РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
Справа № 2/110/2012/5003

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухамеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від прокурора: Шпинта С.М.;

від позивача: Сімон І.В.;

відповідача: Руденко В.В.;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився

при розгляді у відкритому судовому
засіданні апеляційної скарги
Заступника на рішення господарського
суду Вінницької області від 26.05.14р. в
справі № 2/110/2012/5003

за позовом Заступника прокурора
Вінницької області в інтересах держави
в особі

Міністерства інфраструктури України

третя особа 1, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача

Фонд державного майна України

до відповідача Публічного акціонерне
товариство "Київський річковий порт"

третя особа 2, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5

про визнання права власності на
нерухоме майно, ціна позову 140500 грн.,

скасування свідоцтв на право
колективної власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора області (надалі -
Прокурор) в інтересах держави в особі
Міністерства інфраструктури України
(надалі - Позивач) звернувся в
господарський суд Вінницької області
із позовною заявою (том 1, а.с. 2-9) до
приватного акціонерного товариства
«Київський річковий порт» (надалі -
Відповідач; за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача Фонд
державного майна України (надалі -
Третя особа)) про: скасування свідоцтва
на право колективної власності № 393 від
18 грудня 2006 року на нежитлові
будівлі, що складаються з майстерні
літ. «А», добудови літ. «а», ганків літ.
«а1», «а2», загальною площею 125,4 кв.м., що
розташовані в АДРЕСА_1; скасування
свідоцтво на право колективної
власності № 394 від 18 грудня 2006
року на нежитлові будівлі, що
складаються з річкового вокзалу літ.
«А», «А1», загальною площею 455,6 кв.м.,
сходів, підпірної стіни, що
розташовані в АДРЕСА_2; визнання права
власності за державою в особі
Міністерства інфраструктури України
на нежитлові об'єкти нерухомого майна
вартістю 140, 5 тис. грн., у т.ч.
нежитлові будівлі, що складаються з
майстерні літера «А», добудови літери
«а», ганків літери «а1», «а2», загальною
площею 125,4 кв.м., розташованих в АДРЕСА_1,
та річкого вокзалу літери «А», «А1»,
загальною площею 455,6 кв.м., сход,
підпірної стіни, що розташованих
АДРЕСА_2.

Ухвалою господарського суду
Вінницької області від 12 лютого 2013 року
(том 2, а.с. 109-141) було залучено до
участі в справі третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача Суб’єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_5
(надалі - Третя особа 2).

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 29 квітня 2013 року
в справі № 2/110/2012/5003 (том 2, а.с.
109-110) позов Прокурора в інтересах
держави в особі Позивача (за участю
Третьої особи 1 та Третьої особи 2) про
визнання права власності на нерухоме
майно, скасування свідоцтв на право
колективної власності задоволено
частково.

Визнано право власності за державою
Україна в особі Позивача на нежитлові
об'єкти нерухомого майна, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, що
складаються з річкового вокзалу літ."А"
та літ."А1" загальною площею 455,6 кв.м.,
сходи та підпірну стіну, також на
АДРЕСА_1 нежитлової будівлі, яка
складається з майстерні літ. "А",
добудови літ."а", ганків літ. "а1", "а2",
загальною площею 125,4 кв.м.

В позові в частині скасування
свідоцтва на право колективної
власності № 393 від 18 грудня 2006
року на нежитлові будівлі, що
складаються з майстерні літ."А" ,
добудови літ "а", ганків літ. "а1", "а2"
загальною площею 125,4кв.м., що
розташовані в АДРЕСА_1 та про
скасування свідоцтва на право
власності № 394 від 18 грудня 2006 року
на нежитлові будівлі, що складаються з
річкового вокзалу літ."А", " А1" загальною
площею 455,6кв.м., сход, підпірної стіни,
що розташовані в АДРЕСА_2 - відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 17 вересня 2013
року (том 3, а.с. 212-216) апеляційну скаргу
Відповідача залишено без задоволення,
а рішення господарського суду
Вінницької області від 29 квітня 2013 року
у справі № 2/110/2012/5003 без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 17 березня 2014 року (том 4,
а.с. 33-36) касаційну скаргу
Відповідача задоволено частково.
Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 17 вересня 2013
року та рішення господарського суду
Вінницької області від 29 квітня 2013 року
скасовано. Справу № 2/110/2012/5003 передано
на новий розгляд до господарського
суду Вінницької області.

У своїй постанові від 17 березня 2014 року
Вищий господарський суд України
зазначив: за таких обставин, суди обох
інстанцій дійшли хибного висновку про
те, що позивачем у цій справі обрано
належний спосіб захисту порушеного
права держави на спірні приміщення,
яке, виходячи з підстав позовних вимог
та приписів ст.388 ЦК України, підлягало
захисту шляхом подання віндикаційного
позову. Також, колегія суддів звертає
увагу, що за вимогами ст.7 ЗУ "Про
приватизацію майна державних
підприємств" державну політику у сфері
приватизації здійснює Фонд державного
майна України та його регіональні
відділення. Статтею 1 ЗУ "Про Фонд
державного майна України" установлено,
що Фонд державного майна України є
центральним органом виконавчої влади
із спеціальним статусом, що реалізує
державну політику у сфері
приватизації, оренди, використання та
відчуження державного майна,
управління об'єктами державної
власності, у тому числі корпоративними
правами держави щодо об'єктів
державної власності, що належать до
сфери його управління, а також у сфері
державного регулювання оцінки майна,
майнових прав та професійної оціночної
діяльності. Проте, заявляючи позов в
інтересах держави, уповноваженим
органом здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах,
прокурором визначено Міністерство
інфраструктури України, з чим не
погоджувався відповідач, посилаючись
на відсутність у Міністерства права
управління визначеними об'єктами
нерухомості, які не передавались
останньому Фондом державного майна
України за відповідним актом приймання
- передачі. Зазначені обставини не
досліджувались попередніми судовими
інстанціями, залишивши без належної
правої оцінки заперечення ПАТ
"Київський річковий порт" та надані на
їх підтвердження документи. Також, не
звернуто увагу, що у справі №11/126-10
господарського суду Вінницької
області, на рішенні якого від 11.11.2010р.
ґрунтувались висновки попередніх
судових інстанцій, позов заявлявся
прокурором в інтересах держави в особі
Фонду державного майна України.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 26 травня 2014 року
(том 4, а.с. 94-103) з
підстав, вказаних у цьому рішенні, в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
господарського суду Прокурор,
звернувся з апеляційною скаргою (том 4,
а.с. 113-120) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій, з підстав,
вказаних у цій апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Вінницької області від 26 травня 2014 року
в даній справі скасувати, а позов
Прокурора в особі Позивача задоволити
повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення господарського суду
Вінницької області не відповідає
нормам матеріального та
процесуального права. Крім того,
Прокурор як на підставу скасування
рішення суду першої інстанції,
посилається на те, що рішенням
господарського суду Вінницької
області від 11 жовтня 2010 року (залишеним
без змін постановами Рівненського
апеляційного господарського суду та
Вищого господарського суду України від
29 березня 2011 року в справі № 11/126-10),
задоволено позов Прокурора - скасовано
пункти 1.1, 1.2 рішення виконавчого
комітету Могилів-Подільської міської
ради № 434 від 5 грудня 2006 року "Про
оформлення права колективної
власності на нежитлові об'єкти
нерухомого майна", згідно якого за
Відповідачем оформлено право
колективної власності на нежитлові
будівлі, що складаються з майстерні
літ. "А", добудови літ. "а", ганків літ. "а1",
"а2", загальною площею 125,4 кв. м, що
розташовані в АДРЕСА_1, а також
оформлено право власності на річковий
вокзал літ. "А", "А1", загальною площею 455,6
кв.м, сходи, підпірну стіну, що
розташовані в АДРЕСА_2. Проте, на
переконання Прокурора, Відповідач
незважаючи на винесене рішення
продовжує незаконно використовувати
зазначені об'єкти державної власності.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 27 червня 2014
року (том 4, а.с. 111), апеляційну скаргу
було прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 13
серпня 2014 року об 14 годині 50 хвилин .

Ухвалою суду від 13 серпня 2014 року (том 4,
а.с. 164) з підстав, висвітлених у даній
ухвалі, розгляд справи було відкладено
на 10 вересня 2014 року на 15 годину 50
хвилин.

На виконання вимог ухвали Відповідач
подав заперечення на апеляційну скаргу
(том 4, а.с. 148-150, 154-157) в якому, з підстав
вказаних у даному відзиві, просить
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги та залишити без змін рішення
суду.

На виконання вимог ухвали
Рівненського апеляційного
господарського суду від 13 серпня 2014
року Відповідачем були подані
додаткові письмові докази (том 4, а.с.
169-178).

Представники Третьої особи 1 та Третьої
особи 2 в судове засідання від 10 вересня
2014 року не з'явилися. Про дату, час та
місце розгляду справи Третя особа 1 та
Третя особа 2 належним чином
повідомлені, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення (том 4, а.с. 149, 152). Причини
неявки своїх представників не
повідомили. Жодних клопотань від
Третьої особи 1 та Третьої особи 2 щодо
відкладення розгляду справи до
господарського суду апеляційної
інстанції не надходило. В той же час, в
ухвалі про відкладення розгляду
апеляційної скарги відсутні вимоги
щодо обов'язкової явки представників
сторін.

Враховуючи вищеописане та
приписи статті 101, частини 2 статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представників
Третьої особи 1 та Третьої особи 2, за
наявними у справі матеріалами.

Представник Прокурора в судовому
засіданні від 10 жовтня 2014 року
підтримав доводи, висвітлені в
апеляційній скарзі, просить скасувати
рішення суду першої інстанції.

Представник Позивача в судовому
засіданні від 10 вересня 2014 року
підтримав доводи апеляційної скарг
Прокурора та просить скасувати рішення
суду першої інстанції.

Представник Відповідача в судовому
засіданні від 10 жовтня 2014 року
заперечив проти доводів апеляційної
скарги, з підстав, висвітлених у
відзиві на апеляційну скаргу.

Рівненський апеляційний
господарський суд, заслухавши
пояснення Прокурора, представників
Позивача та Відповідача, розглянувши
доводи апеляційної скарги, відзив на
апеляційну скаргу, дослідивши наявні
матеріали справи, перевіривши повноту
встановлення обставин справи та їх
юридичну оцінку, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Вінницької області від 26 травня 2014
року по справі № 2/110/2012/5003 слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу
Прокурора - без задоволення. При цьому
апеляційний господарський суд виходив
з такого.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що відповідно до
наказу Головного управління річкового
флоту при Раді Міністрів УРСР від 26
грудня 1980 року № 66-пр "Про
створення Вінницького районного
управління річкового флоту" на базі
пристані "Вінниця" Київського
річкового порту та пристані
"Могилів-Подільський" Дністровського
районного управління створено з 1 січня
1981 року Вінницьке районне управління
річкового транспорту.

Пунктами 6, 8, 10 наказу Головного
управління річкового флоту при Раді
Міністрів УРСР від 26 грудня 1980 року №
66-пр., було вирішено: провести
перерозподіл власних оборотних коштів
Київського річкового порту та
Дністровського районного управління з
метою забезпечення Вінницьке районне
управління оборотними коштами;
забезпечити перерозподіл залишків
фондів економічного стимулювання між
Дністровським, Вінницьким районними
управліннями та Київським річковим
портом; виділити необхідні матеріальні
ресурси Вінницькому райуправлінню на
1981 рік; Дністровському райуправлінню
підготувати розподільчий баланс
пристані Могилів-Подільський та
Дністровського райуправління без
пристані Могилів-Подільський станом на
1 січня 1981 року; забезпечити освоєння
капіталовкладень на будівництво
причальної набережної та
пасажирського павільйону в
Могилів-Подільському за рахунок коштів
по транспортному освоєнню
Дністровського гідровузла в 1981-1982
роках.

Наказом Головного управління
річкового флоту при Раді Міністрів
УРСР від 10 січня 1985 року № 2-пр (том 2, а.с.
68-69) "Про приєднання до Київського
річкового порту Вінницького
райуправління річкового транспорту
"Вінницьке районне управління з 1 січня
1985 року приєднано до Київського
річкового порту на правах внутрішнього
госпрозрахункового підрозділу. Також,
даним наказом Начальнику Київського
річкового порту визначено
необхідність прийняти вступний баланс
Вінницького районного управління
станом на 1 січня 1985 року.

Згідно пункту 2.4 наказу від 10 січня 1985
року № 2-пр, Вінницьке районне
правління наділено основними фондами
та обіговими коштами для його
нормальної фінансово-господарської
діяльності.

