КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. Справа№ 910/1074/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 18.08.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
Міністерства внутрішніх справ України
на рішення господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року

у справі № 910/1074/14 (головуючий суддя
- Сівакова В.В., судді: Мудрий

С.М., Грєхова О.А.)

за первісним позовом Управління
Державної служби охорони при Головному

управлінні МВС України у м.
Києві

до Міністерства внутрішніх
справ України

про визнання недійсним
договору № 262-Доб/2013/К від 25.12.2013р.

та за зустрічним позовом Міністерства
внутрішніх справ України

до Управління Державної
служби охорони при Головному

управлінні МВС України у м.
Києві

треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на

стороні позивача за зустрічним
позовом:

1) Фонд державного майна
України

2) Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації

права на об'єкти
нерухомого майна

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року по справі № 910/1074/14
відмовлено у задоволенні як первісного
позову Управління Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України у м. Києві до Міністерства
внутрішніх справ України про визнання
недійсним договору № 262-Доб/2013/К від
25.12.2013 року на централізовану охорону
майна на об'єкті, так і у задоволенні
зустрічного позову Міністерства
внутрішніх справ України до Управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні МВС України у м. Києві про
визнання права власності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 27.05.2014 року, Міністерство
внутрішніх справ України звернулось до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року по справі № 910/1074/14
скасувати в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
Міністерства внутрішніх справ України
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити вимоги за зустрічним
позовом про визнання права власності
на об'єкт нерухомого майна.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.07.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонд
державного майна України зазначає, що
відповідно до ст. 1 Закону України «Про
Фонд державного майна України» Фонд є
центральним органом виконавчої влади
із спеціальним статусом, що реалізує
державну політику у сфері
приватизації, оренди, використання та
відчуження державного майна,
управління об'єктами державної
власності, що належать до сфери його
управління, а також у сфері державного
регулювання оцінки майна, майнових
прав та професійної оціночної
діяльності. Відповідно до ст. 5 Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності» Кабінет
Міністрів України є суб'єктом
управління, що визначає об'єкти
управління державної власності,
стосовно яких виконує функції з
управління, а також об'єкти управління
державної власності, повноваження з
управління якими передаються іншим
суб'єктам управління, визначеним цим
Законом. Разом з тим, здійснюючи
управління об'єктами державної
власності, Кабінет Міністрів України
визначає органи виконавчої влади, які
здійснюють функції з управління
об'єктами державної власності,
встановлює порядок передачі об'єктів
державної власності суб'єктам
управління, визначеним цим Законом.
Статтею 4 вказаного Закону встановлено
вичерпний перелік суб'єктів управління
об'єктами державної власності, зокрема
до них відносяться Кабінет Міністрів
України, міністерства та інші органи
виконавчої влади. Спірне майно є
державним майном, а органом управління
цим майном є Міністерство внутрішніх
справ України. Статтею 6 Закону
визначені повноваження уповноважених
органів управління державним майном,
до яких зокрема відноситься ведення
обліку об'єктів державної власності, що
перебувають в їх управлінні,
здійснення контролю за ефективним
використанням та збереженням таких
об'єктів. За таких обставин Фонд
державного майна України просить суд
апеляційної інстанції прийняти
законне та обґрунтоване рішення.

У судовому засіданні суду апеляційної
інстанції 18.08.2014 року представник
скаржника надав суду свої пояснення по
справі в яких, підтримав доводи
зазначені в апеляційній скарзі та
просив оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва
скасувати в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
Міністерства внутрішніх справ України
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити вимоги за зустрічним
позовом про визнання права власності
на об'єкт нерухомого майна.

Представник Фонду державного майна
України у судовому засіданні суду
апеляційної інстанції 18.08.2014 року також
надав суду свої пояснення по справі в
яких доводи зазначені у відзиві на
апеляційну скаргу підтримав у повному
обсязі та просив суд апеляційної
інстанції прийняти законне та
обґрунтоване рішення.

Представники Управління Державної
служби охорони при Головному
управлінні МВС України у м. Києві та
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права на
об'єкти нерухомого майна в судове
засідання суду апеляційної інстанції
не з'явились про день та час розгляду
справи позивач за первісним позовом та
третя особа були повідомлені належним
чином на підтвердження чого в
матеріалах справи містяться
повідомлення про вручення поштового
відправлення. Про причини неявки суд не
повідомили.

Враховуючи викладене, заслухавши думку
представників сторін, що з'явились у
судове засідання, колегія суддів
апеляційного господарського суду з
урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами, оскільки Управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні МВС України у м. Києві та
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права на
об'єкти нерухомого майна про дату та
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином, участь представників
позивача за первісним позовом та
третіх осіб у судовому засіданні 18.08.2014
року, судом обов'язковою не
визнавалась, клопотань про відкладення
розгляду справи та витребування
письмових доказів не надходило. В
матеріалах справи міститься достатньо
доказів для прийняття рішення по
справі.

Також, колегія суддів апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК
України суд апеляційної інстанції
обмежений строком розгляду
апеляційної скарги на рішення
місцевого господарського суду, а
продовження зазначеного строку
розгляду справи у відповідності до ч. 3
ст. 69 ГПК України без клопотання
сторони по справі, не передбачено ГПК
України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явились в судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

25.12.2013 року між Управлінням Державної
служби охорони при Головному
управлінні МВС України в м. Києві
(виконавець) та Міністерством
внутрішніх справ України (замовник)
було укладено договір на
централізовану охорону майна на
об'єкті № 262-Доб/2013/Кр (далі - договір).

Відповідно до п. 2.1 договору за цим
договором замовник доручає, а
виконавець зобов'язується здійснювати
охорону майна замовника на об'єкті, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул.
Молдавська, 3, а саме:
чотирьохповерховий гуртожиток та
обслуговування сигналізації на цьому
об'єкті. За цим договором виконавець не
приймає майно замовника на зберігання
і не вступає у володіння ним.

Так, у січні 2014 року Управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні МВС України в м. Києві
звернулось до господарського суду
міста Києва із позовом до Міністерства
внутрішніх справ України про визнання
договору на централізовану охорону
майна на об'єкті № 262-Доб/2013/К від 25.12.2013
недійсним. Позовні вимоги мотивовані
тим, що Міністерство внутрішніх справ
України не має повноважень володіння,
користування та розпорядження
нерухомим майном, а тому укладення
договору охорони майна особою, яка не є
власником цього майна або не наділена
правом володіння чи користування цим
майном на іншій законній підставі
суперечить чинному законодавству і є
підставою для визнання такого договору
недійсним, як такий що укладений без
достатньої цивільної дієздатності.

У свою чергу, відповідач звернувся до
господарського суду міста Києва із
зустрічною позовною заявою до
Управління Державної служби охорони
при Головному управлінні МВС України в
м. Києві про визнання права власності
держави Україна в особі Міністерства
внутрішніх справ України на об'єкт
нерухомого майна, що розташоване за
адресою: вул. Молдавська, 3, м. Київ, а
саме: чотирьохповерховий гуртожиток
загальною площею 2794,6 кв. м. (літ. «А» за
технічним паспортом), інвентарний
номер 10320001, реєстрований номер майна в
Єдиному реєстрі об'єктів державної
власності 00032684.1.ГПЯАИВ048.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року по справі № 910/1074/14
відмовлено у задоволенні як первісного
позову Управління Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України у м. Києві до Міністерства
внутрішніх справ України про визнання
недійсним договору № 262-Доб/2013/К від
25.12.2013 року на централізовану охорону
майна на об'єкті, так і у задоволенні
зустрічного позову Міністерства
внутрішніх справ України до Управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні МВС України у м. Києві про
визнання права власності.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
даним висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 978 Цивільного
кодексу України за договором охорони
охоронець, який є суб'єктом
підприємницької діяльності,
зобов'язується забезпечити
недоторканність особи чи майна, які
охороняються. Володілець такого майна
або особа, яку охороняють, зобов'язані
виконувати передбачені договором
правила особистої та майнової безпеки
і щомісячно сплачувати охоронцю
встановлену плату.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
визначено, що сторони мають право
укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Так, частинами 1-3, 5
та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що позивач за первісним позовом, ні
під час розгляду справи у суді першої
інстанції, ні під час розгляду справи у
суді апеляційної не надав до суду
доказів, які б підтверджували той факт,
що договір суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Позивачем, також не було доведено
відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин,
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину, не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Місцевим господарським судом вірно
встановлено, що правові підстави для
визнання недійсним договору на
централізовану охорону майна на
об'єкті № 262-Доб/2013/Кр від 25.12.2013
відсутні.

Таким чином, оскільки відсутні правові
підстави для визнання недійсним
спірного договору, судова колегія
апеляційного господарського суду
вважає правомірними висновки суду
першої інстанції щодо відмови у
задоволенні первісного позову
Управління Державної служби охорони
при Головному управлінні МВС України у
м. Києві.

Щодо заявленого зустрічного позову
Міністерства внутрішніх справ України
про визнання права власності на об'єкт
нерухомого майна, судова колегія
апеляційного господарського суду
зазначає наступне.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
одним із способів захисту,
передбаченим ст. 16 Цивільного кодексу
України є визнання права. Метою подання
позову про визнання права є усунення
невизначеності у суб'єктивному праві,
належному особі, а також створення
сприятливих умов для здійснення
суб'єктивного права особою. Такі позови
можуть подаватися щодо визнання права
власності чи інших речових прав на
певне майно (ст. 392 Цивільного кодексу
України).

Статтею 392 Цивільного кодексу України
встановлено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, Управління Державної служби
охорони при Головному управлінні МВС
України в м. Києві не вчинило дій, що
свідчили б про оспорювання чи
невизнання ним права державної
власності на об'єкт нерухомості, що
знаходиться за адресою: вул.
Молдавська, 3, м. Київ, а саме:
чотирьохповерховий гуртожиток
загальною площею 2794,6 кв. м.

Судова колегія звертає увагу на те, що
вказаний об'єкт нерухомості на час
розгляду справи у суді є державним
майном, а органом управління цим
державним майном є Міністерство
внутрішніх справ України (позивач за
зустрічним позовом).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що за
відсутності доказів оспорювання чи
невизнання відповідачем права
власності на спірне майно відсутні й
підстави для визнання права власності
на це майно на підставі статті 392
Цивільного кодексу України, оскільки
право позивача за зустрічним позовом
не порушено.

Виходячи з вищевикладеного судова
колегія апеляційного господарського
суду вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив як у задоволенні
первісного позову Управління
Державної служби охорони при Головному
управлінні МВС України в м. Києві так і
у задоволенні зустрічного позову
Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції, ні позивачем за
первісним позовом, ні позивачем за
зустрічним позовом не було подано
належних та переконливих доказів в
обґрунтування заявлених позовів.
Судова колегія звертає увагу, що доводи
та заперечення викладені у апеляційній
скарзі Міністерства внутрішніх справ
України, на рішення суду першої
інстанції не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги Міністерства внутрішніх справ
України, слід відмовити, а оскаржуване
рішення господарського суду міста
Києва від 27.05.2014 року залишити без змін.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства
внутрішніх справ України на рішення
господарського суду міста Києва від
27.05.2014 року у справі № 910/1074/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 27.05.2014 року у справі №
910/1074/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1074/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 26.08.2014 року