Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "21" серпня 2014 р.
Справа № 906/1078/14

Господарський суд Житомирської
області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- дов. від 29.08.12

від відповідача: Нонік О.С.- дов. №1/1 від
15.08.14

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 (с.Смолигів, Луцький район,
Волинська область)

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "НТК Степ" (м.Житомир)

про стягнення 131320,00 грн.

Позивачем пред'явлено позов про
стягнення з відповідача 131320,00грн.
основного боргу.

Ухвалою господарського суду від 06.08.14 р.
порушено провадження у справі та
призначено справу до розгляду на 19.08.14.

В судовому засіданні від 19.08.14 р., в
порядку ст. 77 ГПК України,
оголошувалась перерва до 12:00 год. 21.08.14
р.

Представник позивача підтримав
позовні вимоги в повному обсязі з
підстав, викладених у позовній заяві. В
судовому засіданні від 21.08.14 р. в
підтвердження факту поставки та оплати
поставлених корзин 2,25 JCВ надав копії
податкових накладних(а.с. 68, 69).

Представник відповідача заперечив
проти позову з підстав, зазначених у
письмовому відзиві та письмових
поясненнях (а.с. 49-50, 67). Вважає вимоги
позивача про стягнення грошових
коштів у зв'язку з відмовою від
договору безпідставними.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач - фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі -
позивач) впродовж 2014 року отримав від
Товариства з обмеженою
відповідальністю "НТК СТЕП" (надалі -
відповідач) товарно-матеріальні
цінності - корзини 2,25 JCВ (корзини для
підняття працівників) в кількості 28
штук на загальну суму 131320,00грн.

Факт приймання-передачі товару
підтверджується видатковими
накладними № 10122 від 21.01.14 р., № 10207 від
07.02.14 р., № 10225 від 25.02.14 р., № 20303 від 03.03.14
р.(а.с. 8-11).

Відпуск товару за вищевказаними
накладними здійснювався на підставі
рахунку № 40117, який 17.01.2014р. був
виписаний відповідачем, як
постачальником, для оплати позивачем,
як покупцем, вартості 28 корзин в сумі
131320,00 грн. (а.с. 20).

Отриманий товар позивачем було
оплачено в повному обсязі на загальну
суму 131320,00грн., що також не
заперечується відповідачем.

Позивач вважає, що між сторонами в
усній формі було укладено договір
купівлі-продажу. На думку позивача, при
передачі товару відповідач мав надати
йому документи, які підтверджують
відповідність товару.

Зокрема вказує, що Технічний регламент,
який затверджений Постановою КМУ від
30.01.13 №62 (далі- Регламент), встановлює
вимоги до машин щодо захисту життя або
здоров'я людини, захисту тварин або
рослин, а також майна та охорони
навколишнього природного середовища,
процедуру оцінки відповідності машин
та вимоги до їх обігу на ринку України
та/або введення в експлуатацію.

Вказав, що відповідачем було передано
йому змінне обладнання - корзини для
підняття працівників, тому останній
мав надати йому декларацію про
відповідність на товар, як того вимагає
Регламент.

Оскільки, станом на 01.08.14 декларація
про відповідність на товар не надана,
подальший продаж та використання
корзин є неможливим, тому просить суд
стягнути з відповідача 131320,00грн.
вартості отриманого товару.

Представник відповідача заперечив
проти позову. Пояснив, що в грудні 2013
року позивач дійсно звернувся до
відповідача з пропозицією виготовити
робочі корзини для піднімання
вантажів.

Для виготовлення корзин позивач,
згідно ремонтної відомості (а.с.52) та
видаткових накладних № 131301830 від
23.12.2013р., № 131301834 від 23.12.2013р., № 131400067 від
15.01.2014р. передав відповідачу
відповідні матеріали.

Вважає, що між сторонами виникли
правовідносини, що випливають з
договору підряду, характерною та
принциповою ознакою якого є виконання
обумовленої сторонами роботи суто для
замовника, а не для невизначеного кола
осіб, та були погоджені інші істотні
умови договору підряду такі як ціна,
індивідуально визначені речі, які мали
бути виготовлені, та їх характеристики.

Пояснив, що підприємством відповідача
були виготовлені конструкції, які в
подальшому передані позивачу згідно
видаткових накладних на загальну суму
131320,00грн.

Водночас, відповідач заперечує, що він
являється виробником товару в понятті,
визначеному у Регламенті. Вважає, що не
повинен був надавати позивачу будь-які
документи про відповідність товару.

Наголосив, що в момент передачі товару,
позивач не мав жодних заперечень з
приводу неналежної якості чи то
будь-яких інших питань та не наполягав
на отриманні документів відповідності
на товар.

Вважає, що саме позивач є виробником в
розумінні Закону України "Про
відповідність", оскільки після
приведення отриманого товару до
технічного стану придатного для
використання за цільовим призначенням,
здійснює продаж виробу широкому колу
споживачів.

Оцінивши в сукупності матеріали
справи, суд приходить до висновку про
відмову в задоволенні позову з огляду
на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості; зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства;
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України,
договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо
форми договору не встановлені
законом.

Матеріали справи вказують, що між
сторонами виникли правовідносини
купівлі-продажу, що грунтуються на
усному договорі.

