ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2014 р. Справа
№ 18/45/5022-731/2012

м. Львів

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кордюк Г.Т.

суддів
Хабіб М.І.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 від 08.08.2014 року

на ухвалу господарського суду
Тернопільської області від 28.07.2014 року

у справі № 18/45/5022-731/2012

за позовом: Суб'єкта підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, м. Тернопіль

до відповідача: Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, м. Тернопіль

про визнання недійсним договору про
повну матеріальну відповідальність та
збереження матеріальних цінностей між
ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 від 15.07.2008 року

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_4 -
представник

від відповідачів: не з'явилися

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід суддів не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходило, тому
протокол судового засідання ведеться з
дотриманням вимог ст. 81-1 ГПК України
без забезпечення повного фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
10.09.2014 року змінено склад колегії,
замість судді Кравчук Н.М., в склад
колегії введено суддю Хабіб М.І..

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 28.07.2014 року
у справі № 18/45/5022-731/2012 (суддя Охотницька
Н.В.) у задоволенні заяви СПД ФОП ОСОБА_2
про перегляд рішення господарського
суду Тернопільської області від 28.07.2014
року у справі № 18/45/5022-731/2012 за позовом
ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору про повну
матеріальну відповідальність та
збереження матеріальних цінностей від
15.07.2008 року, відмовлено.

Приймаючи ухвалу у даній справі,
місцевий господарський суд виходив з
того, що обставини, на які посилається
заявник як на нововиявлені, не є
істотними для справи про визнання
правочину недійсним, як того вимагає
ст. 112 ГПК України, оскільки впливають
на вирішення питання про
укладення/неукладення правочину, а не
на його дійсність.

Не погоджуючись із ухвалою місцевого
господарського суду, СПД ФОП ОСОБА_2
подано апеляційну скаргу, в якій
просить ухвалу господарського суду
скасувати та змінити рішення
господарського суду Тернопільської
області від 13.12.2012 року у даній справі,
визнати недійсним договір про повну
матеріальну відповідальність та
збереження матеріальних цінностей від
15.07.2008 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 до
ФОП ОСОБА_3.

Зокрема, апелянт зазначає, що при
ознайомленні з матеріалами
кримінальної справи №0000530,
порушеної за підозрою ОСОБА_2 у
вчиненні кримінальних правопорушень ,
передбачених ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 1
ст. 172 КК України, була виявлена довідка,
видана ФГУП OC-34/30 УФСИН Росії по
Республіці Комі від 21.09.2009р., де
зазначена інформація про відправку для
ФОП ОСОБА_3 7 (семи) контейнерів
вантажопідємністю 20 (двадцять) тонн, за
номерами: 062116, 0036989, 0394238, 0345320, 01117,
0454907, з 31 серпня 2007р. по 18 липня 2008 року з
обладнанням для сітки рабиця «УДАФ
60/11».

21 січня 2014 року на запит ОСОБА_2
надійшла відповідь Відокремленого
підрозділу «Тернопільська дирекція
залізничних перевезень» Станція
Тернопіль Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» Міністерства
інфраструктури України, з якої стала
відомою нововиявлена обставина, що
контейнер за № 0629116 з Російської
Федерації на станцію Тернопіль прибув
у серпні 2008 року, а саме 14 серпня 2008 року
та виданий отримувачу - ОСОБА_3 26 серпня
2008 року.

Оскільки, отримувачем даного
контейнера є СПД-ФО ОСОБА_3, а товаром в
контейнері №0629116 є товарно-матеріальні
цінності, які передаються на
зберігання, згідно умов Договору
зберігання від 15.07.2008р., а отриманий він
тільки 26 серпня 2008 року, тобто через 42
дні після його підписання, то стає
очевидним той факт, що на дату
підписання цього Договору, у СПД-ФО
ОСОБА_3 були відсутні зазначені у цьому
Договорі товарно-матеріальні цінності.
Таким чином, Договір від 15.07.2008р. є
договором зберігання, за яким зберігач
зобов'язується прийняти річ на
зберігання в майбутньому, а відповідно
до приписів ч. 1 ст. 937 ЦК України Договір
зберігання, за яким зберігач
зобов'язується прийняти річ на
зберігання в майбутньому, має бути
укладений у письмовій формі, незалежно
від вартості речі, яка буде передана на
зберігання. Письмова форма договору
вважається дотриманою, якщо прийняття
речі на зберігання посвідчене
розпискою, квитанцією або іншим
документом, підписаним зберігачем.