Пунктом 2.6 наказу від 10 січня 1985 року №
2-пр, визначено, що начальника
Київського річкового порту зобов'язано
надавати Вінницькому районному
управлінню матеріально-технічну
допомогу по ремонту флоту і
перевантажувальної механізації.

Відповідно до пункту 3.2 наказу від 10
січня 1985 року № 2-пр, передбачено
оформити фінансування Вінницького
районного управління Київського
річкового порту у місцевому відділенні
Держбанку у встановленому порядку.

Наказом Київського річкового порту від
17 січня 1985 року № 27 "Про приєднання до
Київського річкового порту
Вінницького районного управління
річкового транспорту" (том 2, а.с. 74-75)
Вінницьке районне управління
річкового транспорту з 1 січня 1985 року
приєднане до Київського річкового
порту .

Наказом Київського річкового порту від
1 березня 1993 року № 49 "Про реорганізацію
Вінницького районного управління
річкового транспорту" (том 2, а.с. 76)
Вінницьке районне управління
річкового транспорту Київського
річкового порту з 1 травня 1993 року
ліквідоване.

Колегія суду зауважує, що наказом Фонду
державного майна України № 477 від 10
листопада 1992 року "Про перетворення
підприємств і організацій
Українського міжгалузевого державного
об'єднання річкового флоту "Укррічфлот"
в акціонерні товариства" (том 2,
а.с. 70-73) створено на базі державного
майна транзитного (магістрального)
флоту, головного підприємства, 20
підприємств та структурних одиниць
"Укррічфлот" (згідно додатку № 1)
Державну акціонерну судноплавну
компанію "Укррічфлот" шляхом випуску
акцій на повну вартість її майна. На
базі інших підприємств МДО
"Укррічфлот", що не увійшли до складу
судноплавної компанії (згідно додатку
№ 2, в тому числі Київський річковий
порт), створено окремі акціонерні
товариства; затверджено Статут
"Державної акціонерної компанії
"Укррічфлот".

При цьому, комісією створеною згідно
наказу начальника Київського
річкового порту від 28 серпня 1992 року №
307 (том 1, а.с. 55-59; 60-62), на підставі
розгляду результатів інвентаризації
майна, складено акт оцінки вартості
цілісного майна комплексу Київський
річковий порт станом на 1 вересня 1992
року.

Наказом Фонду державного майна України
№ 25 від 15 січня 1993 року затверджено
Статут акціонерного товариства
"Київський річковий порт" (том 1, а.с. 31).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Статуту (том
1, 132-148): акціонерне товариство
"Київський річковий порт" засноване
Фондом державного майна України шляхом
перетворення державного підприємства
в відкрите акціонерне товариство та з
моменту його реєстрації є
правонаступником державного
підприємства Київський річковий порт з
переходом до нього усіх майнових прав і
зобов'язань останнього.

Відповідно до пункту 1.5 Статуту:
Відповідач заснований на базі
державного майна "Київський річковий
порт" шляхом випуску акцій на повну
вартість цього майна.

Колегія суду констатує, що пунктом 4.2
Статуту встановлено, що з метою
виконання основних завдань акціонерне
товариство "Київський річковий порт" на
час реєстрації Статуту включає до
свого складу зазначені підрозділи, без
права юридичної особи, зокрема:
пристані "Вінниця" та
"Могилів-Подільська".

Відповідно до пункту 2 наказу від 1
березня 1993 року № 49 (том 2, а.с. 77) на базі
ліквідованого Вінницького районного
управління річкового транспорту
створено два самостійних підрозділи
Київського річкового порту, а саме:
пристань "Вінниця" та пристань
"Могилів-Подільський".

З наявного в матеріалах справи рішення
виконавчого комітету
Могилів-Подільської міської ради № 434
від 5 грудня 2006 року "Про оформлення
права колективної власності на
нежитлові об'єкти нерухомого майна"
(том 1, а.с. 78) оформлено право
колективної власності в цілому на
нежитлові об'єкти нерухомого майна, а
саме: нежитлові будівлі, що складаються
з майстерні літ. "А", добудови літ. "а",
ганків літ. "а1", "а2", загальною площею 125,4
кв. м, що розташовані в АДРЕСА_1, а також
річковий вокзал літ. "А", "А1", загальною
площею 455,6 кв.м, сходи, підпірна стіна,
що розташовані в АДРЕСА_2, за
Відповідачем Могилів-Подільська
пристань.

Прокуратурою м.Києва за дорученням
Генеральної прокуратури України
проводилась перевірка законності
заволодіння державним майном
службовими особами Відповідача.

Листом від 28 серпня 2009 року № 08/1-9748-09
(том 3, а.с. 3-4) заступника Генерального
прокурора України повідомлено про
результати перевірки із зазначенням
того, що під час її проведення порушень
чинного законодавства не виявлено,
підстав для внесення документів
прокурорського реагування не
встановлено.

Листом від 18 вересня 2009 року № 08/1-18186-03
(том 3, а.с 5) Генеральна прокуратура
України витребувала для вивчення
матеріали перевірки проведеної
прокуратурою м. Києва.

1 квітня 2010 року Генеральна прокуратура
України повернула прокуратурі м.Києва
матеріали для проведення додаткової
перевірки.

Листом від 29 квітня 2010 року (том 3, а.с 13)
прокуратура м. Києва повідомила
Генеральну прокуратуру м. Києва про
результати додаткової перевірки та
виділення частини матеріалів
перевірки за територіальністю до
прокуратури Вінницької області для
вжиття заходів реагування щодо
повернення державного майна.

Листом від 30 квітня 2010 року (том 3, а.с
10-12) прокуратура м. Києва повідомила
прокуратуру Вінницької області про
проведення перевірки та необхідність
застосування представницьких
повноважень щодо оскарження рішення
третейського суду.

Згідно матеріалів перевірки
Жмеринської прокуратури з нагляду за
додержанням законодавства у
транспортній сфері Вінницької області
(том 1, а.с. 17-26) щодо законності
використання філією Відповідача
"Пристань Могилів-Подільський" об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться за
адресою м. Могилів-Подільський,
АДРЕСА_1, вул. Київська, 2 (зокрема, листа
директора філії від 8 жовтня 2012 року №
1, адресованого слідчому прокуратури,
та його пояснень, відібраних слідчим
цієї ж прокуратури 9 жовтня 2012 року),
вказане нерухоме майно
використовується філією Відповідача
"Пристань Могилів-Подільський" за
прямим призначенням. Частина будівлі
передана Третій особі 2, відповідно до
укладеного Відповідачем 30 грудня 2011
року договору № 1 про оренди нежитлової
будівлі по АДРЕСА_2.

Крім того, директор філії ОСОБА_9
пояснив слідчому, що об'єкти нерухомого
майна по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
використовуються на підставі свідоцтв
про право власності на вказані об'єкти,
будь-яка плата за вказане майно не
сплачується, так як ці об'єкти є
власністю філії ПАТ "Київський
річковий порт", сплачується лише
податок на землю.

Прокурор звернувся до голови правління
Відповідача з листом від 4 жовтня 2012
року № 07/2-450 вих-12, в якому просив
повідомити, на яких підставах
Відповідач використовує ряд об'єктів
державної власності, зокрема, майно,
розташоване у м. Могилів-Подільському
по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2.

Відповідно, 14 листопада 2012 року
"Пристань Могилів-Подільський"
Відповідача надала довідку за № 4 (том 1,
на звороті а.с. 46) в котрій зазначено, що
будівля річкового вокзалу (АДРЕСА_2),
будівля майстерні (АДРЕСА_1) станом на 1
листопада 2012 року знаходяться на
балансі філії, залишковою вартістю 140 496
грн. 63 коп..

За наведених обставин, Прокурор
звернувся до господарського суду
Вінницької області з метою захисту
інтересів держави в особі Позивача про
скасування свідоцтва на право
колективної власності № 393 від 18 грудня
2006 року, свідоцтва на право колективної
власності № 394 від 18 грудня 2006 року, та
про визнання права власності за
державою Україною в особі Позивача на
дане майно.

Колегія суду вважає безсумнівними
встановлені рішеннями господарського
суду у інших справах факти, при цьому ці
факти не можуть ставитися судом під
сумнів та є такими, які не потребують
додаткового доведення зазначених
обставин.

Норми статті 124 Конституції України
визначають обов'язковість виконання
усіма суб'єктами прав судового рішення
у вказаних вище справах.

При цьому Рівненський апеляційний
господарський суд звертає увагу на те,
що в силу частини 3 статті 4
Господарського процесуального кодексу
України, статті 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" та зміст самої "Конвенції про
захист прав та свобод людини" згадані
судові рішення є пріоритетним джерелом
права для національного суду.

З огляду на це, суд апеляційної
інстанції зауважує, що неприпустимим є
існування судового рішення та
встановлення фактів, які б суперечили
фактам, встановленим судами у
вищезазначених справах.

Крім того, преюдиціальне значення
процесуальним законом надається саме
фактам, встановленим судовими
рішеннями (в тому числі в їх
мотивувальних частинах) ( абзац 4 пункт
2.6 Постанови Вищого господарського
суду України від 26 грудня 2011 року № 18
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Водночас, колегія суду констатує, що
відповідно до абзацу 6 пункту 2.6
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України», не
надається преюдиціального значення
також фактам (обставинам), зазначеним: у
скасованих судових рішеннях (а в разі
часткового скасування таких рішень - у
скасованих їх частинах); у судових
рішеннях касаційної інстанції,
оскільки останню не наділено правом,
зокрема, встановлювати або вважати
доведеними обставини і вирішувати
питання, пов'язані з доказуванням
(частина друга статті 111-7
Господарського процесуального кодексу
України), - за винятком випадків, коли
касаційна інстанція, скасувавши
рішення попередніх судових інстанцій,
прийняла нове рішення на підставі
встановлених ними обставин.

З огляду на що, колегія суду зазначає,
що в матеріалах справ міститься
рішення господарського суду
Вінницької області від 11 листопада 2010
року у справі № 11/126-10 (том 2, а.с. 209-213)
котре залишено без змін постановою
Рівненського апеляційного
господарського суду від 19 січня 2011 року
та постановою Вищого господарського
суду України від 29 березня 2011 року (том
2, а.с. 221-225).

Рішенням місцевого господарського
суду та постановою апеляційної
інстанцій встановлені та закріплені в
даних судових актах наступні факти:

« Пунктом першим статті 5 Закону
України «Про приватизацію майна
державних підприємств» (в редакції,
чинній на момент приватизації
Відповідача) встановлено, що до
об'єктів державної власності, що
підлягають приватизації, належать:
майно підприємств, цехів, виробництв,
дільниць, інших підрозділів, що
виділяються в самостійні підприємства
і є єдиними (цілісними) майновими
комплексами; незавершене будівництво;
частки (паї, акції), що належать державі
у майні господарських товариств та
інших об'єднань.

Статтею 7 Закону України «Про
приватизацію майна державних
підприємств» визначено, що Державну
політику в сфері приватизації
здійснюють Фонд державного майна
України, органи приватизації
Республіки Крим та
адміністративно-територіальних
одиниць.

Під час оцінки усього майна Київського
річкового порту під час приватизації,
за винятком майна, що не увійшло до
статутного фонду (перелік затверджений
заступником голови Фонду державного
майна України) було прийнято за основу
вартість за консолідованим балансом
підприємства станом на 1992 рік, за
виключенням об'єктів, що не увійшли до
статутного фонду згідно вказаного
переліку.

Згідно інвентаризаційної відомості,
зведеного акту вартості будівель
Відповідача, останні не містить
інформації стосовно нежитлових
будівель, що знаходяться у м.
Могилів-Подільський за адресою:
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Поряд із цим, Третя особа 1 (по справі №
2/110/2012/5003) листом від 19 квітня 1997 року №
10-21-3959 на запит Відповідача (по справі №
2/110/2012/5003) від 19 березня 1997 року №
01-29-107 надав витяг з відомості
результатів інвентаризації щодо
нерухомого майна, яке було передано до
статутного фонду товариства.

Серед цього майна нежитлові будівлі, що
знаходяться у м. Могилів-Подільський за
адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, не
обліковуються.

Вказана обставина також
підтверджується аудиторським
висновком № 59 від 23 січня 2006 року по
Відповідачу (по справі № 2/110/2012/5003) .

Наведеним стверджується, що майно
Могилів-Подільської пристані не
передавалось до статутного фонду
Відповідача(по справі № 2/110/2012/5003), а
відтак, обставини на які вказує третя
особа (Відповідач по справі № 2/110/2012/5003)
є недоведеними.

