ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.08.14р. Справа № 904/5018/14За позовом
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Медпром", с. Вільне
Криворізького району
Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ремжелдотранс", м.
Кривий Ріг Дніпропетровської області

про визнання недійсною додаткової
угоди від 03.06.13р. до договору оренди №
72/1 від 05.01.11р. та зобов'язання повернути
комплекс нежитлових будівель

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: Стригунова Г.І., дов. №01
від 20.01.14р.;

від відповідача: Акімова М.Д., дов. № б/н
від 09.01.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Медпром" звернулося
до господарського суду з позовом, у
якому просить:

- визнати недійсною додаткову угоду від
03.06.13р., укладену між Товариством з
обмеженою відповідальністю „Медпром"
та Товариством з обмеженою
відповідальністю „Ремжелдортранс",
як додаток № 2 до договору оренди № 72/1
від 05.01.2011р.;

- зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю „Ремжелдортранс"
негайно повернути Товариству з
обмеженою відповідальністю „Медпром"
комплекс нежитлових будівель,
загальною площею 5 590,1 м. кв.,
розташований за адресою: м. Кривий Ріг,
вул. Коломойцівська, буд. 2, до складу
якого входить:

- Побутовий корпус літ. «А-1» загальною
площею 230,9 кв.м.;

- Адміністративно-побутовий корпус літ.
«В-2, В1 -2» загальною площею 508,9 кв.м.;

- Трансформаторний пункт літ. «Г»
площею основи 35,5 кв.м.;

- Склади літ. «Д», «Е», «Ж» з рампою
площею основи 3 867,4 кв.м.;

- Склад літ. «З» площею основи 157,2 кв.м.;

- Склад літ. «И» площею основи 24,6 кв.м.;

- Склад літ. «К» площею основи 328,1 кв.м.;

- Склад літ. «Л» площею основи 369,2 кв.м.

- ГРП літ. «П» площею основи 52,0 кв.м.;

- Сторожка літ. «Р» площею основи 10,3
кв.м.

- Вбиральня літ. «С» площею основи 6,0
кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що спірна додаткова
угода суперечить ст. 203 ЦК України та є
недійсною в силу ч. 3 ст. 215 ЦК України,
оскільки в порушення вимог ч. 2 ст. 793 ЦК
України укладена у простій письмовій
формі. Одночасно, наслідком
недійсності оспорюваного правочину
позивач вважає обов'язок відповідача, у
відповідності до положень ч. 1 ст. 785 ЦК
України, негайно повернути орендований
комплекс нежитлових будівель позивачу.

Відповідач позовні вимоги не визнав. У
відзиві на позов та додаткових
поясненнях зазначив, що на момент
укладення договору оренди №72/1 від
05.01.2011р. він відповідав вимогам
цивільного законодавства, а саме
вимогам ст. ст. 203, 215, 793, 794 ЦК України.
Додаткова угода №2 була укладена у 3-х
річний строк дії договору та дії щодо
розрахунку за цим договором також
відбулися у цей строк. Вважає, що
позивачем при зверненні до суду з
вимогами про визнання додаткової угоди
від 03.06.13р. недійсною не доведено
належними доказами наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угод недійсними, а також
наявність у позивача порушеного права
чи інтересу в результаті укладення
спірного правочину, у зв'язку із чим
відсутні будь-які законні підстави для
визнання вказаної додаткової угоди
недійсною і, як наслідок, також
відсутні підстави для повернення
позивачеві орендованого відповідачем
майна. Просив в задоволенні позовних
вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у
судовому засіданні оголошувалися
перерви з 31.07.2014р. по 05.08.2014р., з 05.08.2014р.
по 12.08.2014р., з 12.08.2014р. по 21.08.2014р., з
21.08.2014р. по 28.08.2014р.

В порядку ст.85 ГПК України, у судовому
засіданні оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
докази в їх сукупності, заслухавши
пояснення представників сторін,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.01.2011р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю „Медпром"
(орендодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
„Ремжелдортранс" (орендар) укладено
договір оренди № 72/1 (надалі - Договір), у
відповідності із умовами якого
орендодавець передає орендареві за
плату на певний строк у користування
частину комплексу нежитлових будівель,
загальною площею 5590, 1 м2, розташованого
за адресою: Коломійцевська, буд. 2.
Балансова вартість об'єкта оренди
станом на 01.01.2011 року складає 380 000 грн.
(п.п. 1.1, 1.2 Договору).

Відповідно п. 2.1 Договору об'єкт оренди
надається орендареві з метою
розміщення вагонозбірного цеху.

У п. 4. Договору сторони узгодили, що
договір набирає чинності з 01.01.2011р. і
діє по 31.12.2013р.