Враховуючи той факт, що станом на 04.04.2014
року передача на зберігання
товарно-матеріальні цінностей від
СПД-ФО ОСОБА_3 до СПД- ФО ОСОБА_2 не
відбулась, відсутні будь-які документи
(розписки, квитанції, накладні, акти
прийому-передачі, тощо) підписані
зберігачем, для-підтвердження факту
отримання на збереження
товарно-матеріальних цінностей, при
укладанні Договору зберігання, апелянт
вважає, що Договір про повну
матеріальну відповідальність та
збереження матеріальних цінностей
нібито укладений між СПД-ФО ОСОБА_2 та
СПД-ФО ОСОБА_3 від 15.07.2008 року, має бути
визнаним недійсним, оскільки в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) були недодержані вимоги,
які встановлені ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України.

Крім цього, апелянт зазначає, що
відповідно до положень п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року, визначення факту
укладання/не укладання правочину є
істотною умовою, яка є обов'язковою при
визнанні правочину недійсним. Крім
того, не укладений правочин є нікчемним
правочином, а отже місцевий
господарський суд, встановивши цей
факт та відмовляючи у визнанні
недійсним Договору про повну
матеріальну відповідальність та
збереження матеріальних цінностей,
який нібито був укладений між СПД-ФО
ОСОБА_2 та СПД-ФО ОСОБА_3 від 15.07.2008 року,
повинен був вказати про нікчемність
даного договору та одночасно
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу від 26.08.2014 року, вимоги апелянта
заперечив, просить ухвалу
господарського суду залишити без змін,
апеляційну скаргу без задоволення.
Зокрема, відповідач вважає, що позивач
посилаючись на відповідь ВП
«Тернопільська дирекція залізничних
перевезень» від 21.01.2014 року, в якій
зазначено, що останній контейнер з
Російської федерації за № 0629116 прибув
на станцію Тернопіль 26.08.2008 року, не
подає доказів, що в контейнері № 0629116
знаходились верстати УДАФ 60/11 № 11422,
УДАФ 60/11 № 11419, УДАФ 60/11 № 11415, саме ті, що
є предметом договору про повну
індивідуальну відповідальність та
збереження матеріальних цінностей від
15.07.2008 року.

Окрім цього, відповідач зазначає, що
посилаючись на відсутність факту
передачі майна зазначеного в п. 1.1
Договору від 15.07.2008 року, заявник у
своїй заяві обґрунтовує свої доводи
матеріалами кримінального
провадження, що розглядається
Тернопільським міськрайонний судом
про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні
кримінального правопорушення
передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 172 КК
України, рішення за результатами
розгляду якого, що не прийнято.

Також, відповідач зазначає, що
обґрунтовуючи свої доводи щодо
недійсності договору від 15.07.2008 року,
заявник намагається довести
відсутність факту приймання - передачі
майна зазначеного в п. 1.1 Договору від
15.07.2008 року, проте, така обставина могла
бути йому відома лише на момент
розгляду справи № 18/45/5022-7312012 місцевим
господарським судом та винесення
рішення, проте, СПД - ФО ОСОБА_2 в той час
на такі обставини не посилався, а тому
господарський суд їх не досліджував.

Не погоджується відповідач і з
твердженнями апелянта щодо
відсутності у спірному договорі
істотних умов, що є необхідними для
даного виду договору, його умови
порушують права та законні інтереси
СПД-ФО ОСОБА_5, оскільки порушення
питання про недійсність договору в
зв'язку із відсутністю факту приймання
- передачі майна зазначеного в п. 1.1.
Договору від 15.07.2008 року, можлива лише
за умови зміни підстав та предмету
позову, чого в ході судового розгляду
позивачем зроблено не було.

Розглянувши в судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та оцінивши наявні в
ній докази, заслухавши в судовому
засіданні доводи та заперечення
представника позивача, апеляційний
господарський суд вважає, що ухвалу
господарського суду належить змінити,
виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням господарського суду
Тернопільської області від 13.12.2012р. у
справі № 18/45/5022-731/2012 (том ІІ, а.с. 65) у
задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2
до ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору про повну матеріальну
відповідальність та збереження
матеріальних цінностей від 15.07.2008 року -
відмовлено.

