Господарський суд Чернігівської
========================================================================
========================================================================
========================
РІШЕННЯ

19 серпня 2014 року
Справа № 927/829/14

Позивач: Приватне підприємство
"Дальнобой-Сервіс",

вул. Доценка, 12/31, м. Чернігів, 14032

поштова адреса: а/с 1745, м. Чернігів, 14037

Відповідач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "НІД Чернігів",

вул. Квітнева, 21, м. Чернігів,
Чернігівська область, 14026

Предмет спору: про стягнення 26174,54 грн.

Суддя А.М.Селівон

Представники сторін:

Від позивача: Васильєв О.М. -
представник, довіреність № б/н від
15.05.2014 р. (Шевченко К.Ю. - представник,
дов. б/н від 15.05.14 р., присутня в судових
засіданнях 15.07.14 р. та 30.07.14 р.)

Від відповідача: Галенко О.Г. -
директор, наказ № 1 від 25.04.14 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2
ст.85 Господарського процесуального
кодексу України оголошені вступна та
резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство
"Дальнобой-Сервіс" звернулось до
господарського суду Чернігівської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "НІД
Чернігів" про стягнення коштів в сумі
26174,54 грн. за виконані роботи та
використані при цьому матеріали, а
також витрат зі сплати судового збору в
сумі 1827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідачем не
виконуються належним чином
зобов'язання щодо своєчасної оплати
вартості наданих в січні 2013 р. послуг з
технічного обслуговування і ремонту
автомобільних транспортних засобів,
внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 26174,54 грн..

Ухвалою господарського суду
Чернігівської області від 06.06.14 р.
позовну заяву прийнято до розгляду та
порушено провадження у справі № 927/829/14,
розгляд справи призначено на 02.07.14 р..

Ухвалами господарського суду
Чернігівської області від 02.07.14 р., 15.07.14
р. та 30.07.14 р. розгляд справи відкладався
на 15.07.14 р., 30.07.14 р. та 19.08.14 р. відповідно.

Ухвалою суду від 30.07.14 р. за клопотанням
позивача строк розгляду спору
продовжувався на 15 днів.

В судові засідання 15.07.14 р., 30.07.14 р. та
19.08.14 р. з'явився уповноважений
представник позивача.

Уповноважений представник відповідача
з'явився в судові засідання 02.07.14 р.,
15.07.14 р., 30.07.14 р. та 19.08.14 р.

До початку судового засідання 02.07.14 р.
представником відповідача через
канцелярію суду подано відзив № 24 від
27.06.14 р., в якому відповідач зазначає, що
ТОВ "НІД Чернігів" співпрацює з ПП
"Дальнобой-_Сервіс" з 2011 року та станом
на сьогоднішній день товариство не має
неоплачених рахунків, виставлених
позивачем. Відповідач 12 травня 2014 року
отримав від ПП "Дальнобой-Сервіс"
вимогу про повернення боргу б/н від
06.05.14 р. на загальну суму 26174,54 грн. по
заборгованості за січень 2014 року.

Як стверджує відповідач, ТОВ "НІД
Чернігів" не має підтверджуючих
документів стосовно надання позивачем
вказаних послуг.

До початку судового засідання 15.07.14 р.
через канцелярію суду представником
позивача подано клопотання б/н від 10.07.14
р. про долучення документів до
матеріалів справи. Серед долучених
судом документів містяться, зокрема,
підписаний позивачем акт звірки
розрахунків між ПП „Дальнобой - Сервіс"
та ТОВ "НІД Чернігів" за період з 01.01.13 р.
по 30.06.14 р. та письмові пояснення б/н від
10.07.14 р., в яких позивач зазначає норми
діючого законодавства України, що
регулюють спірні правовідносини з
відповідачем, а також порушені
відповідачем.

В поясненнях позивач повідомляє, що
співпраця з відповідачем розпочалася в
кінці 2012 року.