За приписами ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Частина 1 ст. 656 ЦК України визначає, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний набутий)
продавцем у майбутньому.

Так, предметом договору
купівлі-продажу, укладеного між ФОП
ОСОБА_3 ТзОВ "НТК СТЕП" є корзини 2,25 JCВ,
які виготовив відповідач та, в порядку
ч. 1 ст. 662 ЦК України, передав позивачу
згідно видаткових накладних.

Частина 2 ст. 662 ЦК України містить
умову щодо передачі покупцеві
документів (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.

Отже, необхідність передачі
відповідачем декларації про
відповідність на товар має бути
обумовлена договором або випливати з
вимог чинного законодавства.

Позивач вважає, що обов'язок
відповідача передати декларацію про
відповідність на товар передбачена
Технічним регламентом безпеки машин,
який затверджений Постановою КМ
України від 30.01.2013р. № 62 .

Відповідно до п. 8 розділу "Введення в
обіг та/або в експлуатацію" Регламенту,
до введення машини в обіг та/або в
експлуатацію виробник або його
уповноважений представник, зокрема,
складає декларацію про відповідність,
вимоги до якої зазначені у додатку 7,
яка додається до машини.

Відповідно до ч.8 ст.1 Закону України
"Про відповідність" підтвердження
відповідності - видача документа
(декларація про відповідність або
сертифікат відповідності) на основі
рішення, яке приймається після
проведення відповідних (необхідних)
процедур оцінки відповідності, що
довели виконання встановлених вимог.

При цьому, матеріали справи не містять
доказів того, що саме відповідач
являється виробником товару у
розумінні приписів Технічного
регламенту.

Так, згідно Технічного регламенту
виробник - юридична або фізична особа,
яка здійснює проектування та/або
виробництво машини або незавершеної
машини, на яку поширюється дія цього
Технічного регламенту, та є
відповідальною за відповідність
машини або незавершеної машини цьому
Технічному регламенту з метою введення
її в обіг під власним найменуванням чи
торговельною маркою або для власного
використання. У разі неможливості
ідентифікації виробника згідно з
наведеним визначенням будь-яка фізична
або юридична особа, що вводить в обіг
або в експлуатацію машину чи
незавершену машину, на яку поширюється
дія цього Технічного регламенту,
повинна вважатися виробником.

З огляду на викладене, суд вважає, що на
позивача, який передав відповідачу
корзини 2,25 JCВ не покладено обов'язок
передачі декларації про відповідність
на товар.

До того ж, з матеріалів справи не
вбачається факт виготовлення та
поставки саме змінного обладнання в
розумінні підпункті 2 пункту 2
Регламенту, згідно якого змінне
обладнання - обладнання, яке після
введення в експлуатацію машини
(трактора) приєднує до такої машини
(трактора) безпосередньо оператор для
зміни її функцій або надання нової
функції, за умови, що це обладнання не є
запасною частиною чи інструментом.

З огляду на викладене, твердження
позивача щодо обов'язку відповідача
надати декларацію про відповідність на
товар та про істотне порушення
відповідачем умов договору є
безпідставними.

Частиною 2 ст. 666 ЦК України передбачено,
якщо приналежності товару або
документи, що стосуються товару, не
передані продавцем у встановлений
строк, покупець має право відмовитися
від договору купівлі-продажу та
повернути товар продавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК у випадку
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі він є розірваним. Це
означає, що зобов'язання сторін за ним
припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК).

Приписами ч.ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України
визначено, що сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Якщо договір змінений або
розірваний у зв'язку з істотним
порушенням договору однією із сторін,
друга сторона може вимагати
відшкодування збитків, завданих зміною
або розірванням договору.

Однак, матеріали справи не містять
доказів направлення відповідачу
повідомлення про відмову від договору
та факту повернення йому отриманого
товару, що вказувало б на розірвання
договору в односторонньому порядку, що
в результаті могло б бути підставою для
звернення до суду з вимогою про
стягнення збитків.

Щодо заперечень відповідача з приводу
того, що між сторонами виникли
правовідносини, які випливають з
договору підряду, то суд не
погоджується з такою позицією
відповідача з огляду на наступне.

Виходячи з приписів ст. 837 ЦК України,
форма договору підряду може бути як
усною так і письмовою і визначається
відповідно до положень ст.ст. 205,207-209
цього кодексу. Однак положення ст. 206 ЦК
України стосовно можливості вчинення
в усній формі договору, який повністю
виконується в момент його укладення до
договору підряду застосувати
неможливо. Це обумовлено характером
підрядних робіт, де об'єктивно між
виникненням правовідносин і
виконанням зобов'язань підрядником
проходить певний час.

Отже, договір підряду повинен був бути
укладений в письмовій формі, при цьому
до матеріалів справи відповідного
договору не надано.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем в порушення вимог ст.ст. 33 та
34 Господарського процесуального
кодексу України, не доведено належними
та допустимими доказами обставини, на
які він посилається, як на підставу
своїх вимог.

З огляду на викладене, господарський
суд дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський
суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Апеляційна скарга подається на рішення
місцевого господарського суду
протягом десяти днів з дня його
оголошення. У разі якщо в судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частину рішення,
зазначений строк обчислюється з дня
підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 26.08.2014 р.

Суддя
Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу