відповідач зазначає, що не домовлявся
із позивачем, про те, що переговори між
ними вестимуться через електронну
пошту. Додаток №5 до позовної заяви,
яким відповідач нібито просить вести з
ним електронне листування, не може
братись судом до уваги, оскільки цей
електронний лист не направлявся
відповідачем, про що свідчить
відсутність на ньому електронного
підпису відповідача. Тобто додаток № 5,
як і додатки № 5 - 8, 10 - 39 є неналежним
доказом, оскільки не відповідають
Закону України „Про електронні
документи та електронний
документообіг" від 22.05.2003 р. № 815-4
(надалі - ЗУ № 815-4), суперечать одні
одним та самій позовній заяві, а також
їхній зміст не відповідає дійсним
письмовим та усним домовленостям між
сторонами. Зокрема, ст. 5 ЗУ № 815-4 вказує,
що електронний документ - документ,
інформація в якому зафіксована у
вигляді електронних даних, включаючи
обов'язкові реквізити документа, а ст. 6
ЗУ № 815-4 передбачає, що електронний
підпис є обов'язковим реквізитом
електронного документа, який
використовується для ідентифікації
автора та/або особи, що його
підписувала, в разі підписання
електронного документа іншими
суб'єктами електронного
документообігу. Накладенням
електронного підпису завершується
створення електронного документа.
Натомість документи, зазначені як
додатки №№ 5, 6, 14, 15, 17, 19, 20, 24, 32 до
позовної заяви будь-яким способом не
підписувались відповідачем, а зміст
цих повідомлень не відповідає позиції,
яку відстоював відповідач у
переговорах із позивачем. Ст. 11 ЗУ № 815-4
передбачає, що електронний документ
вважається одержаним адресатом з часу
надходження авторові повідомлення в
електронній формі від адресата про
одержання цього електронного
документа від автора, якщо інше не
передбачено законодавством або
попередньою домовленістю між
суб'єктами електронного
документообігу. У разі ненадходження
до автора підтвердження про факт
одержання цього електронного
документа вважається, що електронний
документ не одержано адресатом.
Відповідач не підтверджував отримання
жодних електронних листів від позивача
(і позивач не надає жодних доказів
наявності будь-яких підтверджуючих
листів від відповідача про отримання
відповідачем електронних листів від
позивача). Таким чином, документи,
зазначені як додатки №№ 7, 8, 18, 20, 21, 22, 23,
33 до позову, не відповідають ст. 11 ЗУ №
815-4, та не можуть бути належними
доказами. Також відповідач наголошує,
що не отримував та не підписував
документів, зазначених як додатки №№
10, 11, 12, 13, 16 до позовної заяви (позивач не
надав жодних підтверджень отримання чи
підписання цих документів
відповідачем).

Відповідач звертає увагу на те, що на
видатковій накладній № 844 від 17.09.2013 р.,
яка зазначена як додаток №10 до
позовної заяви, підпис особи, яка
зазначена як отримувач явно
відрізняється від підпису ФОП ОСОБА_1,
на документі відсутня печатка
відповідача, дані які б свідчили, що цю
видаткову накладну підписала особа за
довіреністю від відповідача відсутні.
Аналогічна ситуація з документами,
зазначеними як додатки № 11, № 13 та № 16
до позовної заяви. Матеріальний
пропуск № 315 від 17.09.2013 р., зазначений як
додаток № 12 до позовної заяви, не
підтверджує, що його, в дійсності,
отримував відповідач.

Згідно п. 3 додаткових відомостей
специфікацій (додатку № 1 до договору),
підписаних 09.09.2013 р., поставка
здійснюється на умовах ЕХW, тобто
відповідач як покупець повинен був
прийняти товар на складі
постачальника, натомість позивач додає
до позовної заяви додаток № 13
(транспортна накладна № 457 від 17.09.2013 р.),
з якого видно, що товар приймає Фізична
особа - підприємець ОСОБА_9 без належних
на це підстав. Відповідач не укладав із
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9
жодних договорів на перевезення та не
видав їй жодних довіреностей для
отримання нею цінностей, зазначених у
транспортній накладній № 457 від 17.09.2013
р. Згідно п.4. додаткових відомостей
специфікації (додатку №1 до Договору),
підписаних 09.09.2013 р., оплата мала
здійснюватися частинами на протязі
часу, який повинен відраховуватись від
моменту відвантаження товару. Проте,
відвантаження так і не відбулось, про
що свідчить відсутність акту
відвантаження, накладних чи інших
супровідних документів, за якими
отримувачем в дійсності був би ФОП
ОСОБА_1, а отже, і підстав здійснювати
оплату за договором у відповідача не
було.

В додатку № 7 до позовної заяви
(замовлення на відвантаження № 929 від
23.08.2013 р.) вказано терміном доставки
06.09.2013 р., тоді як специфікація до
договору (додаток № 1) підписана тільки
09.09.2013 р., що є підтвердженням
невідповідності цього додатку дійсним
домовленостям сторін.

Відповідач зазначає, що Додатки № 8 та
№ 21 до позовної заяви, які нібито є
виставленими рахунками, мають
однаковий номер та дату виходу, проте
позивач стверджує, що додаток № 21 є
новою редакцією рахунку. Проте із
листів, які надає позивач, і які, як він
стверджує, є перепискою між позивачем і
відповідачем, випливає, що зміна ціни
відбулась на підставі зауважень
відповідача стосовно якості товару.
Такі твердження є суперечливими,
оскільки позивач вказує, що
незадовільна якість товару нібито
виявлена 19.09.2013 р. (додаток № 16 до
позовної заяви), тоді як, згідно додатку
№ 21 до позовної заяви, ціна змінена ще
27.08.2013р., тобто, в той же день, коли ціна
тільки була встановлена.