Державним підприємством «Дослідне
сільськогосподарське виробництво ІФРГ
НАН України» було направлено на адресу
відповідача претензії № 149 від 20.12.12 р.,
№ 42 від 06.03.13 р., № 87 від 22.05.13 р. та № 224
від 21.11.13 р. з вимогами перерахувати
суму заборгованості на розрахунковий
рахунок позивача, отримання яких
відповідачем підтверджується наявним
в матеріалах справи копіями
відповідних рекомендованих
повідомлень про вручення поштових
відправлень.

Позивач зазначає, що копію договору №
ДС-000002 від 08.01.2013р., зазначеного в
замовленні - наряді № ДС-000069 від 18.01.2013
р., надати суду не має можливості,
оскільки обидва оригінали було
направлено відповідачу на підпис та на
даний час відповідач екземпляр
позивача не повернув.

Щодо наявності повноважень ОСОБА_4 на
підписання актів здачі-приймання робіт
(надання послуг) від імені ПП
"Дальнобой-Сервіс" позивач зазначив, що
ОСОБА_4 відповідно до наказу ПП
"Дальнобой-Сервіс" № 7/к від 12.04.2011 року
прийнятий на посаду начальника
майстерні. При цьому пунктом 3 розділу
ІІІ посадової інструкції начальника
майстерні ПП "Дальнобой-Сервіс"
начальнику майстерні надані
повноваження в межах своєї компетенції
підписувати та візувати документи.

Крім того позивач повідомив про
відсутність у провадженні
господарських судів України або іншого
органу, який в межах своєї компетенції
вирішує спір, справи зі спору між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав, та відсутність рішення цих
органів з такого спору.

Також до початку судового засідання
15.07.14 р. позивачем подана заява б/н від
10.07.14 р. про збільшення позовних вимог, в
якій позивач просить стягнути з
відповідача заборгованість в сумі 32007,28
грн..

Заява разом з доданими до неї копіями
видаткових накладних № РН-000000738 від
12.02.13 р. на суму 4118,76 грн. та № РН-000001893
від 04.04.13 р. на суму 1713,24 грн., а також
копіями відповідних податкових
накладних № 172 від 12.02.13 р. та № 50 від
04.04.13 р. долучена судом до матеріалів
справи.

В судовому засіданні 15.07.14 р.
представник відповідача щодо
задоволення заяви представника
позивача б/н від 10.07.14 р. про збільшення
позовних вимог заперечував.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.11 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
зазначено, що ГПК, зокрема статтею 22
цього Кодексу, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем
має бути додержано правил вчинення
відповідної процесуальної дії, а
недотримання ним таких правил тягне за
собою процесуальні наслідки,
передбачені ГПК та зазначені в цій
постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру.

При цьому, відповідно до п. 3
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України № 01-8/1228
від 02.06.06 р. під збільшенням розміру
позовних вимог (частина друга статті 22
ГПК) слід розуміти збільшення суми
позову за тією ж вимогою, яку було
заявлено у позовній заяві. Тому
збільшення розміру позовних вимог не
може бути пов'язано з пред'явленням
додаткових позовних вимог, про які не
йшлося в позовній заяві. Якщо такі
додаткові позовні вимоги зв'язані з
раніше заявленими позовними вимогами
підставою виникнення або поданими
доказами (наприклад, коли позов подано
на суму основного боргу і позивач до
прийняття рішення просить додатково
стягнути пеню за прострочку платежу),
то їх може бути пред'явлено з
дотриманням, зокрема, приписів статті 58
ГПК.