В силу приписів Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно державній реєстрації в
бюро технічної інвентаризації
підлягають об'єкти нерухомості,
розташовані на всій території України.
Державна реєстрація права власності на
об'єкти нерухомого майна в БТІ є
обов'язковою для власників, незалежно
від форм власності. Реєстрація
поділяється на первинну і поточну.

Як стверджується матеріалами
інвентаризаційних справ на об'єкти
нерухомого майна в м.
Могилів-Подільському, по АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1, первинної реєстрації за
АТ «Київський річковий порт» не було.

Таким чином, реєстрація права
власності на вказані об'єкти
нерухомого майна за Відповідачем (по
справі № 2/110/2012/5003) не узгоджується з
наведеним вище.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що пункти 1.1, 1.2 рішення
виконавчого комітету
Могилів-Подільської міської ради
Вінницької області № 434 від 5 грудня 2006
року «Про оформлення права колективної
власності на нежитлові об'єкти
нерухомого майна» винесено з
порушенням положень діючого
законодавства, що потягло за собою
порушення права власності держави в
особі Фонду державного майна на вільне
користування та розпорядження об'єктом
нерухомості ».

З огляду на усе вищеописане, Вищий
господарський суд України у своїй
постанові зазначив, що суди попередніх
інстанцій дійшли висновку, що державне
майно пристані Могилів-Подільський,
виділене в процесі реорганізації
Вінницького районного управління
річкового транспорту шляхом його
поділу, не було реалізоване Фондом
державного майна України відповідно до
Закону України "Про приватизацію майна
державних підприємств" від 4 березня
1992 року № 2163-ХІІ та Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" від 6
березня 1992 року № 2171-ХІІ, а тому
залишилось у державній власності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України № 29-р 25 січня 2006 року "Про
передачу державного майна, яке не
ввійшло до статутних фондів річкових
портів та акціонерної судноплавної
компанії "Укррічфлот" до сфери
управління Мінтрансзв'язку" прийнято
пропозицію Мінтрансзв'язку щодо
передачі державного майна, яке не
ввійшло до статутних фондів річкових
портів і акціонерної судноплавної
компанії "Укррічфлот" (згідно з
додатком), до сфери управління
зазначеного Міністерства.

Мінтрансзв'язку своїм наказом № 86 від 31
січня 2006 року "Про впорядкування
управління державним майном" закріпило
на праві господарського відання за
Державним підприємством
"Адміністрація річкових портів",
державне майно, передане до сфери
управління Мінтрансзв'язку, яке не
ввійшло до статутних фондів річкових
портів і акціонерної судноплавної
компанії "Укррічфлот".

Відповідно до Положення про
Міністерство транспорту та зв'язку
України, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 789 від 6
червня 2006 року, Міністерство є головним
органом у системі центральних органів
виконавчої влади з питань реалізації
державної політики в галузі
авіаційного, автомобільного,
залізничного, морського і річкового
транспорту та у сфері використання
повітряного простору України,
забезпечення безпеки руху,
навігаційно-гідрографічного
забезпечення судноплавства,
торговельного мореплавства.
Міністерство транспорту та зв'язку
України забезпечує ефективне
використання державного майна
підприємствами, установами та
організаціями, що належать до сфери
його управління, приймає рішення щодо
їх утворення, реорганізації,
ліквідації, виконує відповідно до
законодавства України функції з
управління об'єктами державної
власності, що належать до сфери його
управління.

Колегія суду констатує, що 23 травня 2007
року Кабінетом міністрів України було
прийнято розпорядження № 306-р "Про
передачу державного майна до сфери
управління Мінтрансзв'язку" відповідно
до якої погоджено пропозицію
Мінтрансзв'язку щодо передачі
державного майна, яке не увійшло до
статутних фондів відкритих
акціонерних товариств "Київський
річковий порт" і "Кременчуцький
річковий порт" згідно з додатком, до
сфери управління цього Міністерства, а
також передачу Фондом державного майна
в установленому порядку зазначеного
майна до сфери управління
Мінтрансзв'язку.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України №1485-р від 25 листопада 2009 року
Міністерство транспорту та зв'язку
визначено органом управління об'єктами
державної власності, які не ввійшли до
статутних фондів Відкритого
акціонерного товариства "Київський
річковий порт" та Відкритого
акціонерного товариства
"Кременчуцький річковий порт".

Відповідно до Положення Позивача,
затвердженого Указом Президента
України від 12 травня 2011 року
№581/2011 (в редакції на дату
затвердження), Позивач є
правонаступником Міністерства
транспорту та зв'язку України (крім
прав та обов'язків, пов'язаних із
реалізацією функцій у сфері
телекомунікацій, користування
радіочастотним ресурсом України,
надання послуг поштового зв'язку), а
також Міністерства культури і туризму
України в частині функцій з реалізації
державної політики у сфері туризму.

Статтею 1 Закону України "Про Фонд
державного майна України" установлено,
що Фонд державного майна України є
центральним органом виконавчої влади
із спеціальним статусом, що реалізує
державну політику у сфері
приватизації, оренди, використання та
відчуження державного майна,
управління об'єктами державної
власності, у тому числі корпоративними
правами держави щодо об'єктів
державної власності, що належать до
сфери його управління, а також у сфері
державного регулювання оцінки майна,
майнових прав та професійної оціночної
діяльності.

Дослідивши позовну заяву Прокурора та
апеляційну скаргу, колегія суддів
зауважує, що на переконання Прокурора
Позивач є правонаступником
Міністерства транспорту та зв'язку
України, відповідно, органом державної
влади, котрий саме і уповноваженим
здійснювати управління об'єктами
державної власності, які не ввійшли до
статутного фонду Відповідача.

Поряд з тим, колегія суду з огляду на
вищеописане, в контексті визначеного
Прокурором Позивача, в особі котрого
було подано позов, а саме -
Міністерство інфраструктури України,
зазначає наступне.

Згідно статті 1 Закону України "Про
Фонд державного майна України", Фонд
державного майна України є центральним
органом виконавчої влади із
спеціальним статусом, що реалізує
державну політику, зокрема, у сфері
приватизації.

Відповідно до статті 6 Закону України
"Про Фонд державного майна України",
ФДМУ здійснює свої повноваження
безпосередньо і, зокрема, через
регіональні відділення в областях.
Регіональні відділення діють на
підставі положень, що затверджуються
Головою Фонду державного майна
України.

Відповідно до Положення регіональні
відділення реалізують державну
політику у сфері приватизації.