Відповідач звертає увагу на те, що
Додаток № 39 до позовної заяви (звіт
ОСОБА_8 про відрядження) суперечить
навіть самій позовній заяві оскільки,
виходячи з його тексту, виходить, що
відповідач сплатив певну суму позивачу
і заборгованість перед ТОВ „Уніпласт"
станом на 17.03.2014 р. становить тільки 50
000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень, хоча
насправді відповідач не здійснював
жодних розрахунків з позивачем,
оскільки в нього не було на це підстав.

Відповідач зазначає, що, згідно
Додаткової угоди до Договору,
підписаної 01.08.2013 р., строк Договору
починає свій перебіг у момент,
визначений п.6.1. Договору (з моменту
його підписання - 01.08.2013 р.), і
закінчується 31.12.2013 р.

Відповідно до п.4 ст. 690 Цивільного
кодексу України, якщо покупець без
достатніх підстав зволікає з
прийняттям товару або відмовився його
приймати, продавець має право вимагати
від нього прийняти та оплатити товар
або має право відмовитися від договору
купівлі-продажу.

Відповідно до п.4 ст. 692 Цивільного
кодексу України, якщо покупець
відмовився прийняти товар, продавець
має право за своїм вибором вимагати
оплати товару або відмовитися від
договору купівлі-продажу.

Відповідач зазначає, що виходячи зі
змісту вищенаведених норм закону та
враховуючи відсутність вимог прийняти
товар та оплатити його від позивача до
відповідача до закінчення строку дії
Договору, слід вважати, що позивач
відмовився від договору
купівлі-продажу (поставки). А, отже, і
розрахунок заборгованості є
безпідставним. Відповідно, в акті
звірки взаєморозрахунків за договором
дебет та кредит дорівнюватимуть нулю.
Докази, на які посилається позивач, є
неналежними та не визнаються
відповідачем.

Відповідач наголошує, що зі всіх
документів, які надає позивач, він в
дійсності підписував тільки Договір,
додаток №1 до Договору (специфікації)
та Додаткову угоду від 01.08.2013 р.

Відповідач наголошує, що не отримував
товару визначеного в специфікації до
договору, про що свідчить відсутність
будь-яких підтверджуючих документів.
Додатки №№ 10 - 13 до позовної заяви, які
на думку позивача доводять факт
отримання відповідачем товару, не
мають юридичного значення, оскільки на
них відсутні печатка та підпис
відповідача. Представник позивача в
судовому засіданні стверджував, що ці
документи підписувались
водієм-експедитором на підставі
довіреності, проте такі твердження є
абсурдними, оскільки подібної
довіреності не існує; в додатках № 10
(видаткова накладна № 844), № 11 (зведена
накладна № 601) та № 13
(товарно-транспортна накладна № 457)
місце для вказівки номеру та дати
довіреності не заповнене; серед
документів, доданих позивачем до
позовної заяви, довіреність, про яку
говорить позивач, відсутня. Також, у
товарно-транспортній накладній № 457
(додаток №13) на місці заповнення
„вантаж одержав" підпис та печатка
відповідача відсутні. У графі № 8 (з
вантажем слідують документи) таблиці
цього ж додатку є посилання на певний
документ № 184 від 17.04.2014 р., це посилання
є підтвердженням недійсності
товарно-транспортної накладної № 457,
адже її вихідна дата 17.09.2013р.

На думку відповідача, додаток №16 (акт
про отримання товару) до позовної заяви
не може бути належним доказом, оскільки
він містить посилання на видаткову
накладну № 844 від 17.09.2013 р. (додаток №10),
відсутність юридичного значення якої
обґрунтовано у попередньому абзаці. В
цьому додатку є також посилання на
накладну № 88 від 17.09.2013 р., якої в
реальності теж не існує (спростування
останньої утрудняється у зв'язку із
ненаданням її як додатку до позовної
заяви зі сторони позивача). Також
підписи під додатком №16, які згідно
тверджень позивача є підписами ФОП
ОСОБА_1 та Директора ТзОВ „Лантсервіс",
чомусь не скріплені печатками, тобто
даний акт не можна вважати повноцінним
документом, у зв'язку із відсутністю
необхідних реквізитів документа.
Відповідач заперечує даний акт та
стверджує, що не підписував його. На
клопотання відповідача надати
оригінал акта про отримання товару
позивач у судовому засіданні відповів,
що у їхньої сторони відсутній оригінал
даного акта тому, що він був складений в
одному примірнику, який залишився у
відповідача. Таке твердження є
неправдивим та суперечить нормам
ділового обороту, (за якими обов'язково
мало бути два оригінальні примірники
по одному для кожної сторони), також
позивач не надає належних доказів
відправлення цього акта йому зі
сторони відповідача.

Відповідач зазначає, що додатки №№ 25 -
28, 34 - 38 до позовної заяви не мають
значення для вирішення справи, вони
доводять виключно те, що певні
працівники від ТОВ „Уніпласт"
приїжджали до міста Львова. Позивач не
наводить як докази посвідчення про
відрядження, яке б в дійсності могло
підтвердити прибуття до ФОП ОСОБА_1
відряджених осіб та мету такого
прибуття.

Відповідач зазначає, що не підписав акт
звірки взаєморозрахунків за договором
поставки №140955, представлений
позивачем, у зв'язку із посиланням у
цьому акті на документи, які містять
неправдиві дані та не мають юридичного
значення. Натомість для проведення
звірки взаєморозрахунків (в дійсності
жодних розрахунків між сторонами не
здійснювалось) відповідач надіслав
позивачу Акт звірки взаєморозрахунків
в двох примірниках, один із яких просив
повернути.

Відповідач звертає увагу на те, що
13.08.2014 р. позивач подав до суду заяву
(клопотання) про залучення до участі у
справі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору. У
цьому клопотанні позивач спотворює
твердження відповідача, а саме: позивач
в цьому клопотанні вказує, що
відповідач доводив отримання Фізичною
особою підприємцем ОСОБА_2 для ФОП
ОСОБА_1 продукції ТОВ „Уніпласт", та
недоставляння цієї продукції
відповідачу. Проте, в дійсності,
відповідач не доводив, що ФОП ОСОБА_2
приймала продукцію від ТОВ „Уніпласт".
У відзиві на позов відповідач тільки
вказує, що подібне випливає із
товарно-транспортної накладної № 457
від 17.09.2013 р. Проте, відповідач доводить,
що згадана товарно-транспортна
накладна не має юридичного значення.
Тобто, відповідач переконаний, що
відвантаження, за яким отримувачем був
чи мав бути ФОП ОСОБА_1, не було взагалі.
Прийняття ФОП ОСОБА_2 продукції ТОВ
„Уніпласт" відповідач не доводив.

Відповідач зазначає, що позивач
стверджував, що підпис на
товарно-транспортній накладній
належить водію ФОП ОСОБА_2. Проте
позивач не долучив до матеріалів
справи доказів, які могли би
підтвердити, що між ФОП ОСОБА_2 та ФОН
ОСОБА_1 був договір на перевезення та
довіреність у водія на отримання
цінностей. Згідно ч. 2 ст. 909 Цивільного
кодексу України, для договору
перевезення письмова форма є
обов'язковою. Згідно п. 13 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№ 99 від 16.05.1996 р. (надалі - Інструкція),
довіреність, незалежно від строку її
дії, залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей. Після
закінчення відпуску цінностей служби,
що здійснювали їх відпуск, здають
довіреність разом з документами на
відпуск останньої партії цінностей
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення бухгалтерського
обліку. Згідно п. 15 Інструкції,
відповідальність за дотримання
постачальником встановленого порядку
відпуску за довіреністю цінностей
покладається на посадових осіб
підприємства-постачальника. Виходячи
із цих положень очевидно, що у позивача
мали би бути наявними документи
(довіреність), на підставі яких він
видавав продукцію. А тому, зважаючи, що
позивач не надає таких документів, є
очевидним, що такі документи позивачу
ніким не надавались і підстав для
відвантаження не було. Також, за таких
умов залучення третьої особи є
недоцільним, оскільки позивач в
будь-якому випадку має надати докази
представлення отримувачем товару
довіреності на отримання матеріальних
цінностей.

Відповідач звертає увагу на те, що,
виходячи із додатків до позовної заяви,
які, за твердженням позивача, є
листуванням між позивачем та
відповідачем, сторони домовились про
поставку 1220 рулонів різної продукції.
Проте, згідно підписаної сторонами
специфікації, кількість рулонів різної
продукції становить 920. Це ще одне
підтвердження того, що надане
позивачем електронне листування, в
дійсності, не здійснювалось сторонами
та не відповідає дійсним домовленостям
сторін.

У додаткових поясненнях відповідач
зазначає, що докази, на які посилається
позивач, в основному є копіями
електронних листів, але сторони не
домовлялись, що документообіг між ними
здійснюватиметься в електронному
вигляді. Підтвердженням відсутності
домовленості між сторонами про ведення
переговорів шляхом електронного
листування є відсутність зазначення
електронних адрес сторін як їхніх
реквізитів в договорі.

Відповідач зазначає, що позивач,
посилаючись на Інструкцію про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України № 59 від
13.08.2013 р., стверджує, що надані ним
додатки №№ 25 - 28, 34 - 38 є належними
доказами. Проте із цих доказів можна
стверджувати виключно те, що
працівники ТОВ „Уніпласт" приїжджали
до міста Львова. Реальних підтверджень,
що ці працівники в дійсності
навідувались безпосередньо до ФОП
ОСОБА_1, немає.

Відповідач звертає увагу на те, що
позивач не зміг пояснити суперечностей
доказів, які він надає. Зокрема, позивач
заявив, що не може відповісти, чому в
одному із листів, які нібито відправляв
відповідач, вказується, що на рахунок
позивача за договором перечислено 13600
грн., і у подальшому в представленому
позивачем листуванні таке
перечислення не заперечується.

Відповідач зазначає, що представник
третьої особи у судовому засіданні
19.08.2014 р. ствердив, що чітко пам'ятає, що
товар вигрузив отримувачу в понеділок
і приймала товар певна жінка, яка
нібито є працівницею відповідача, а
самого відповідача при розгрузці не
було. Такі твердження спростовують акт
отримання товару (додаток № 16 до
позовної), в якому зазначається, що при
отриманні товару і складенні акту був
присутній безпосередньо відповідач.
Також, в цьому акті зазначено, що він
виданий 19.09.2013 року. Вказана дата
припадає на четвер, у вересні 2013 р.
понеділок міг датуватись тільки 2, 9, 16, 23
або 30 числом. Відсутність юридичного
значення цього акта, у зв'язку із
відсутністю на ньому усіх необхідних
реквізитів документа, доводиться у
попередніх обґрунтуваннях позиції
відповідача та відзиві на позов.