Отже, виходячи зі змісту вказаної заяви
про збільшення позовних вимог та
поданої позовної заяви, оскільки
позивачем додатково заявлені вимоги
про стягнення сум боргу, який виник з
різних правочинів, враховуючи, що на
підтвердження позовних вимог до
позовної заяви та заяви про збільшення
позовних вимог позивачем додано різні
докази виконання зобов'язань, а також
те, що схожість способу захисту прав і
законних інтересів, так само як і
подібність документів, які є доказами
неналежного виконання умов зобов'язань
не дає підстав суду вважати за можливе
об'єднати в одній позовній заяві
вказані позовні вимоги із стягнення
заборгованості, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
заяви позивача б/н від 10.07.14 р. про
збільшення позовних вимог.

В долучених до матеріалів справи 30.07.14
р. за клопотанням позивача б/н від
24.07.14р. письмових поясненнях б/н від
24.07.14 р. позивач зазначив, що
невідповідність номерів актів
здачі-прийняття (надання послуг) №
ДС-000040 від 22.01.13 р. і № ДС-000005 від 09.01.13 р.
та видаткових накладних № РН-000000738 від
12.02.13 р. та № РН-000001893 від 04.04.13 р., копії
яких додані до матеріалів справи,
номерам відповідних зазначених в акті
звірки документів виникла в результаті
автоматичного присвоєння номерів
документам бухгалтерською програмою,
яка формує вищезазначений акт звірки.
Акт звірки формується по всіх
правовідносинах позивача з
відповідачем.

В судовому засіданні 30.07.14 р.
представником відповідача подано
письмове клопотання б/н від 30.07.14 р. про
долучення документів до матеріалів
справи, серед яких, зокрема, платіжне
доручення № 60 від 30.07.14 р. про
перерахування на рахунок позивача 4357,14
грн. із зазначенням призначення
платежу "оплата згідно акту звірки з
01.01.13 р. по 30.06.14 р. у сумі 3630,95 грн., ПДВ-20%
726,79 грн." та акт звірки
взаєморозрахунків між сторонами за
період з 01.01.13 р. по 30.06.14 р., підписаний
уповноваженими представниками сторін
та засвідчений відбиткам печаток
підприємств.

До початку судового засідання 19.08.14 р.
через канцелярію суду відповідачем
подані:

- письмові пояснення № 33 від 07.08.14 р., які
долучені судом до матеріалів справи.

В поясненнях відповідач не визнає
вимог позивача та вважає виконаними
всі зобов'язання ТОВ „НІД Чернігів"
перед позивачем, посилаючись на те, що
відповідно до акту звірки
взаєморозрахунків між сторонами за
період з 01.01.13 р. по 30.06.14 р. позивачем
надано відповідачу послуг на загальну
суму 167348,00 грн., а відповідачем в свою
чергу здійснено оплату за надані
послуги в сумі 162990,86 грн.. Отже, за
результатами звірки, на думку
відповідача, заборгованість ТОВ „НІД
Чернігів" складає 4357,14 грн., яка була
перерахована на рахунок позивача
платіжним дорученням від 30.07.14 р.

Таким чином, як стверджує відповідач в
письмових поясненнях, станом на 31.07.14 р.
заборгованість відповідача перед
позивачем відсутня. В свою чергу
відповідач не визнає суму боргу в
розмірі 27650,14 грн. зазначену позивачем в
акті звірки як заборгованість станом
на 01.01.13 р. , про що відповідачем
зазначено в підписаному акті звірки,
оскільки жодних документів на
підтвердження існування вказаної
заборгованості перед позивачем за 2012 р.
відповідач не має.

- власне письмове підтвердження №
34 від 07.08.14 р. про відсутність в
провадженні господарського суду або
іншого органу, який в межах своєї
компетенції вирішує господарський
спір, справи між тими ж сторонами про
той же предмет і з тих же підстав, яке
разом з доданими документами долучено
судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання
19.08.14 р. через канцелярію суду
представником позивача подано
клопотання б/н від 18.08.14 р. про долучення
документів до матеріалів справи, а
саме: копії акту звірки за період з 01.11.12
р. по 31.07.14 р.; копій платіжних доручень,
видаткових накладних, актів виконаних
робіт, рахунків - фактури за період з
01.11.12 р. по 31.07.14 р.; виписка банку за
період з 01.11.12 р. по 31.07.14 р.. Клопотання
судом задоволено, документи до
матеріалів справи долучені.