06.03.2014 року ФОП ОСОБА_2 подав заяву про
перегляд рішення господарського суду
Тернопільської області від 13.12.2012 року
у справі № 18/45/5022-731/2012 за
нововиявленими обставинами. Як на
підставу перегляду рішення
господарського суду Тернопільської
області від 13.12.2012 року у вищенаведеній
справі за нововиявленими обставинами,
заявник посилається на те, що контейнер
за № 0629116 з Російської Федерації на
станцію Тернопіль прибув 14 серпня 2008
року та виданий отримувачу - ОСОБА_3 - 26
серпня 2008 року, у зв'язку з чим
відповідач не міг передати
товарно-матеріальні цінності на
зберігання 15.07.2008р., оскільки отримати
їх міг не раніше 26 серпня 2008р.

Про дані нововиявлені обставини як
зазначає заявник, він довідався при
ознайомленні з матеріалами
кримінальної справи №0000530,
порушеної за підозрою ОСОБА_2 у
вчиненні кримінальних правопорушень,
передбачених ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 1
ст. 172 КК України та листа від 21.01.2014 року
на запит ОСОБА_2, що надійшов від
Відокремленого підрозділу
«Тернопільська дирекція залізничних
перевезень» Станція Тернопіль
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця»
Міністерства інфраструктури України

Згідно ч. 1 ст. 112 ГПК України,
господарський суд може переглянути
прийняте ним судове рішення, яке
набрало законної сили, за
нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду судових
рішень господарського суду за
нововиявленими обставинами є істотні
для справи обставини, що не були і не
могли бути відомі особі, яка
звертається із заявою, на час розгляду
справи

Відповідно до ст. 113 ГПК України, судове
рішення господарського суду може бути
переглянуто за нововиявленими
обставинами за заявою сторони,
прокурора, третіх осіб, поданою
протягом одного місяця з дня
встановлення обставин, що стали
підставою для перегляду судового
рішення.

Однією з підстав для перегляду судових
рішень господарського суду за
нововиявленими обставинами є: істотні
для справи обставини, що не були і не
могли бути відомі особі, яка
звертається із заявою, на час розгляду
справи (п. 1 ч. 2 ст. 112 ГПК України).

Згідно з п.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики перегляду рішень,
ухвал, постанов за нововиявленими
обставинами» від 26 грудня 2011 року № 17
(із змінами і доповненнями), до
нововиявлених обставин відносяться
матеріально-правові факти, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші факти, які мають
значення для правильного вирішення
спору або розгляду справи про
банкрутство. Необхідними ознаками
існування нововиявлених обставин є
одночасна наявність таких трьох умов:
по-перше, їх існування на час розгляду
справи, по-друге, те, що ці обставини не
могли бути відомі заявникові на час
розгляду справи, по-третє, істотність
даних обставин для розгляду справи
(тобто коли врахування їх судом мало б
наслідком прийняття іншого судового
рішення, ніж те, яке було прийняте).

Нововиявлені обставини за своєю
юридичною суттю є фактичними даними, що
в установленому порядку спростовують
факти, які було покладено в основу
судового рішення. Ці обставини мають
бути належним чином засвідчені, тобто
підтверджені належними і допустимими
доказами.

Не може вважатися нововиявленою
обставина, яка ґрунтується на
переоцінці тих доказів, які вже
оцінювалися господарським судом у
процесі розгляду справи.

Необхідно чітко розрізняти поняття
нововиявленої обставини (як факту) і
нового доказу (як підтвердження факту).
Так, не можуть вважатися такими
обставинами подані учасником судового
процесу листи, накладні, розрахунки,
акти тощо, які за своєю правовою
природою є саме новими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи та
зазначалось вище, позивач як на
нововиявлену обставину, яка дає
підстави для скасування рішення
місцевого господарського суду від
13.12.2012 року у даній справі та
задоволення позовних вимог позивача,
вказує той факт, що контейнер за № 0629116
з Російської Федерації на станцію
Тернопіль прибув 14 серпня 2008 року та
виданий отримувачу - ОСОБА_3 - 26 серпня
2008 року, у зв'язку з чим відповідач не
міг передати товарно-матеріальні
цінності на зберігання 15.07.2008р.,
оскільки отримати їх міг не раніше 26
серпня 2008р. А тому, позивач вважає, що
виходячи з положень ст. ст. 638, 640, 936, 937 ЦК
України, укладений між сторонами
договір зберігання не містить
встановлених законодавством умов,
необхідних для його укладення, та
сторони до його виконання не
приступали, відповідно даний договір
зберігання від 15.07.2008 року є нікчемним
та неукладеним правочином.