На думку відповідача, основним та
беззаперечним доказом того, що
відвантаження товару ТОВ „Уніпласт"
для ФОП ОСОБА_1 не відбулось, є
відсутність будь-яких уповноважуючих
третю особу документів (довіреності)
для отримання матеріальних цінностей,
необхідність яких чітко передбачена
законодавством, на яке посилається
відповідач в обґрунтуванні свої позиці
від 21.08.2014 р. Також, у своїх поясненнях
третя особа вказала, що відповідач не
доручав їй приймати будь-який товар та
не направляв її до позивача.

Відповідач звертає увагу на те, що
позивач, всупереч своїх тверджень про
заборгованість зі сторони ФОП ОСОБА_1,
не проводив фінансової звірки із
відповідачем. Перший акт звірки був
надісланий тільки після порушення
провадження у справі на вимогу суду.

Відповідач зазначає, що позивач
посилається на ч.1 та ч.3 ст. 213
Цивільного Кодексу України у своєму
поясненні у справі, поданому 22.08.2014 р.
Норми закону, на які посилається
позивач вказують, що зміст правочину
може бути витлумачено стороною
(сторонами). При тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. Якщо буквальне значення слів
і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

На думку відповідача, посилаючись на
наведені норми закону позивач
самостійно спростовує своє твердження
про домовленість сторін про ведення
між ними ділових переговорів шляхом
електронного листування, оскільки в
пункті 7.8. Договору (на який посилається
позивач) чітко зазначено: „Факсимільна
копія договору має однакову юридичну
силу з оригіналом". Термін
„факсимільна копія" загальноприйнято
у господарських відносинах не включає
в себе термін „електронна копія". Також
буквальне значення терміну
„факсимільна копія" має однозначне
поняття та не викликає проблем для
тлумачення певних частин договору. А
серед зазначених реквізитів сторін
електронна пошта не вказана, що вкотре
свідчить, що в договорі, чи в усному
порядку, сторони не домовлялись про
ведення переговорів шляхом
електронного листування. Крім того,
пункт 7.8. Договору чітко вказує
виключно про копію самого договору, і
нічого не зазначається про подальші
господарські переговори.

Зважаючи на обставини, викладені у
відзиві на позов, обґрунтуваннях
позиції відповідача від 11.08.2014 р., від
14.08.2014 р. та від 21.08.2014 р. а також на вище
наведені обґрунтування, керуючись:
листом Міністерства фінансів України
„Про використання довіреностей
приватними підприємцями" від 31.10.2000
року № 053-29151; п. 13 та п. 15 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№ 99 від 16.05.1996р.; ст.ст. 5, 6, 7 та 11 Закону
України „Про електронні документи та
електронний документообіг"; ст.1 ст. 9
Закону України „Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні"; ч. 1 та ч.3 ст. 213, ст. 244, ст. 245, ч. 4
ст. 690, ч.4 ст.692 та ч. 2 ст. 909 Цивільного
кодексу України; ст. 265 Господарського
кодексу України, відповідач просить
суд відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

На момент розгляду справи третя особа
явку повноважного представника в
судове засідання не забезпечила,
відзив на позов не подала хоча і була
своєчасно, належним чином, відповідно
до ст.64 ГПК України, повідомлена про
час, місце і дату розгляду справи, про
що свідчить Реєстр № 985 на відправлення
рекомендованої кореспонденції за
26.08.2014 року, а явка третьої особи була
визнана судом та визначена в ухвалах
суду обов'язковою.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Господарським кодексом України, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона,
в тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, в тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України,
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530
Цивільного кодексу України
передбачено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного
кодексу України, правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі,
сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Стаття 174 Господарського кодексу
України передбачає, що господарські
зобов'язання можуть виникати з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.213 ЦК України зміст
правочину може бути витлумачений
стороною (сторонами).

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦК України, якщо
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин, їхній зміст встановлюється
порівнянням відповідної частини
правочину зі змістом інших його частин,
усім його змістом, намірам сторін.

Відповідно до ч.4 ст.213 ЦК України, якщо
за правилами, встановленими частиною
третьою цієї статті, немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин, до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін та інші обставини, що мають
істотне значення.

Ст. 11 Закону України „Про електронні
документи та електронний
документообіг" передбачає, що
електронний документ вважається
одержаним адресатом з часу надходження
авторові повідомлення в електронній
формі від адресата про одержання цього
електронного документа автора, якщо
інше не передбачено законодавством або
попередньою домовленістю між
суб'єктами електронного
документообігу. У разі ненадходження
до автора підтвердження про факт
одержання цього електронного
документа вважається, що електронний
документ не одержано адресатом.

Як встановлено в ході судового
розгляду справи, 01 серпня 2013 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Уніпласт" (надалі -
ТОВ "Уніпласт", позивач) і Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - ФОП
ОСОБА_1, відповідач) було укладено
договір поставки №140955 (надалі
-Договір).

Згідно пункту 1.1 Договору, ТОВ
"Уніпласт" зобов'язується здійснити
поставку продукції (надалі - товар) і
передати у власність ФОП ОСОБА_1, а
останній зобов'язується своєчасно
сплатити за товар на умовах, зазначених
в цьому Договорі.

Відповідно до пункту 2.1 Договору,
продавець зобов'язаний не пізніше
одного календарного дня з дня
узгодження замовлення на партію товару
виставити покупцю рахунок-фактуру на
оплату за товар, а покупець, згідно
пункту 2.2 Договору, зобов'язаний
провести розрахунки з продавцем у
розмірах згідно рахунку-фактури та у
термін, обумовлений у Специфікації.

Згідно п.2.2. Договору, покупець
зобов'язаний провести розрахунки з
Продавцем у розмірах згідно
рахунку-фактури та у термін,
обумовлений у Специфікації/ях.

Згідно п.3 Додатку 1 до Договору,
поставка даної партії здійснюється на
умовах EXW (склад м. Кривий Ріг).

Згідно п.4. Додатку 1 до Договору, оплата
здійснюється в декілька етапів: 35% -
відстрочка платежу - 10 календарних діб,
30% - відстрочка платежу - 20 календарних
діб, остаточний розрахунок (35%) - не
пізніше 30 діб з моменту відвантаження
товару.

За твердженням позивача, 17 вересня 2013
року ТОВ «Уніпласт» здійснило поставку
узгодженої партії товару на умовах ЕХW
склад місто Кривий Ріг на адресу ФОП
ОСОБА_1 автомобільним транспортом
відповідача (водій-експедитор ОСОБА_5.),
що підтверджується видатковою
накладною № 844 від 17.09.2013 р., зведеною
накладною № 601 від 17.09.2013 р.,
матеріальним пропуском № 315 від 17.09.2013
р., товарно-транспортною накладною № 457
від 17.09.2013 р.

Таким чином, на думку позивача, він
виконав свої зобов'язання за Договором,
а відповідач, в порушення пункту 2.2
Договору, пункту 4 додатку 1 до Договору,
на дату підготовки цього позову не
виконав грошові зобов'язання за
договором та не розрахувався за
отриманий товар, згідно рахунку № 789
від 27.08.2013 р. у сумі 152508,12 грн., в тому
числі ПДВ.

Позивач зазначає, що у період з 20 до 30
вересня 2013 року відповідач
неодноразово направляв на адресу
позивача листи, якими інформував, що
нібито виявлено недостачу товару, а
також, що нібито окремі позиції товару
не відповідають якості (листи №б/н від
20.09.2013 р. (вх. №10 від 20.09.2013 р.), №34 від
20.09.2013 р. (вх. №11 від 20.09.2013 р.), акт про
отримання товару від 19.09.2013 р., листи
№б/н від 24.09.2013 р. (вх. №12 від 24.09.2013 р.),
№30/09 від 30.09.2013 г. (вх. №15 від 30.09.2013 р.), що
направлялися засобами електронної
пошти (що додаються до позовної заяви)
і, хоча приймання товару по кількості
та якості було здійснено відповідачем
з порушенням пункту 4.0 Договору,
позивач погодився із пропозицією ФОП
ОСОБА_1 зменшити ціну на окремі позиції
товару, які, на думку відповідача, були
неякісними (лист №76/1 від 26.09.2013 р.,
службова записка від 30.09.2013 р., рахунок
№789 від 27.08.2013 р.) із зміненою ціною
позицій 2, 3 товару на загальну суму
149714,89 грн. (додаються до позовної заяви).

Таким чином, за твердженням позивача,
сума основного боргу ФОП ОСОБА_1 перед
ТОВ «Уніпласт» за отриманий товар
після переоцінки складає 149714, 89 грн.

В пункті 4.2. Договору сторони
домовились, що, за необгрунтовану
відмову від розрахунку за товар або за
прострочення розрахунку, покупець
зобов'язаний на вимогу продавця
повернути товар на склад продавця за
свій рахунок та виплатити останньому
штраф у розмірі 10% від несплаченої суми,
а також пеню у розмірі 0,1% від
несплаченої суми за кожен день
прострочення платежу.

Враховуючи зазначені положення
Договору, позивач здійснив розрахунок
суми штрафу та пені від несплаченої
суми, що наведений в розрахунку
заборгованості за Договором поставки,
з якого вбачається, що відповідач
додатково до суми основного боргу
зобов'язаний сплатити 14971,49 грн. - штрафу
та 35481,27 грн. - пені за 237 днів
прострочення платежу (18.10.2013 р. - 11.06.2014
р.).

Крім того, враховуючи положення ст.625
Цивільного кодексу України, позивач
здійснив розрахунок інфляційних втрат
та трьох процентів річних за період з
18.10.2013 р. до 11.06.2013 р. прострочення
виконання грошового зобов'язання за
поставлений товар, що наведено в
доданому до позовної заяви розрахунку,
згідно якого сума інфляційних втрат
складає 17489,15 грн. та сума трьох
процентів річних складає 2916,36 грн.

Разом, на думку позивача, сума боргу за
договором поставки простроченого ФОП
ОСОБА_1 грошового зобов'язання складає
220573,16 грн.

Однак, згідно п. 3 додаткових відомостей
специфікації (додатку № 1 до договору)
підписаної 09.09.2013 р., поставка
здійснюється на умовах ЕХW, тобто
відповідач як покупець повинен був
прийняти товар на складі
постачальника, натомість позивач додає
до позовної заяви додаток № 13
(транспортна накладна № 457 від 17.09.2013 р.),
з якого вбачається, що товар прийнято
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9,
однак, незважаючи на вимоги суду,
належних та допустимих доказів
передачі третьою особою саме
відповідачу товару, що зазначений у
вищезазначеній товаро-транспортній
накладній, учасниками процесу не
надано.