Інших доказів на підтвердження своїх
вимог та заперечень, окрім наявних в
матеріалах справи, на час проведення
судового засідання сторонами суду не
надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (далі - Постанова № 18)
якщо стороною (або іншим учасником
судового процесу) у вирішенні спору не
подано суду в обґрунтування її вимог
або заперечень належні і допустимі
докази, в тому числі на вимогу суду, або
якщо в разі неможливості самостійно
надати докази нею не подавалося
клопотання про витребування їх судом
(частина перша статті 38 ГПК), то розгляд
справи господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Клопотання представників позивача від
15.07.14 р. та 19.08.14 р., представника від від
22.07.14 р. про відмову від здійснення
фіксації судового засідання
технічними засобами судом задоволені.
Засідання господарського суду по
розгляду даної справи проведено без
фіксації технічними засобами. Судовий
процес відображено у протоколі
судового засідання.

Перед початком розгляду справи
представників сторін було ознайомлено
з правами та обов'язками відповідно до
ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Представники позивача та відповідача в
судових засіданнях повідомили суд, що
права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не
заявлено.

В судовому засіданні 19.08.14 р.
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому
засіданні 19.08.14 р. підтримав
заперечення проти позову, викладені у
відзиві на позовну заяву, та зазначив
про відсутність заборгованості за
надані послуги за період з 01.01.13 р. по
30.07.14 р..

Дослідивши матеріали справи та подані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення представників
позивача та відповідача, з'ясувавши
обставини, що мають значення для
вирішення спору, перевіривши наданими
стонами доказами, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного
кодексу України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає. що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу
України правочин може вчинятися усно
або в письмовій формі. Сторони мають
право обирати форму правочину, якщо
інше не встановлено законом. Правочин,
для якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем від ТОВ „НІД Чернігів" були
отримані замовлення - наряди на надання
послуг з технічного обслуговування і
ремонту автомобільних транспортних
засобів, а саме: № ДС-000069 від 18.01.13 р. на
суму 18155,18 грн. та № ДС-000029 від 08.01.13 р. на
суму 8019,36 грн., копії яких наявні в
матеріалах справи.

При цьому в замовленні - нараді № ДС-000069
від 18.01.13 р. міститься посилання на
договір № ДС-000002 від 08.01.13 р.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Письмовими доказами у відповідності до
ст. 36 Господарського процесуального
кодексу України визнаються документи і
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про інформацію" документ -
матеріальний носій, що містить
інформацію, основними функціями якого
є її збереження та передавання у часі
та просторі.

Письмові докази подаються в оригіналі
або в належним чином засвідченій копії
(стаття 36 ГПК).

Відповідно до п.2.2 Постанови № 18, якщо
подані копії документів, у тому числі
виготовлені з використанням технічних
засобів, викликають сумніви,
господарський суд може витребувати
оригінали цих документів, у тому числі
для огляду в судовому засіданні з
наступним поверненням цих оригіналів
особі, яка їх подала.

Якщо одним з учасників судового
процесу подано засвідчені ним копії
документів, а інший з цих учасників
заперечує відповідність їх оригіналам,
то господарський суд зобов'язаний
витребувати такі оригінали для огляду
у особи, яка їх подала.

При цьому, на вимоги суду на час
проведення судового засідання
сторонами не наданий для огляду суду
договір № ДС-000002 від 08.01.2013р. або його
копія. Як зазначено позивачем в
письмових поясненнях б/н від 10.07.14 р.,
копію договору № ДС-000002 від 08.01.2013р.,
зазначеного в замовленні - наряді №
ДС-000069 від 18.01.2013 р., позивач надати суду
не має можливості, оскільки обидва
оригінали було направлено відповідачу
на підпис та на даний час відповідач
екземпляр позивача не повернув.

Таким чином, оскільки суд позбавлений
можливості дослідити зміст, умови та
факт укладення вищезазначеного
договору, а також дотримання сторонами
його умов під час реалізації
господарських відносин, посилання
позивача як на підставу виникнення
позовних вимог на укладений між
сторонами Договір № ДС-000002 від 08.01.2013р.,
судом до уваги не приймаються.

Проте, суд зазначає, що частинами 1, 2 ст.
180 Господарського кодексу України
визначено, що зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України, допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Товариством з обмеженою
відповідальністю „Дальнобой-Сервіс"
згідно замовлень - нарадів № ДС-000029 від
08.01.13 р. та № ДС-000069 від 18.01.13 р. було
надано послуги (проведені роботи) з
технічного обслуговування та ремонту
автомобільних транспортних засобів на
загальну суму 26174,54 грн., що
підтверджується відповідними актами
здачі - прийняття робіт (надання послуг)
№ ДС-000005 від 09.01.13 р. на суму 8019,36 грн. з
ПДВ (вартість робіт (наданих послуг)
становить 1567,50 грн., вартість
використаних матеріалів - 5115,30 грн. без
ПДВ) та № ДС-000040 від 22.01.13 р. на суму 18155,18
грн. з ПДВ (вартість робіт (наданих
послуг) становить 5904,98 грн., вартість
використаних матеріалів - 9224,34 грн. без
ПДВ), копії яких наявні в матеріалах
справи.

Згідно змісту вказаних актів, роботи
прийняті сторонами в повному обсязі по
кількості та якості, сторони взаємних
претензій не мають.

Як встановлено судом та засвідчено
представником позивача в судовому
засіданні, отримання відповідачем
послуг з технічного обслуговування та
ремонту автомобільних транспортних
засобів підтверджується підписами
уповноваженої особи ТОВ „НІД Чернігів"
на вищевказаних актах здачі - прийняття
робіт (надання послуг) та наявними на
них відбитками печатки товариства.

При цьому належних та допустимих
доказів на підтвердження заперечень
відповідача щодо факту надання
позивачем та отримання відповідачем
послуг за вказаними актами здачі -
прийняття робіт (надання послуг)
відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення відповідачем
претензій щодо якості, обсягів та
термінів надання послуг, доказів
опротестування виставлених позивачем
актів здачі - прийняття робіт (надання
послуг) № ДС-000040 від 22.01.13 р. та № ДС-000005
від 09.01.13 р., а тому суд доходить
висновку, що вказані акти є такими, що
підлягають оплаті.

Відповідачем в судовому засіданні 19.08.14
р. заперечувався факт отримання послуг
за вказаними актами здачі - прийняття
робіт (надання послуг) та підписання їх
представником ТОВ „НІД Чернігів".
Разом з тим відповідачем не надано
доводів та доказів у спростування
факту надання послуг за актами від 09.01.13
р. та 22.01.13 р..

В зв'язку з заявленим запереченням
відповідача проти позовних вимог з
підстав відсутності підписів
уповноваженого представника ТОВ „НІД
Чернігів" на актах здачі-приймання
робіт (надання послуг) № ДС-000040 від 22.01.13
р. та № ДС-000005 від 09.01.13 р., в судовому
засіданні 19.08.14 р. судом оглянуті надані
представником позивача оригінали
вказаних актів та встановлено
відповідність їх копій оригіналам, а
тому зазначені доводи відповідача
судом до уваги не приймаються.

