ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2014 р.
Справа № 911/2171/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1;

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2;

про стягнення 80 000,00 грн.

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_3 (довіреність б/н
від 13.01.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність
б/н від 28.08.2013 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (позивач) до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач)
про стягнення 80 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 05.06.2014 року порушено
провадження у справі № 911/2171/14 та
призначено до розгляду на
24.06.2014 року.

В судовому засіданні 24.06.2014 року у
відповідності до ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошувалась перерва до 15.07.2014 року.

У зв'язку з невиконанням сторонами
вимог ухвали суду від 05.06.2014 року та
необхідністю витребування додаткових
доказів, розгляд справи відкладався до
28.07.2014 року.

В судовому засідання 28.07.2014 року
сторони надали витребувані судом
докази та пояснення. У зв'язку з
необхідністю вивчення наданих
сторонами доказів та пояснень, в
судовому засіданні 28.07.2014 року у
відповідності до ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошувалась перерва до 11.08.2014 року.

В судовому засіданні 11.08.2014 року
позивач позовні вимоги підтримав в
повному обсязі. Відповідач проти
позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані ними
докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи,
11.12.2012 року позивач як покупець та
відповідач як продавець уклали Договір
купівлі-продажу товару (далі- Договір),
відповідно до умов якого відповідач
зобов'язався передати у власність
позивача товар згідно з актами
приймання-передачі та/чи видатковими
накладними, а відповідач зобов'язався
прийняти вказаний товар та оплатити
його на умовах, визначених Договором.

Розділом 2 Договору сторонами
погоджено, що товаром за Договором є
барна стійка в кількості 1 шт.

Сторонами підписано Специфікацію № 1
до Договору, в якій наведено
комплектність спірного товару.

Пунктом 4.1 Договору та Специфікацією №
1 сторони погодили, що загальна ціна
товару, що продається за Договором
складає 90 000 грн.

Позивач, звертаючись до суду з даним
позовом, просить стягнути з
відповідача грошові кошти в сумі 80 000
грн., перераховані на виконання
Договору, посилаючись на те, що спірний
товар відповідачем поставлений в
повному обсязі не був, з огляду на що,
відповідно до приписів ст. 684
Цивільного кодексу України, позивач
має право відмовитись від договору та
вимагати повернення сплаченої
грошової суми.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу
(ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу
України встановлено, що продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу
України продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Згідно з п. 3.1 Договору відповідач
зобов'язаний передати товар позивачу у
повному обсязі протягом 50 календарних
днів з моменту оплати згідно п. 4.2
Договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору попередня
оплати в сумі 70 000 грн. має бути
перехована відповідачу на
розрахунковий рахунок протягом 3
робочих днів з моменту укладення
Договору.

Грошові кошти в сумі 70 000 грн. позивач
відповідачу перерахував 12.12.2012 року, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи платіжним дорученням № 341 від
12.12.2012 року.

Згідно з п. 4.3 Договору наступну частину
у розмірі 10 000 грн. позивач перераховує
на розрахунковий рахунок відповідача
за 3 дні до дати поставки товару, після
повідомлення надісланого електронною
поштою про підтвердження дати поставки
від відповідача.

Як слідує з матеріалів справи,
електронним листом від 04.03.2013 року
відповідач повідомив позивача про
готовність виїзду на монтаж спірного
товару та необхідність перерахування
грошових коштів в сумі 10 000 грн.

Грошові кошти в сумі 10 000 грн. позивач
відповідачу перерахував 05.03.2013 року, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи платіжним дорученням № 380 від
05.03.2013 року.

Відповідно, відповідач мав поставити
товар протягом 3-х днів з 05.03.2013 року,
тобто, з врахуванням святкових та
вихідних днів, в строк до 12.03.2013 року
після електронного повідомлення
відповідача про підтвердження дати
поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 682 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, що
відповідає умові договору
купівлі-продажу щодо комплектності.

За умовами Договору відповідач мав
поставити позивачеві барну стійку у
кількості 1 шт. у комплектності згідно
із Специфікацією № 1.

Відповідно до п. 3.2 Договору приймання
товару позивачем по кількісному та
якісному показнику відбувається в
момент отримання товару, що
оформлюється підписанням між
позивачем та уповноваженою особою
відповідача видаткової накладної та/чи
акту приймання-передачі товару.