Крім того, незважаючи на вимоги суду,
учасниками процесу не надано належних
та допустимих доказів, що спростовують
твердження відповідача про те, що він
не укладав із Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_9 жодних договорів на
перевезення та не видавав їй жодних
довіреностей для отримання нею
цінностей, зазначених у транспортній
накладній № 457 від 17.09.2013 р. Також, в
судовому засіданні третя особа
підтвердила, що ніяких договорів з
відповідачем не укладала і будь-яких
довіреностей чи доручень від нього не
отримувала.

В ст. 1 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" термін
„господарська операція" визначається
як дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Згідно ч. 2 ст. 909 Цивільного кодексу
України, для договору перевезення
письмова форма є обов'язковою. Проте, як
визнає третя особа, такого договору між
нею та відповідачем не укладалось.
Відповідно, підстав у третьої особи
приймати товар, а, відповідно, у
позивача - видавати товар, для
доставлення його відповідачу не було.
Товарно-транспортна накладна № 457 не
може вважатись письмовою формою
договору перевезення між третьою
особою і відповідачем, оскільки не
підписувалась останнім.

Відповідно до листа Міністерства
фінансів України „Про використання
довіреностей приватними підприємцями"
від 31.10.2000 року № 053-29151, якщо
підприємець - фізична особа доручає
одержати цінності іншій особі,
наприклад, найманому працівникові, то
разом із вказаними документами така
особа повинна подати довіреність, яка
оформляється відповідно до Цивільного
кодексу України із зазначенням у ній
даних щодо Свідоцтва про державну
реєстрацію суб'єкта підприємницької
діяльності, або вищенаведену
довіреність з печаткою підприємця -
фізичної особи. Довіреність на
одержання цінностей є первинним
документом, що фіксує рішення
уповноваженої особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей. Без довіреності
не може бути створено (виписано,
підписано) інший первинний документ -
накладну-вимогу, товарно-транспортну
накладну, який є дозволом для
здійснення господарської операції з
відпуску цінностей, і, відповідно до
статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для її
бухгалтерського обліку. Таким чином,
невиконання підприємцями вимог
Інструкції про порядок реєстрації
виданих, повернених і використаних
довіреностей на одержання цінностей
матиме своїм наслідком порушення
встановленого в Україні порядку
ведення бухгалтерського обліку і
звітності, за які відповідальність
встановлена статтею 164 Кодексу України
про адміністративні правопорушення.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 р. № 996-14 (надалі - Закон України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"),
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого
складено документ;

зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність

її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка

брала участь у здійсненні
господарської операції.

Згідно п. 13 Інструкції про порядок
реєстрації виданих, повернутих і
використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
№ 99 від 16.05.1996 р. (надалі - Інструкція),
довіреність, незалежно від строку її
дії, залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей. Після
закінчення відпуску цінностей служби,
що здійснювали їх відпуск, здають
довіреність разом з документами на
відпуск останньої партії цінностей
працівникам, на яких покладено
обов'язки з ведення бухгалтерського
обліку. Згідно п. 15 Інструкції,
відповідальність за дотримання
постачальником встановленого порядку
відпуску за довіреністю цінностей
покладається на посадових осіб
підприємства-постачальника. Виходячи
із цих положень очевидно, що у позивача
мали би бути наявними документи
(довіреність), на підставі яких він
видавав продукцію.

Натомість, товарно-транспортна
накладна № 457 від 17.09.2013 р., із тверджень
третьої особи в судовому засіданні
19.08.2014 р., була підписана нею тільки в
квітні 2014 року. Також, в судовому
засіданні встановлено, що третя особа
підписала цю товарно-транспортну
накладну виключно на прохання
позивача, не маючи змоги перевірити
відповідність даних, зазначених в ній,
реальній наявності товару та його
кількості та якості. Відповідач даної
товарно-транспортної накладної не
підписував як і не підписував
видаткової накладної № 844 від 17.09.2013 р.
та зведеної накладної № 601 від 17.09.2013 р.
Інших осіб відповідач не уповноважував
підписувати ці документи. Підпис
представника від третьої особи, що
завірений печаткою ФОП ОСОБА_2 на цих
документах, не може підтвердити
отримання товару відповідачем,
оскільки здійснений без відповідних
повноважень на це, про що свідчить
відсутність довіреності (зокрема, в
наведених документах місце, де мало
міститись посилання на довіреність не
заповнене). Відповідно, документи,
зазначені як додатки №№ 10, 11, 12, 13 до
позовної заяви (видаткова накладна № 844
від 17.09.2013 р.; зведена накладна № 601 від
17.09.2013 р.; матеріальний пропуск № 315
від17.09.2013 р.; товарно-транспортна
накладна № 457 від 17.09.2013 р.) не мають
юридичного значення, ще й тому, що
видані всупереч ст. 9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" та
всупереч іншим нормативно-правовим
актам в сфері фінансового обліку.