Отже, приймаючи до уваги, що
матеріалами справи підтверджуються
обставини щодо надання позивачем
послуг товару та прийняття цього
товару відповідачем, суд, виходячи із
приписів ст. 202 Цивільного кодексу
України, приходить до висновку, що
сторонами вчинені дії, спрямовані на
набуття цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, аналіз правовідносин, які
виникли між сторонами з приводу
надання послуг за вказаними актами
свідчить, що між сторонами фактично був
укладений договір про надання послуг,
який підпадає під правове регулювання
норм глави 63 Цивільного кодексу
України, з елементами договору
поставки щодо використання позивачем
при наданні послуг та оплати
відповідачем матеріалів, який
регулюється нормами § 3 глави 54
Цивільного кодексу України та § 1 глави
30 Господарського кодексу України..

Суд зазначає, що можливість укладення
сторонами змішаного договору та
узгодження ними умов в такому договорі
не суперечить приписам ч.2 ст.628
Цивільного кодексу України, відповідно
до яких сторони мають право укласти
договір, в якому містяться елементи
різних договорів (змішаний договір). До
відносин сторін у змішаному договорі
застосовуються у відповідних частинах
положення актів цивільного
законодавства про договори, елементи
яких містяться у змішаному договорі,
якщо інше не встановлено договором або
не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ст.901 Цивільного кодексу України
за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Частина 1 статті 903 Цивільного кодексу
України передбачає, що якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.655 Цивільного кодексу України
за договором купівлі-продажу одна
сторона передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного
кодексу України продавець зобов'язаний
передати покупцеві товар, визначений
договором купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу
України покупець зобов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Суд зазначає, що грошові зобов'язання,
як і будь-які інші цивільно-правові або
господарські зобов'язання, можуть
виникати з підстав, встановлених
статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК
України. При цьому у господарських
відносинах грошові зобов'язання
найчастіше виникають з господарських
договорів та інших угод, передбачених
законом, або з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (стаття 174 ГК України). Однак,
оскільки господарський договір (угода)
є не єдиною підставою виникнення
відповідного зобов'язання, то сама лише
відсутність між сторонами спірних
правовідносин такого договору (угоди)
чи неможливість встановлення судом
факту укладення такого договору між
сторонами не перешкоджає застосуванню
правових норм щодо виникнення
зобов'язання та відповідальності за
його невиконання.

Отже, оскільки судом не приймаються до
уваги в якості підстав виникнення
зобов'язань Договір № ДС-000002 від 08.01.13 р.
суд доходить висновку, що між сторонами
мають місце правовідносини, що
склалися на підставі укладеного у
спрощений спосіб договору про надання
послуг з елементами договору поставки,
за яким сторони не визначили строк
здійснення відповідачем оплати за
надані послуги та використані при
цьому матеріали.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Згідно приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до п.1.7 Постанови Пленуму
Вищого Господарського суду України від
17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" (далі - Постанова
№ 14) якщо у договорі або законі не
встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України. Цією нормою передбачено, між
іншим, і можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу. При цьому
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

Вищезазначена позиція кореспондується
з п.1 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
р. № 01-06/928/2012, згідно якого також
встановлено, що підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Отже, строк
виконання відповідного грошового
зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Як зазначено в п. 1.7 Постанови № 14 днем
пред'явлення вимоги кредитором слід
вважати день, у який боржник одержав
надіслану йому вимогу, а в разі якщо
вимогу надіслано засобами поштового
зв'язку і підприємством зв'язку
здійснено повідомлення про
неможливість вручення поштового
відправлення, то днем пред'явлення
вимоги є дата оформлення названим
підприємством цього повідомлення.

07 травня 2013 р. ПП "Дальнобой-Сервіс" було
направлено на адресу відповідача
вимогу б/н від 06.05.14 р. про повернення
боргу в сумі 26174,54 грн.. На підтвердження
отримання вказаної вимоги
відповідачем позивачем до позовної
заяви додано копії фіскального від
07.05.14 р., відповідного опису вкладення в
цінний лист від 07.05.14 р. та
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення №
932, згідно якого вимога отримана
відповідачем 12.05.14 р., про що свідчить
підпис уповноваженої за дорученням ТОВ
„НІД Чернігів" особи Вершняк Л.К..