Згідно п. 3.1 Договору об'єкт оренди
повинен бути переданий орендодавцем та
прийнятий орендарем за актом
приймання-передачі протягом трьох
календарних днів з моменту укладення
даного договору. Підписання акту
приймання-передачі свідчить про
фактичну передачу об'єкта оренди в
оренду за даним договором.

На виконання умов договору сторони
підписали акт приймання-передачі
частини комплексу будівель та споруд,
що свідчить про фактичну передачу
об'єкта в оренду (а.с. 12).

03.06.2013р. сторони уклали додаткову угоду,
як додаток № 2 до договору оренди №72/1
від 05.01.2011р., якою змінили окремі
положення договору оренди нерухомого
майна, в тому числі пункт 4.1 Договору,
який виклали в наступній редакції:
Договір набирає чинності з 01 січня 2011
року і діє до 31 грудня 2016 року.

Крім того, сторони узгодили, що
відповідно до п.9.2 додаткової угоди від
03.06.2013р. орендар за згодою орендодавця
бере на себе обов'язки за власний
рахунок виконати у строк до 01.08.2016 року
капітальний ремонт будівлі
вагонозбирального цеху загальною
площею 3867,4 кв.м. Кошторисна вартість
капітального ремонту складає 1 850 000
грн. з урахуванням ПДВ. Роботи
виконуватимуться за наступними
етапами:

- до 31.05.2014 року - капітальний ремонт
перекриття та основних конструкцій та
санвузлів;

- до 01.01.2016 року - ремонт комунікацій;

- до 01.08.2016 року - внутрішні роботи,
ремонт рампи, під'їзних та
внутрішньоцехових шляхів.

Орендодавець на термін дії Договору не
чинить перепону задля доступу на
територію з метою виконання вказаних у
п. 9.2 робіт будівельному транспорту та
будівельного персоналу (п. 9.2
додаткової угоди від 03.06.2013р.)

У п. 5.1 додаткової угоди від 03.06.2013р.
сторони встановили, що за умови
виконання у повному обсязі п. 9.2
договору, орендна плата за
користування об'єктом не стягується.

Позивач просить визнати у судовому
порядку зазначену додаткову угоду
недійсною, як таку, що не відповідає
вимогам закону, посилаючись на те, що
спірною угодою строк оренди комплексу
нежитлових будівель подовжено на три
роки, але в порушення вимог ч. 2 ст. 793 ЦК
України вона укладена в простій
письмовій формі та нотаріально не
посвідчена. Оскільки, за приписами ч. 1
ст. 216 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані із його недійсністю,
позивач вважає, що дія договору оренди
72/1 від 05.01.2011р. припинилася 31.12.13р., що є
підставою для повернення позивачу
орендованого комплексу нежитлових
будівель.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши надані докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Згідно наведеної
правової норми, зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (ч. 1), волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. 3),
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч.4), правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 5).

Частина третя статті 215 ЦК України
передбачає, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Так, за приписами частини 2 ст. 793 ЦК
України, на які посилається позивач,
обґрунтовуючи недійсність спірної
додаткової угоди, договір найму
будівлі або іншої капітальної споруди
строком на три роки і більше підлягає
нотаріальному посвідченню.

Право користування нерухомим майном,
яке виникає на підставі договору найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини), укладеного на
строк не менш як три роки, підлягає
державній реєстрації відповідно до
закону (ст.. 794 ЦК України).

Одночасно, статтею 220 ЦК України
унормовано, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору,
такий договір є нікчемним.

Варто відзначити, що з урахуванням
приписів статті 215 ЦК України та статті
207 ГК України необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів, а саме:
нікчемні правочини, недійсність яких
встановлена законом (наприклад,
частина перша статті 220, частина друга
статті 228 ЦК України, частина друга
статті 207 ГК України), і оспорювані, які
можуть бути визнані недійсними лише в
судовому порядку за позовом однієї з
сторін, іншої заінтересованої особи,
прокурора (зокрема, частина перша
статті 227, частина перша статті 229,
частина перша статті 230, частина перша
статті 232 ЦК України, частина перша
статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 ЦК
України нікчемний правочин, на відміну
від оспорюваного, є недійсним
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного рішення суду. Однак це не
виключає можливості подання та
задоволення позову про визнання
нікчемного правочину (господарського
договору) недійсним. Отже, спори про
визнання нікчемних правочинів
недійсними підлягають вирішенню
господарськими судами у загальному
порядку. З'ясувавши, що оспорюваний
правочин є нікчемним, господарський
суд зазначає в резолютивній частині
рішення про його недійсність або, за
відсутності підстав для такого
визнання, відмовляє в задоволенні
позову (п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013р.).