Згідно п.4. додаткових відомостей
специфікації (додатку №1 до Договору),
підписаної 09.09.2013 р., оплата мала
здійснюватися частинами на протязі
часу, який повинен відраховуватись від
моменту відвантаження товару. Проте,
незважаючи на вимоги суду, учасниками
процесу не надано належних та
допустимих доказів отримання
відповідачем зазначеної в Договорі
продукції, про що останній вказав у
своєму поясненні в судовому засіданні
на вимогу суду, а також про що свідчить
відсутність накладних чи інших
товаросупровідних документів, за якими
отримувачем в дійсності був ФОП ОСОБА_1

Також, в додатку № 7 до позовної заяви
(замовлення на відвантаження № 929 від
23.08.2013 р.) вказано термін доставки 06.09.2013
р., тоді як специфікація до Договору
(додаток № 1) підписана тільки 09.09.2013 р.
Додатки №8 та №21 до позовної заяви, які
нібито є виставленими рахунками, мають
однаковий номер та дату виписки, проте
позивач стверджує, що додаток №21 є
новою редакцією рахунку. Разом з тим,
позивачем, незважаючи на вимоги суду,
не надано належних та допустимих
доказів отримання відповідачем цих
рахунків, а відповідачем в судовому
засіданні заперечено, що до подання
позову йому було відомо про наявність
таких документів.

Крім того, відповідач наголошує, що не
отримував товару, визначеного в
специфікації до Договору, про що
свідчить відсутність будь-яких
підтверджуючих документів. Додатки №№
10 - 13 до позовної заяви, які, на думку
позивача, доводять факт отримання
відповідачем товару не можуть мати
юридичного значення, оскільки на них
відсутні печатка та підпис
відповідача, або уповноваженої ним
особи.

Також, суду не надано належних та
допустимих доказів того, що відповідач
отримував та підписував документи, що
зазначені як додатки №№ 10, 11, 12, 13, 16 до
позовної заяви, позивач не надав жодних
належних підтверджень отримання чи
підписання цих документів
відповідачем.

Представник позивача в судовому
засіданні стверджував, що ці документи
підписувались водієм-експедитором на
підставі довіреності, проте, такі
твердження не відповідають обставинам
справи та наданим учасниками процесу
доказами, оскільки подібної
довіреності не надано суду, а
учасниками процесу в судовому
засіданні визнанно те, що такої
довіреності не існує. В додатках № 10
(видаткова накладна №844), № 11 (зведена
накладна №601) та № 13
(товарно-транспортна накладна №457)
місце для вказівки номеру та дати
довіреності не заповнене; серед
документів, доданих позивачем до
позовної заяви, довіреність, про яку
говорить позивач, відсутня. Також у
товарно-транспортній накладній № 457
(додаток №13) на місці заповнення
„вантаж одержав" підпис та печатка
відповідача відсутні.

Третя особа в судовому засіданні
підтвердила, що довіреності від
відповідача на отримання продукції не
отримувала і договір перевезення між
ними не укладався. Водій третьої особи
прибув за отриманням товару тільки
тому, що отримав від певної особи
вказівку по телефону (ідентифікувати
цю особу водій, чи третя особа не
можуть). Таким чином, очевидно, що жодні
документи, які б уповноважували третю
особу приймати товарні цінності,
позивачу ніким не надавались і підстав
для відвантаження не було, як і,
зокрема, не було підстав для видачі і
підписання товарно-транспортної
накладної, видаткової накладної та
зведеної накладної (додатки №№ 10, 11, 13
до позовної заяви).

Крім того, в судовому засіданні третя
особа визнала, що товаро-транспортні
накладні на отримання товару, що
зазначений в Договорі, підписані нею,
про що свідчить оригінал печатки
третьої особи, однак, без перевірки
наявності факту відвантаження, а
тільки на прохання позивача та свого
водія, який заявив, що фактично отримав
товар від позивача, доставив його до м.
Львова на адресу, яку йому було вказано
по телефону, за що отримав гроші
готівкою.

Згідно додаткової угоди до Договору,
підписаної 01.08.2013 р., строк Договору
починає свій перебіг у момент
визначений п.6.1. Договору (з моменту
його підписання - 01.08.2013 р.) і
закінчується 31.12.2013 р.

Відповідно до п.4 ст. 690 Цивільного
кодексу України, якщо покупець без
достатніх підстав зволікає з
прийняттям товару або відмовився його
приймати, продавець має право вимагати
від нього прийняти та оплатити товар
або має право відмовитися від договору
купівлі-продажу.

Відповідно до п.4 ст. 692 Цивільного
кодексу України, якщо покупець
відмовився прийняти товар, продавець
має право за своїм вибором вимагати
оплати товару або відмовитися від
договору купівлі-продажу.

Виходячи зі змісту вище наведених норм
закону та враховуючи відсутність вимог
від позивача до відповідача прийняти
товар та оплатити його до закінчення
строку дії Договору, відповідач
наголосив, що у нього були підстави
вважати, що позивач відмовився від
договору купівлі-продажу (поставки). А
отже, і розрахунок заборгованості є
безпідставним.

Також, позивач, посилаючись на
Інструкцію про службові відрядження в
межах України та за кордон,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України № 59 від 13.08.2013 р.,
стверджує, що надані ним додатки №№ 25 -
28, 34 - 38 є належними доказами. Проте, із
цих доказів можна стверджувати
виключно про те, що працівники ТОВ
„Уніпласт" приїжджали до міста Львова.
Реальних підтверджень, що ці
працівники, в дійсності, прибули
безпосередньо до ФОП ОСОБА_1, немає.