Зазначена вимога залишена
відповідачем без відповіді та
задоволення.

Додатково факт наявності
заборгованості відповідача за актами
здачі - прийняття робіт (наданих послуг)
підтверджується наданою позивачем
випискою банку за період з 01.11.12 р. по
31.07.14 р., згідно якої відсутні здійснені
відповідачем оплати із зазначенням
призначення платежу згідно актів здачі
- прийняття робіт (наданих послуг) №
ДС-000005 від 09.01.13 р. та № ДС - 000040 від 22.01.13
р..

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку, є
зобов'язанням.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України та ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, умов договору та вимог
зазначених Кодексів, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу
України, боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається із
матеріалів справи, зазначено позивачем
в позовній заяві, підтверджено
представником позивача в судовому
засіданні та відповідачем не
спростовано, свої зобов'язання щодо
сплати позивачу грошових коштів в сумі
26174,54 грн. за вказані в підписаних
сторонами актах здачі - прийняття робіт
(наданих послуг) послуги та використані
матеріали у встановлений строк,
всупереч вимогам цивільного та
господарського законодавства,
відповідач не виконав, в результаті
чого у відповідача станом на час
звернення до суду утворилась
заборгованість перед позивачем у
заявленому вище розмірі, яку позивач
просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст.
129 Конституції України, ст. 4-2,4-3
Господарського процесуального кодексу
України основними засадами
судочинства є рівність всіх учасників
судового процесу перед законом та
судом, змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України покладено на сторони та інших
учасників судового процесу. При цьому
відповідачем не надано суду жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження відсутності боргу,
письмових пояснень щодо неможливості
надання таких доказів, або ж фактів, що
заперечують викладені позивачем
позовні вимоги.

Тобто, вказана норма Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує доводити свою правову
позицію саме ту сторону, яка на неї
посилається. При цьому, відповідно до
ст. 32 Господарського процесуального
кодексу України доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських справах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Суд наголошує, що господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Саме змагальність сторін, яка
реалізується в господарському процесі
через ст. 33 ГПК України дає змогу суду
всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати
всі обставини справи та внаслідок чого
ухвалити законне, обґрунтоване і
справедливе рішення у справі.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення;
відповідно до частин 1, 2 статті 9
зазначеного Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.

За змістом пункту 2.4. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88, та ч. 2 ст. 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", які для надання юридичної
сили і доказовості первинного
документа наводять перелік
обов'язкових реквізитів первинних
документів, а саме: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції. Залежно від
характеру операції та технології
обробки даних до первинних документів
можуть бути включені додаткові
реквізити: ідентифікаційний код
підприємства, установи з Державного
реєстру, номер документа, підстава для
здійснення операцій, дані про документ,
що засвідчує особу-одержувача тощо.

В свою чергу, заявляючи заперечення
проти позовних вимог відповідачем на
надано суду жодних доказів на
підтвердження відсутності
заборгованості з оплати наданих послуг
та використаних матеріалів саме за
актами здачі - прийняття робіт (наданих
послуг) № ДС-000005 від 09.01.13 р. та № ДС - 000040
від 22.01.13 р..

При цьому, здійснене відповідачем
згідно платіжного доручення № 60 від
30.07.14 р. перерахування на рахунок
позивача 4357,14 грн. із зазначенням
призначення платежу "оплата згідно
акту звірки з 01.01.13 р. по 30.06.14 р. у сумі
3630,95 грн., ПДВ-20% 726,79 грн." в рахунок
погашення заборгованості за Актами
здачі - прийняття робіт (наданих послуг)
№ ДС-000005 від 09.01.13 р. та № ДС - 000040 від
22.01.13 р. судом не розцінюється як сплата
саме за прийняті за вказаними актами
послуги, зважаючи на зазначене
платником призначення платежу.