Так, відповідно до п. 2.9 постанови
Пленуму Вищого Господарського Суду
України №12 від 29.05.2013р. «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про оренду (найм) майна»
якщо із закінченням строку договору
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) його дію
було продовжено і наведене призвело до
збільшення загального строку
користування орендованим майном, який
складає понад три роки, це не може бути
підставою для визнання такого договору
нікчемним у зв'язку з відсутністю його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації, якщо на момент
укладення такого договору він
відповідно до частини другої статті 215
ЦК України відповідав вимогам частини
другої статті 793 та статті 794 ЦК України.

Як встановлено судом, сторонами не
заперечується відповідність договору
оренди №72/1 від 05.01.2011р. на момент його
укладення вимогам цивільного
законодавства, а саме приписам ст. ст.
203, 215, 793, 794 ЦК України.

Як вбачається зі змісту спірної
додаткової угоди від 03.06.13р., вона
укладена сторонами у 3-х річний строк
дії договору, та дії щодо розрахунку за
цим договором також відбулися у цей
строк.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду від 29.052013р. № 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2. 5. 1 вказаної
постанови, слід мати на увазі, що
визнання правочину (господарського
договору) недійсним господарським
судом є наслідком його вчинення з
порушенням закону, а не заходом
відповідальності сторін. Тому для
такого визнання, як правило, не має
значення, чи усвідомлювали (або повинні
були усвідомлювати) сторони
протиправність своєї поведінки під час
вчинення правочину; винятки з цього
правила можливі, якщо вони випливають
із закону.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Отже, для визнання оспорюваного
договору недійсним позивач має довести
за допомогою належних засобів
доказування, що договір суперечить
вимогам чинного законодавства щодо
його форми, змісту, правоздатності і
волевиявленню сторін, на момент
укладення договору свідомо існує
об'єктивна неможливість настання
правового результату, а також, що
внаслідок його укладення порушені
права позивача.

Крім того у відповідності із п. 2.10
зазначеної постанови, в силу припису
статті 204 ЦК України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача
(прокурора - в разі подання ним
відповідного позову).

Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень; обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, позивачем не надано
належних доказів на підтвердження
того, що оспорюваний правочин
суперечить вимогам чинного
законодавства щодо його форми, змісту,
правоздатності і волевиявленню сторін,
а також доказі на підтвердження того,
що на момент укладення додаткової
угоди від 03.06.13р. свідомо існує
об'єктивна неможливість настання
правового результату, що внаслідок
його укладення порушені права
позивача.

Одночасно, господарський суд відхиляє
доводи позивача, що спірна додаткова
угода не виконувалася сторонами, як
необґрунтовані, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи, листом
№ 71 від 14.06.13р. ТОВ «Медпром» на
звернення відповідача № 64 від 07.06.13р.,
надало свою згоду на виконання ТОВ
«Ремжелдортранс» дій, визначених п. 9.2
додаткової угоди від 03.06.13р., у зв'язку
із чим відповідачем 03.07.13р. укладено
договір на виконання
ремонтно-будівельних робіт приміщень
за адресою: м. Кривий Ріг, вул..
Коломойцівська, 2 та на даний час
здійснюється капітальний ремонт
вагонозбирального цеху загальною
площею 3 867,4 кв.м., відповідно до
узгоджених сторонами в п.9.2 додаткової
угоди від 03.06.13р. етапів та строків.

Крім того, оскільки на момент розгляду
справи у суді кінцевий строк по
виконанню робіт - 01.08.2016 року ще не
настав та будь-яких доказів
дострокового завершення відповідачем
будівельних робіт сторонами у справі
не надано, посилання позивача на
відсутність документів, що
підтверджують оплату відповідачем
робіт з поточного ремонту окремих
будівель є безпідставними.

За встановлених обставин, посилання
позивача на відсутність нотаріального
посвідчення оспорюваної додаткової
угоди, як на підставу визнання її
недійсною, на думку суду є
необґрунтованим, у зв'язку із чим
господарський суд вважає, що спірна
додаткова угода від 03.06.13р. укладена
відповідно до норм чинного
законодавства та правові підстави для
визнання зазначеної додаткової угоди
недійсною відсутні, та, відповідно,
відсутні правові підстави для
зобов'язання відповідача повернути
позивачу орендований комплекс не
житлових будівель.

На підставі вищевикладеного, позовні
вимоги є необґрунтованими, не
підтвердженими належними доказами, та
такими, що не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Згідно зі статтею 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 45, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання.

Суддя І.А. Рудь Повне рішення складено
- 29.08.14р.