Позивач в липні 2013 року вже звертався
до суду з позовом про повернення
відповідачем сплачених за Договором
купівлі-продажу товару від 11.12.2012 року
коштів в сумі 80000 грн. у звязку
поставкою некомплектного товару та
невиконанням відповідачем обовязку
щодо доукомплектування товару, також в
матеріалах зазначеної справи було
заявлено вимогу про стягнення пені за
поставку некомплектного товару за
спірним Договором.

Однак, в матеріалах справи
Господарського суду Київської області
№ 911/2762/13, постановою Київського
апеляційного господарського суду від
03.12.2014 року, яка повністю підтримана
постановою Вищого господарського суду
від 10.02.2014 року в задоволенні позовних
вимог позивача в частині повернення
відповідачем сплачених за Договором
купівлі-продажу товару від 11.12.2012 року
коштів в сумі 80000 грн. було відмовлено, з
тих підстав, що в розумінні ч. 2 ст. 684
Цивільного кодексу України у позивача
не виникло право на відповідну вимогу,
оскільки відсутні докази звернення до
відповідача з вимогою саме про
доукомплектування товару та
невиконання відповідачем такої вимоги
в розумний строк.

Позов в матеріалах даної справи №
911/2171/14 заявлено про стягнення з
відповідача грошових коштів в сумі 80 000
грн. перерахованих позивачем
відповідачу на виконання умов Договору
купівлі-продажу товару від 11.12.2012 року,
у звязку з відмовою позивача від
наведеного Договору з причин поставки
некомплектного товару та невиконанням
відповідачем обовязку щодо
доукомплектування товару.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивачем надано новий доказ в
обґрунтування підстав позову, якого не
існувало на момент розгляду справи №
911/2762/13, а саме доказ надіслання
відповідачу вимоги про
доукомплектування товару. Таким чином,
позов заявлено з інших підстав ніж у
справі № 911/2762/13.

В той же час, в матеріалах справи
Господарського суду Київської області
№ 911/2762/13, постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 03.12.2014 року, яка
повністю підтримана постановою Вищого
господарського суду від 10.02.2014 року
встановлено факти, які мають значення
для вирішення даного спору.

Відповідно до змісту ст. 115
Господарського процесуального кодексу
України, рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України.

Згідно ч. 2 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Згідно ч. 4 п. 2.6 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», преюдиційне
значення процесуальним законом
надається саме фактам, встановленим
судовими рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах), але не
правовій оцінці таких фактів,
здійсненій іншим судом чи іншим
органом, який вирішує господарський
спір.

У преамбулі та ст. 6 параграфу 1
Конвенції про захист прав та свобод
людини, рішенні Європейського суду з
прав людини від 25.07.2002 у справі за
заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг»
проти України», а також рішенні
Європейського суду з прав людини від
28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95
«Брумареску проти Румунії»
встановлено, що існує усталена судова
практика конвенційних органів щодо
визначення основним елементом
верховенства права принципу правової
певності, який передбачає серед іншого
і те, що у будь-якому спорі рішення суду,
яке вступило в законну силу, не може
бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України,
статті 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
згадані судові рішення та зміст самої
Конвенції про захист прав та свобод
людини є пріоритетним джерелом права
національного суду.

Таким чином, під час вирішення спору у
справі Господарського суду Київської
області № 911/2762/13 встановлені факти
стосовно спірних правовідносин, які
мають значення для вирішення даного
спору і повторне дослідження
встановлених судом фактів, які
покладені в основу судового рішення, що
набрало законної сили, не потребується.

Зокрема, під час вирішення спору у
справі Господарського суду Київської
області № 911/2762/13 встановлено
факт поставки відповідачем
некомплектного товару за спірним
Договором, який покладено в основу
відповідного судового рвшення в
частині задоволення позовної вимоги
про стягнення пені (застосування
відповідальності за поставку
некомплектного товару).

Згідно з п. 3.3 Договору, у разі виявлення
розбіжностей в кількості та якості
товару, вказаного в розрахункових
документах (акт приймання-передачі)
чи/або в видатковій накладній, з
кількістю фактично отриманого товару,
представник позивача складає акт
передачі-приймання товару, в якому
вказує розбіжності. Відповідач
забезпечує підписання Акту приймання
товару своїм представником, а при його
відсутності експедитором або водієм у
2-ох оригінальних примірниках .

Незважаючи на те, що товар відповідачем
був поставлений не у повній
комплектності, Акт приймання товару в
порядку, встановленому п. 3.3 Договору,
сторонами також не було підписано.