Відповідно до п.1.19 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21 січня 2004 р. № 22 (далі
- Інструкція № 22) банк не несе
відповідальності за достовірність
змісту платіжного доручення,
оформленого клієнтом, а також за
повноту і своєчасність сплати клієнтом
податків, єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування (обов'язкових
платежів). Відповідальність за
відповідність інформації, зазначеної в
платіжному дорученні, суті операції, за
якою здійснюється переказ, несе
платник, який у разі її невідповідності
має відшкодовувати банку завдану
внаслідок цього шкоду.

Згідно приписів п.п.2.1, 2.3, 2.4 Інструкції
№ 22 розрахункові документи
складаються на бланках, форми яких
наведені в додатках до цієї Інструкції.
Реквізити розрахункових документів за
цими формами заповнюються згідно з
вимогами додатка 8 до цієї Інструкції
та відповідних її глав.
Відповідальність за правильність
заповнення реквізитів розрахункового
документа несе особа, яка оформила цей
документ і подала до обслуговуючого
банку.

Отже, посилання відповідача на
платіжне доручення № 60 від 30.07.14 р. та
наданий ним акт звірки
взаєморозрахунків між сторонами за
період з 01.01.13 р. по 30.06.14 р. як на докази
відсутності заборгованості за
вищевказаними актами не можуть бути
прийняті судом до уваги у зв'язку з
правовою природою акту звірки як
зведеного облікового документа, що не
належить до первинних документів
бухгалтерської звітності та не може
бути єдиним та належним доказом на
підтвердження наявності чи
відсутності будь-яких зобов'язань, в
тому числі, проведення операцій на
підприємстві та наявності або
відсутності заборгованості у суб'єкта
господарської діяльності за умови
відсутності будь -яких інших доказів.

Рішення суду про задоволення позову
може бути прийнято виключно у тому
випадку, коли подані позивачем докази
дозволять суду зробити чіткий,
конкретний та безумовний висновок про
обґрунтованість та законність вимог
позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 23.03.2012 №6 "Про судове
рішення" встановлено, що рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи
те, що відповідач не довів в розумінні
ст. 33 Господарського процесуального
кодексу України ті обставини, на які
він посилається як на підставу своїх
заперечень, оскільки матеріалами
справи підтверджується факт
невиконання відповідачем зобов'язань з
оплати наданих послуг та використаних
матеріалів за Актами здачі - прийняття
робіт (наданих послуг) № ДС-000005 від 09.01.13
р. та № ДС - 000040 від 22.01.13 р. у
встановлений строк, розмір
заборгованості відповідає фактичним
обставинам та на момент прийняття
рішення доказів погашення
заборгованості відповідач суду не
представив, як і належних та допустимих
доказів, що спростовують вищевикладені
обставини, суд доходить висновку, що
позов доведений позивачем,
обґрунтований матеріалами справи та
відповідачем не спростований, а тому
вимоги позивача про стягнення з
відповідача 26174,54 грн. боргу підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Оскільки спір виник у зв'язку з
неправомірними діями відповідача,
відповідно до ст.49 Господарського
процесуального кодексу судові витрати
покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 11, 202, 205, 509, 254, 258, 525, 526, 530,
599, 610, 612, 626, 629, 655, 662, 692, 712, 901, 903
Цивільного кодексу України, ст.ст. 180, 181,
173, 193 Господарського кодексу України,
ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 49, 82, 84, 85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "НІД Чернігів" (вул.
Квітнева, 21, м. Чернігів, Чернігівська
область, 14026 (поштова адреса: а/с 1745, м.
Чернігів, 14037, код 35583451) на користь
Приватного підприємства
"Дальнобой-Сервіс" (вул. Доценка, 12/31, м.
Чернігів, 14032, р/р 3600 в АТ
„УкрСиббанк", МФО 351005, код 34259265) 26174,54
грн. боргу та 1827,00 грн. витрат зі сплати
судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст рішення складений та
підписаний 26 серпня 2014 року.

Суддя
А.М.Селівон