Таким чином, обґрунтовуючи свої доводи
щодо недійсності договору від 15.07.2008
року, позивач як нововиявлену
обставину, покликається на відсутність
факту приймання - передачі майна
зазначеного в п. 1.1. Договору від 15.07. 2008
року, однак, колегія суддів вважає, що
така обставина була йому відома ще на
момент розгляду даної справи місцевим
господарським судом та винесення
рішення, в той час позивач на такі
обставини не посилався, а тому суд їх не
досліджував.

Окрім цього, звертаючись з позовом про
визнання недійсним договору про повну
матеріальну відповідальність та
збереження матеріальних цінностей від
15.07.2008 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3
та ФОП ОСОБА_2, позивач вказував, що
договір є нікчемним в силу ч. 2 ст. 207 ГК
України, а зобов'язання між сторонами
не відповідають принципам
добросовісності, розумності та
справедливості встановленими
цивільним законодавством. Крім цього,
позивач вважав, що договір не містить в
собі істотних умов, встановлених ст. 638
ЦК України, ст. 180 ГК України, а також
місця виконання зобов'язання, що
суперечить вимогам ст. 532 ЦК України, а
також , що договір порушує права та
інтереси позивача, оскільки неможливо
встановити з якою ціллю, на підставі
яких інтересів позивач бере на себе
відповідальність на суму 780 000 грн., не
маючи жодного прибутку, а навпаки несе
витрати щодо утримання майна, його
розміщення та охорони. Позивач даний
договір не підписував, примірник в
нього відсутній. Отже, з огляду на
наведене, порушення питання про
недійсність договору в зв'язку із
відсутністю факту приймання - передачі
майна зазначеного в п. 1.1. Договору від
15.07.2008 року, можлива лише за умови зміни
підстав та предмету позову, чого в ході
судового розгляду позивачем зроблено
не було. Крім того, відповідно до п. 2.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013 року № 11 (із змінами і
доповненнями), за загальним правилом
невиконання чи неналежне виконання
правочину не тягне за собою правових
наслідків у вигляді визнання правочину
недійсним. Так само, загальним правилом
не є підставою для визнання недійсним
відсутність у договорі істотних умов.

Таким чинок, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок місцевого
господарського суду, що обставини, на
які посилається заявник як на
нововиявлені, не є істотними для справи
про визнання правочину недійсним, як
того вимагає ст. 112 ГПК України.

Окрім наведеного, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити, що
відповідно до положень ст. 114 ГПК
України, рішення і ухвали, що набрали
законної сили і прийняті судом першої
інстанції, переглядаються
господарським судом, який прийняв ці
судові рішення. За результатами
перегляду судового рішення
приймаються рішення - у разі зміни або
скасування рішення; постанова - у разі
зміни або скасування постанови; ухвала
- у разі зміни чи скасування ухвали або
залишення рішення, ухвали, постанови
без змін.

Проте, приймаючи оскаржувану ухвалу,
місцевий господарський суд в
резолютивній частині не вказав
результату перегляду рішення
місцевого господарського суду від
13.12.2012 року, а тому колегія суддів
вважає за необхідне змінити ухвалу
господарського суду та доповнити
пунктом.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задоволити
частково

2. Ухвалу господарського суду
Тернопільської області від 28.07.2014 р.
змінити.

3. Доповнити ухвалу пунктом
наступного змісту: «Рішення
господарського суду Тернопільської
області від 13.12.2014 року залишити без
змін». В решті ухвалу суду залишити без
змін.

4. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України в порядку та строки,
встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя
Кордюк Г.Т.

суддя
Хабіб М.І.

суддя
Якімець Г.Г.