В той же час, в ході вирішення спору у
справі Господарського суду Київської
області № 911/2762/13 судом встановлено,
що на виконання умов Договору
відповідач поставив позивачеві товар
(барну стійку) недоукомплектовану
пластиком для підсвічування в
кількості 4 кв. м. та барними петлями у
кількості 4 шт.

Як зазначено в мотивувальній частині
рішення Господарського суду Київської
області у справі № 911/2762/13, факт
поставки товару саме у такій
комплектності та використання
зазначеного товару позивачем за його
цільовим призначенням підтверджується
наданими позивачем фотокартками та
відомостями, які містяться на сайті
більярдного клубу «Нью-Йорк»
(http://www.new-york.kiev.ua).

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства тощо. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається.

Відповідно до статті 612 Цивільного
кодексу України боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Правові наслідки передання
некомплектного товару встановлені ст.
684 Цивільного кодексу України.

Так, частині 1 ст. 684 Цивільного кодексу
України встановлює, що у разі передання
некомплектного товару покупець має
право вимагати від продавця за своїм
вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) доукомплектування товару в розумний
строк.

Згідно з ч. 2 зазначеної статті, якщо
продавець у розумний строк не
доукомплектував товар, покупець має
право за своїм вибором:

1) вимагати заміни некомплектного
товару на комплектний;

2) відмовитися від договору і вимагати
повернення сплаченої грошової суми.

Отже, відповідно до приписів ст. 684
Цивільного кодексу України позивач, не
отримавши у встановлений Договором
строк повністю укомплектований товар,
має право вимагати від відповідача за
власним вибором або пропорційного
зменшення ціни або доукомплектування
товару в розумний строк, та лише у
випадку невиконання відповідачем
вимоги щодо доукомплектування товару,
позивач має право або вимагати заміни
некомплектного товару на комплектний,
або відмовитися від договору і
вимагати повернення сплаченої
грошової суми.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 Господарського
кодексу України, у разі поставки
некомплектних виробів постачальник
(виробник) зобов'язаний на вимогу
покупця (одержувача) доукомплектувати
їх у двадцятиденний строк після
одержання вимоги або замінити
комплектними виробами у той же строк,
якщо сторонами не погоджено інший
строк. Надалі до укомплектування
виробу або його заміни покупець
(одержувач) має право відмовитися від
його оплати, а якщо товар уже оплачений,
вимагати в установленому порядку
повернення сплачених сум. У разі якщо
постачальник (виробник) у встановлений
строк не укомплектує виріб або не
замінить його комплектним, покупець
має право відмовитися від товару.

Позивачем надано докази звернення до
відповідача з вимогою про
доукомплектування спірного товару в
розумний строк, зокрема, Вимогу № 1 від
12.02.2014 року, в якій чітко визначено
перелік недоліків, які необхідно
усунути. Факт надіслання Вимоги
підтверджується відповідними
поштовими документами, також про факт
її отримання свідчить відповідь
відповідача.

Як вбачається з наданої відповідачем
відповіді № 07-03 від 02.03.2014 року,
відповідач відмовився задовольняти
вимоги позивача, посилаючись на
порушення позивачем обов'язку щодо
підписання акту приймання-передачі та
складення акту розбіжностей про
недоліки товару.

Враховуючи, що факт некомплектності
товару встановлено в ході вирішення
спору у справі Господарського суду
Київської області № 911/2762/13 і не
спростовано відповідачем, позивач
звертався до відповідача з вимогою про
доукомплектування товару і така вимога
не була задоволена без поважних причин,
суд дійшов висновку про наявність
підстав для застосування ч. 2 ст. 684
Цивільного кодексу України та права
позивача відмовитися від договору і
вимагати повернення сплаченої
грошової суми.

Посилання відповідача на непідписання
позивачем акту приймання-передачі
товару не впливає на обов'язок
доукомплектувати проданий товар.

Посилання відповідача на пропуск
позовної давності з вимогою про
некомплектність товару не приймаються
судом, оскільки позивачем подавався
позов (у справі № 911/2762/13) і подання
такого позову є підставою для
переривання строку позовної давності.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору судом
встановлено, що позовні вимоги
позивачем доведені та обґрунтовані,
відповідачем не спростовані, тому
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті
судового збору відповідно до статей 44,
49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються судом на
відповідача.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 80 000
(вісімдесят тисяч) грн. попередньої
оплати та 1827 (одну тисячу вісімсот
двадцять сім) грн. витрат по сплаті
судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 26.08.2014 р.

Суддя
Карпечкін Т.П.