Судом встановлено, що між позивачем і
відповідачем домовленості про ведення
ділової переписки електронною поштою
не було, а посилання позивача про те, що
нібито така домовленість досягнута в
договорі поставки (позивач посилаються
на п. 7.8. Договору), не відповідає
обставинам справи та не
підтверджується належними та
допустимими доказами, оскільки норма
Договору, на яку посилається позивач,
тільки вказує, що факсимільна копія
договору має однакову юридичну силу з
оригіналом. Додаток №5 до позовної
заяви, яким відповідач нібито просить
вести з ним електронне листування, не
може братись судом до уваги, оскільки
цей електронний лист, за твердженням
відповідача, в дійсності, ним не
відправлявся, про що свідчить
відсутність на ньому електронного
підпису відповідача. Тобто, додаток №5,
як і додатки № 8, 10, 39 є неналежними
доказами, оскільки не відповідають
Закону України „Про електронні
документи та електронний
документообіг" від 22.05.2003 р. № 815-4
(надалі - ЗУ № 815-4). Зокрема, ст. 5 ЗУ № 815-4
вказує, що електронний документ -
документ, інформація в якому
зафіксована у вигляді електронних
даних, включаючи обов'язкові реквізити
документа, а ст. 6 ЗУ № 815-4 передбачає, що
електронний підпис є обов'язковим
реквізитом електронного документа,
який використовується для
ідентифікації автора та/або особи, яка
підписувала його, в разі підписання
електронного документа іншими
суб'єктами електронного
документообігу. Накладенням
електронного підпису завершується
створення електронного документа.
Натомість, документи, що зазначені як
додатки №№ 5, 6, 14, 15, 17, 19, 20, 24, 32 до
позовної заяви, будь-яким способом не
підписувались відповідачем. Ст. 11 ЗУ №
815-4 передбачає, що електронний документ
вважається одержаним адресатом з часу
надходження авторові повідомлення в
електронній формі від адресата про
одержання цього електронного
документа автора, якщо інше не
передбачено законодавством або
попередньою домовленістю між
суб'єктами електронного
документообігу. У разі ненадходження
до автора підтвердження про факт
одержання цього електронного
документа, вважається, що електронний
документ не одержано адресатом.
Належних та допустимих доказів того, що
відповідач підтверджував отримання
будь-яких електронних листів від
позивача, суду не надано (позивач не
надає жодних доказів наявності
будь-яких підтверджуючих листів від
відповідача про отримання
відповідачем електронних листів від
позивача). Таким чином, документи, що
зазначені як додатки №№ 7, 8, 18, 20, 21, 22, 23,
33 до позову, не відповідають ст. 11 ЗУ №
815-4, та не можуть бути належними
доказами.

Твердження позивача, що роздруківка
відомостей електронного листа є
належним доказом, який неможливо
підробити, не можна вважати
обгрунтованими та таким, що
відповідають дійсності, оскільки
позивач не надає доказів, що електронна
скринька, з якої відправлялись листи,
належить ФОП ОСОБА_1 Також
представником позивача не надано
належних та допустимих доказів,
зокрема, висновків експерта чи
спеціаліста, що таку роздруківку
відомостей неможливо підробити.

Представник позивача заявив, що він
визначив, що підпис і почерк
відповідача на письмовому пояснені,
зробленому у судовому засіданні 13.08.2014
р. є ідентичними почерку і підпису на
акті про отримання товару (додаток № 16
до позовної), тому, він стверджує, що
відповідач складав та підписував
вказаний акт. Проте, представником
позивача не надано належних та
допустимих доказів, зокрема, висновків
експерта чи спеціаліста, щодо
ідентичності почерку, а пропозиція
суду щодо надання можливості позивачу
надати такі висновки, що належно
підтверджують ці обставини, залишена
позивачем без уваги.

Зважаючи на обставини, викладені у
позовній заяві, відзиві на позов,
обґрунтуваннях позиції позивача та
відповідача, поясненнях третьої особи,
а також на вище наведені доводи
учасників процесу, керуючись нормами
чинного законодавства України, що
зазначені вище, суд прийшов до
висновку, що у задоволенні позовних
вимог слід відмовити у повному обсязі,
в зв'язку з недоведеністю останніх.

Згідно ст. 43 ГПК України, судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обгрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обгрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи, що позивач не представив
достатньо об'єктивних та переконливих
доказів в підтвердження позовних
вимог, а відповідач позовні вимоги
заперечив та спростував, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Уніпласт» (м. Кривий Ріг) до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (м.
Новояворівськ, Львівська обл.) про
стягнення 149714,89 грн. суми основного
боргу, 35481,27 грн. - пені, 2916,36 грн. - 3%
річних, 17489,15 грн. - інфляційних втрат,
14971,49 грн. - штрафу не є обґрунтованими
та не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати
складаються з судового збору, сум, що
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про
судовий збір», судовий збір
справляється: за подання до суду
позовної заяви та іншої заяви,
передбаченої процесуальним
законодавством; за подання до суду
апеляційної і касаційної скарг на
судові рішення, заяви про перегляд
судового рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами, заяви про
скасування рішення третейського суду,
заяви про видачу виконавчого документа
на примусове виконання рішення
третейського суду та заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України; за видачу судами
документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про
судовий збір», судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про
судовий збір», ставки судового збору
встановлюються у таких розмірах: за
подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру - 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач
подав платіжне доручення №5229 від 16.06.2014
року на суму 4411,50 грн. про сплату
судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст.
49 ГПК України, слід залишити за
позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43,
33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

Суддя
Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 01.09.2014 року