Пунктом 5 Положення про регіональне
відділення Фонду державного майна
України, визначено, що регіональне
відділення відповідно до покладених на
нього завдань та в межах повноважень,
делегованих Фондом у сфері
приватизації державного майна , серед
іншого, підтверджує факт передачі
державного майна до статутного
капіталу господарських товариств,
утворених у процесі приватизації
(корпоратизації), у порядку,
встановленому законодавством.

В силу дії пункту 10 Положення про
регіональне відділення Фонду
державного майна України, регіональне
відділення у межах своїх повноважень
видає акти організаційно-розпорядчого
характеру.

Колегія суду з врахуванням доказів,
наявних в матеріалах справи,
вищенаведених положень
нормативно-правових актів, зазначає, що
дане майно не вибувало з власності
держави (даний факт безпосередньо
встановлений вищеописаними судовими
рішеннями), відсутність будь-яких
нормативно-закріплених актів щодо
належності даного майна а ні Позивачу,
а ні Відповідачу, в сукупності з тим, що
Прокурором не було подану ні в
місцевому господарському суді, ні в
апеляційному господарському суді
доказів щодо належності спірного майна
будь-якій іншій особі, в котре
засвідчує про безпідставність та
недоведеність позовних вимог
Прокурора саме в особі Позивача щодо
визнання за ним права власності на дане
спірне майно.

При цьому, колегія суду враховує факт
відсутності докази передання даного
майна від держави будь-якій іншій
особі, так і первинні докази чи
правовстановлюючі документи на дане
нерухома майно в цілому.

Дані висновки витікають з наявності
доказів, доданих сторонами до
матеріалів справи, з огляду на наступні
докази.

В матеріалах справи міститься наказ
від 18 серпня 2007 року № 721 Міністерства
транспорту та зв'язку, акт
приймання-передачі державного майна,
яке не ввійшло до статутного фонду
Відповідача до сфери Міністерства
транспорту та зв'язку України
(правонаступником котрого є Позивач)
від 19 вересня 2007 року з додатком № 1
«Перелік державного майна, яке не
ввійшло до статутного фонду
Відповідача» (том 3, а.с. 83-87). Дослідивши
даний перелік колегія суду констатує
відсутність в ньому спірного майна.

Крім того, в матеріалах справи
міститься ще один Перелік Державного
майна, яке не увійшло до статутних
фондів Відповідача та «Кременчуцького
річкового порту» та передається до
сфери управління Мінтрансзв'язку (том 3,
а.с. 90-91) дослідивши котрий колегія суду
також констатує про відсутність в
ньому спірного по даній справі №
2/110/2012/5003, майна.

Водночас, до матеріалів справи
Позивачем додана довідка від 13 вересня
2012 року (том 3, а.с. 92-94), згідно котрої ДП
«Адміністрація річкових портів»
повідомляла, про наявні у неї основні
засоби (що перебувають на її балансі)
станом на 13 вересня 2012 року. При цьому,
суд констатує, що і в даній таблиці в
переліку відсутнє спірне майно.

Поряд з тим, колегія суду дослідивши
окремі документи інвентаризації
Відповідача, а саме витяг з
інвентаризаційної відомості переліку
майна, що передано у власність
Відповідача станом на 1 вересня 1992 року,
акт оцінки вартості цілісного майна
комплексу (том 1, а.с. 55-62), в
сукупності з додатково поданими
Відповідачем (на виконання вимог
ухвали Рівненського апеляційного
господарського суду від 13 серпня 2013
року (том 4, а.с. 155) письмовими доказами
констатує, що спірне майно в акті
інвентаризації майна, яке не увійшло до
статутного фонду Відповідача та є
державною власністю від 19 червня 2006
року (том 4, а.с. 170-173) та в інших
вищеописаних документах не значиться.

Окрім того, суд констатує, що Прокурор
звертаючись з позовом до суду в справі
№ 11/126-10 з таким предметом
позову, як скасування пункту 1.1 та 1.2
рішення виконавчого комітету
Могилів-Подільської міської ради
Вінницької області № 434 від 5 грудня 2006
року «Про оформлення права колективної
власності на нежитлові об'єкти
нерухомого майна», визначає особу яка
уповноважена в даних відносинах
представляти інтереси держави
(оскільки як обґрунтовує свій позов
Прокурор він звертається саме з матою
захисту інтересів держави щодо
незаконного відчуження майна, котре є
державною власністю), саме Фонд
державного майна України, а не
Позивача.

Водночас, саме факти, встановленні
даними судовими актами (справа № 11/126-10),
стали серцевиною позову Прокурора в
даній справі, на котрі він неодноразово
посилався в своїх поясненнях та
апеляційній скарзі (том 4, а.с. 115), і саме
на підставі даного рішення оформлено
право колективної власності на спірне
майно за Відповідачем та видано
відповідні свідоцтва.

Усе вищезазначене опосередковано
засвідчує факт того, що даним майном
відповідно до вищезазначених положень
законодавства має розпоряджатися саме
Фонд державного майна України, котрий і
визначений Прокурором як Позивач у
справі № 11/126-10.

Крім того, дослідивши матеріали справи,
колегія суду зазначає наступні факти,
що чинною на момент приватизації АТ
"Київський річковий порт" була
«Методика оцінки вартості об'єктів
приватизації та оренди» (надалі -
Методика) затверджена постановою
Кабінету Міністрів України від 2
вересня1992 року № 522 відповідно до
пункту 2 якої, встановлювався порядок і
спосіб оцінки майна, що приватизується
або передається в оренду, за відновною
вартістю з урахуванням зносу та складу
цього майна.

Вона використовується для визначення
початкової (аукціонної) ціни
державного підприємства, розміру
статутного фонду господарського
товариства, що створюється у процесі
приватизації, а також для визначення
ціни майна державного підприємства або
окремих інвентарних об'єктів при
викупі та передачі його в оренду.

Пунктами 9-11 Методики встановлено, що
оцінка майна цілісних майнових
комплексів здійснюється у такій
послідовності: проведення повної
інвентаризації майна; розробка
передаточного балансу; вивчення
вартості об'єкта приватизації згідно з
даними балансу; складання акта оцінки
вартості цілісного майнового
комплексу. До переліку майна об'єктів
приватизації або оренди як цілісного
майнового комплексу включаються:
основні засоби і вкладення (в тому
числі незавершене будівництво);
оборотні засоби - запаси і витрати;
кошти, розрахунки та інші фінансові
активи з урахуванням заборгованості.
До основних засобів і вкладень
належать: основні засоби - будівлі,
споруди, передавальні пристрої, машини,
обладнання, транспортні засоби,
вимірювальні та регулюючі прилади і
пристрої, обчислювальна техніка,
програмні засоби, інструменти,
виробничий інвентар і приладдя,
господарський інвентар,
сільськогосподарські машини і засоби,
доросла робоча і продуктивна худоба,
багаторічні насадження та інші основні
засоби, а також капітальні вкладення на
поліпшення земель та в орендовані
будинки і споруди, обладнання та інші
об'єкти, що є основними засобами тощо.

Наказом Фонду державного майна України
від 11 липня 1996 року № 788 "Про
затвердження додатка про перелік
нерухомого майна, що передається до
статутного фонду відкритого
акціонерного товариства" (чинного з 11
липня 1996 року по 22 липня 1998 року)
визначено, що в рішеннях про створення
відкритих акціонерних товариств в
процесі приватизації слід передбачати
перелік нерухомого майна, що
передається до статутного фонду
відкритого акціонерного товариства,
згідно додатку (додається), який є
невід'ємною частиною рішення про
створення відкритого акціонерного
товариства. На вимогу відкритих
акціонерних товариств, які були
створені в процесі приватизації та
корпоратизації до набрання чинності
цього наказу, відповідним органам
приватизації видавати витяг з
відомості результатів інвентаризації
щодо нерухомого майна, яке було
передано до статутного фонду, та є
власністю товариства.

В наказі Фонду державного майна
України від 22 липня 1998 року № 1450 "Про
затвердження Порядку підтвердження
права власності на нерухоме майно"
(чинного з 22 липня 1998 року по 24 травня 2002
року) визначено, що на вимогу
відкритого акціонерного товариства,
створеного у процесі приватизації
(перетвореного з державного
підприємства), або осіб, які відповідно
до законодавства України є
правонаступниками відкритого
акціонерного товариства, до набуття
чинності цим Порядком, державний орган
приватизації видає Перелік нерухомого
майна, переданого у власність
відкритому акціонерному товариству.
При цьому підставою для включення
нерухомого майна до зазначеного
переліку є такі документи:
інвентаризаційні описи основних
засобів; відомості щодо введення
об'єкту нерухомості в експлуатацію (у
разі наявності); акт оцінки вартості
цілісного майнового комплексу; акт
оцінки окремої будівлі, споруди або
нежилого приміщення (при підтвердженні
права власності на будівлю, споруду або
нежиле приміщення); перелік нерухомого
майна, що є власністю орендаря (на
вимогу державного органу
приватизації); державний акт про право
власності на землю або про право
постійного користування землею
(довідка місцевої податкової
адміністрації про сплату податку за
володіння або користування землею) (у
разі наявності); довідку з органу
місцевого самоврядування про місце
знаходження (адресу) об'єкта
приватизації. Довідка надається окремо
по кожному інвентарному об'єкту.

Аналогічні положення містяться також в
Порядку підтвердження права власності
на нерухоме майно затверджених наказом
Фонду державного майна України від 24
травня 2002 року № 906, Положенні про
впорядкування передачі об'єктів
нерухомого майна, приватизованих у
складі цілісного майнового комплексу
або переданих до статутного фонду
господарського товариства
затверджених наказом Фонду державного
майна України від 25 листопада
2003 року № 2097 тощо.

Під час оцінки усього майна Київського
річкового порту під час приватизації,
за винятком майна, що не увійшло до
статутного фонду (перелік затверджений
заступником голови Фонду державного
майна України) було прийнято за основу
вартість за консолідованим балансом
підприємства станом на 1992 рік, за
виключенням об'єктів, що не увійшли до
статутного фонду згідно вказаного
переліку.

Актом оцінки вартості цілісного
майнового комплексу визначено
оціночну вартість майна станом на 1
вересня 1992 року.

Відповідно до вказаного акту балансова
вартість основних засобів становить
776 717,00 тис.крб., яка дорівнює
вартості основних засобів вказаних у
відповідній розшифровці (том 1, а.с. 61-62,).

Колегія суду зазначає, що із витягу з
інвентаризаційної відомості переліку
майна (том 1, а.с. 53-59), що передано у
власність Відповідача станом на 1
вересня 1992 року і відомості
розрахункової вартості будівель та
споруд вбачається, що при формуванні
статутного фонду Позивача останні не
містять інформації стосовно
нежитлових будівель: що знаходяться за
адресою АДРЕСА_2, та складається з
річкового вокзалу літ."А" та літ."А1"
загальною площею 455,6 кв.м. в тому
рахунку сходи та підпірна стіна;
об'єкту АДРЕСА_1, що складається з
нежитлової будівлі, яка складається з
майстерні літ. "А", добудови літ."а",
ганків літ. "а1", " а2", загальною площею
125,4 кв.м..

Усе вищенаведене на переконання
колегії суду свідчить про те, що спірне
майно не передавалося до статутного
фонду Відповідача, а відтак і не було
приватизовано Відповідачем.

Як уже описано вище, колегією суду
встановлено, що невизначеність
відносин власності щодо спірного
об'єкту вже була усунута саме судовим
рішенням у справі № 11/126-10, котрим і
розглядалося питання щодо оформлення
права колективної власності на
нежитлові об'єкти нерухомого майна, яке
набрало законної сили, саме тому
колегія суду не вбачає підстав
повторного встановлювати факти щодо
визнання права державної власності на
визначене майно.

Фактичне володіння (розпорядження)
Відповідачем спірним майном не можна
вважати обставиною, що свідчила би про
наявність у Прокурора підстав для
звернення до суду з позовом у порядку
статті 392 Цивільного кодексу України.

Крім того, колегія суду звертає увагу,
що в матеріалах справи міститься
довідка Фонду державного майна України
від 12 серпня 2013 року № 10-21-10226 (том 3, а.с.
206), з котрої вбачається, що згідно із
матеріалами справи з приватизації
державного підприємства «Київський
річковий порт», яка зберігається в
архіві Фонду державного майна України,
до статутного капіталу Відповідача не
увійшла вартість гідроспоруд та
незавершеного будівництва житлових
будинків.

З урахуванням вищенаведених положень
законодавства, встановлених обставин
справи, дослідження доказів у їх
сукупності, колегія суду зазначає, що
позовні вимоги Прокурора в інтересах
держави в особі Позивача про
скасування свідоцтв на право
колективної власності № 393 та № 394
від 18 грудня 2006 року, виданих
Відповідачу та визнання права
власності за державою Україна в особі
Позивача на нежитлові об'єкти
нерухомого майна, що знаходяться за
адресою АДРЕСА_2 (що складаються з
річкового вокзалу літ."А" та літ."А1"
загальною площею 455,6 кв.м., у тому числі
сходи та підпірна стіна), а також на
нежитлову будівлю АДРЕСА_1 (яка
складається з майстерні літ. "А",
добудови літ."а", ганків літ. "а1", "а2",
загальною площею 125,4 кв.м.), не є
підставними та обґрунтованими.

Відтак, колегія суду відмовляє в
задоволенні даних позовних вимог
Прокурора в зв'язку з їх
необґрунтованістю та безпідставністю.

Дане рішення в цій частині було
прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно залишаючи дане рішення без
змін в цій частині, колегія суду
відмовляє в задоволенні апеляційної
скарги Прокурора.

Що ж стосується позовної вимоги
Прокурора про скасування свідоцтв про
право колективної власності № 393 від 18
грудня 2006 року та № 394 від 18 грудня 2006
року, то колегія суду зазначає
наступне.

Рішенням Конституційного суду України
від 2 липня 2002 року № 13-рп/2002 (справа про
оскарження актів в господарському
суді) встановлений обов'язок
господарських судів розглядати справи
про визнання недійсними чинних
нормативних та ненормативних актів з
підстав, зазначених у законодавстві,
незалежно від дати їх прийняття.

В свою чергу, розмежування актів на
нормативні та ненормативні проведено
Конституційним судом України у рішенні
№ 2-зп від 23 січня 1997 року по справі №
3/35-313. Так, визначено, що за своєю
природою ненормативні правові акти, на
відміну від нормативних, встановлюють
не загальні правила поведінки, а
конкретні приписи, звернені до
окремого індивіда чи юридичної особи,
застосовують одноразово й після
реалізації вичерпують свою дію.

У роз'ясненні Президії Вищого
арбітражного суду України від 26 січня
2000 року 302-5/35 «Про деякі
питання практики вирішення спорів,
пов'язаних з визнанням недійсними
актів державних чи інших органів»
зазначено, що акт державного чи іншого
органу - це юридична форма рішень цих
органів, тобто офіційний письмовий
документ, який породжує певні правові
наслідки, спрямований на регулюванні
тих чи інших суспільних відносин має
обов'язків характер для суб'єктів цих
відносин.

Залежно від компетенції органу, який
прийняв такий документ, і характеру та
обсягу відносин, що врегульовано ним,
акти поділяються на нормативні і такі,
що не мають нормативного характеру,
тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий
уповноваженим державним чи іншим
органом в межах його компетенції
офіційний письмовий документ, який
встановлює, змінює чи скасовую норми
права, носить загальний чи локальний
характер і застосовується
неодноразово.

Що ж до актів ненормативного характеру
(індивідуальних актів), то вони
породжують права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ним
певного коло суб'єктів), якому вони
адресовані.

Форми, найменування і порядок
прийняття актів державними чи іншими
органами залежить від місця даного
органу в системі відповідних органів
та його компетенції і регламентується
Конституцією України, відповідними
законами України та положенням
(Статутом) про такі органи.

В пункті 4 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 13
серпня 2008 року № 01-8/482 «Про деякі
питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року»
зазначено, що: Свідоцтво про право
власності особи на нерухоме майно не
може виступати предметом спору,
оскільки не має статусу акта
державного чи іншого органу. Свідоцтво
також не є актом у розумінні
господарського та
господарського-процесуального
законодавства.

Отже, з наведеного вище вбачається, що
свідоцтво про право власності є лише
документом, яким оформляється
відповідне право, але не є правочином,
на підставі якого дане право виникає,
змінює, або припиняється, даний факт
сам по собі повністю нівелює
твердження Прокурора щодо того, що дані
свідоцтва є рішеннями та вимогу щодо
скасування даних рішень.

Окрім того, при зверненні з даним
позовом про скасування свідоцтв про
право власності, яке лише видається
при оформленні права та не є
правочином, Прокурор не зазначив норму
закону, що передбачає захист цивільних
прав та інтересів вказаним способом.

З врахуванням усього описаного колегія
суду констатує, що така вимога не
відповідає способам захисту прав,
передбачених чинним законодавством,
оскільки спірні свідоцтва не
породжують прав та обов'язків, а є
посвідчувальними документами,
виданими на підставі та на виконання
відповідного рішення виконавчого
комітету Могилів-Подільської міської
ради. Крім того, як зазначалося вище,
судовими рішеннями у справі № 11/126-10
визнано недійсним рішення виконавчого
комітету Могилів-Подільської міської
ради від 5 грудня 2006 року № 434, на
підставі якого 18 грудня 2006 року було
видано Відповідачу свідоцтва № 393 та №
394 про право колективної власності на
спірні об'єкти, відповідно, вказані
свідоцтва втратили чинність.

Водночас, колегія суду оцінює всі
докази в сукупності, і відповідно до
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили, а
тому при винесенні даного рішення
апеляційний господарський суд
досліджував сві обставини справи в їх
сукупності та здійснював оцінку
кожного доказу.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що: кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

З огляду на усе вищеописане у даній
судовій постанові, колегія суддів
вважає, що посилання Прокурора,
висвітлені ним в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими, документально не
підтвердженими (відсутність будь-яких
доказів щодо належності спірного майна
саме Позивачу), такими, що не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства, а відтак, Прокурор, в
порушення вимог статтей 32,33
Господарського процесуального кодексу
України, не довів тих обставин, на які
він посилається як на підставу своїх
позовних вимог та заперечень,
висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане, колегія
апеляційного господарського суду
констатує недоведеність Позивачем
підставності своїх позовних вимог щодо
визнання за Позивачем права власності
на спірне майно та скасування свідоцтв,
а тому відмовляє у позові.

З огляду на усе вищевисвітлене у
даній судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Прокурора - без
задоволення.

Водночас, суд не стягує судові витрати
за подачу апеляційної скарги Прокурора
(з огляду на звільнення Прокурора від
сплати судового збору та з огляду на
відсутність доказів, що спір виник з
вини якоїсь зі сторін).

Керуючись статями 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника
прокурора Вінницької області -
залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Вінницької області від 26 травня 2014 року
в справі № 2/110/2012/5003 -
залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

5. Справу № 2/110/2012/5003 повернути
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.