ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2014 р.
Справа № 3/374-26/433

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.,

при секретарі Фартушку Н.Б.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Військового прокурора Західного
регіону України в інтересах держави -
Міністерства оборони України в особі
Академії сухопутних військ імені
гетьмана Петра Сагайдачного, м. Львів

до відповідача-1: Скнилівської
сільської ради, Львівська область,
Пустомитівський район, с. Скнилів,

до відповідача-2: Пустомитівської
районної державної адміністрації,
Львівська область, Пустомитівський
район, м. Пустомити,

третя особа-1: Приватне підприємство
«Паритет КС», м. Львів

третя особа-2: Військовий радгосп
«Львівський», Львівська область,
Яворівський район, с. Висів,

третя особа-3: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торгово-роздрібна
компанія «ЄВРОТЕК», м. Львів

про: визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 10,1771 га від 07.07.2006 року.

За участю представників:

Від прокурора: Покора К.В. (посвідчення
від 30.01.2014 року №024280);

Від позивача: Куцак В.П. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача-1: не з'явився;

Від відповідача-2: не з'явився;

Від третьої особи-1: не з'явився;

Від третьої особи-2: не з'явився;

Від третьої особи-3: Кравчук О.А. -
представник (довіреність в матеріалах
справи).

Прокурору, представникам позивача та
третьої особи-3 роз'яснено права та
обов'язки, передбачені статтями 22, 27 та
29 ГПК України, зокрема, підстави
відводу судді відповідно до статті 20
ГПК України. Заяв та клопотань про
відвід судді не подано. Учасники
судового процесу не наполягають на
фіксації судового процесу технічними
засобами.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Військового прокурора
Західного регіону України в інтересах
держави - Міністерства оборони України
в особі Академії сухопутних військ
імені гетьмана Петра Сагайдачного до
Скнилівської сільської ради та до
Пустомитівської районної державної
адміністрації за участю третіх осіб -
Приватного підприємства «Паритет КС»,
Військового радгоспу «Львівський» та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торгово-роздрібна
компанія «ЄВРОТЕК» про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки площею 10,1771 га від
07.07.2006 року.

Вищий господарський суд України
Постановою від 28.05.2014 року касаційну
скаргу Академії сухопутних військ
імені гетьмана Петра Сагайдачного
задоволив, Постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
12.02.2014 року та рішення господарського
суду Львівської області від 26.11.2013 року
у справі №3/374-26/433 скасував, а вказану
справу направив на новий розгляд до
господарського суду Львівської
області.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 26.06.2014 року
справу прийнято до провадження та
призначено до розгляду в судовому
засіданні на 15.07.2014 року, про що
прокурор та сторони були належним
чином повідомлені під розписку в
порядку, передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських судах
України, затвердженою наказом ДСАУ від
20.02.2013 року №28 (докази в матеріалах
справи).

Розгляд справи неодноразово
відкладався з підстав, викладених в
відповідних ухвалах суду у справі.

Прокурор в судове засідання 05.09.2014 року
з'явився, позовні вимоги підтримав
повністю.

Позивач в судове засідання з'явився,
позовні вимоги підтримав повністю.

Представники відповідачів, третьої
особи-1 та третьої особи-2 в судове
засідання не з'явилися, причин неявки
суду не повідомили, хоча були належно
повідомлені про час та місце розгляду
справив порядку, передбаченому
Інструкцією з діловодства в
господарських судах України,
затвердженою наказом ДСАУ від 20.02.2013
року №28.

Представник третьої особи-3 в судове
засідання з'явився, проти позову
заперечив повністю.

В ході розгляду справи встановлено.

Позивач: Міністерство оборони України
є юридичною особою, йому присвоєно код
ЄДРЮО та ФОП 00034022, знаходиться за
адресою: 03168, м. Київ, просп.
Повітрофлотський, буд. 6, що
підтверджується долученими до
матеріалів справи Довідкою Головного
міжрегіонального управління
статистики у м. Києві з ЄДРЮО та ФОП від
25.12.2006 року №3/2648-1 (докази в матеріалах
справи).

Академія сухопутних військ імені
гетьмана Петра Сагайдачного є
юридичною особою, їй присвоєно код
ЄДРЮО та ФОП 08410370, знаходиться за
адресою: 79012, Львівська область, м.
Львів, вул. Гвардійська, буд. 12, що
підтверджується долученою до
матеріалів справи Довідкою Головного
управління оборонного та
мобілізаційного планування
Генерального штабу ЗСУ з ЄДРЮО та ФОП
№66/12 (докази в матеріалах справи).

Відповідач-1: Скнилівська сільська рада
Пустомитівського району Львівської
області є юридичною особою, їй
присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 04369676,
знаходиться за адресою: 81114, Львівська
область, Пустомитівський район, с.
Скнилів, що підтверджується долученими
до матеріалів справи Довідкою
Головного управління статистики у
Львівській області з ЄДРЮО та ФОП від
21.12.2006 року №3/2724 та Витягом з ЄДРЮО та
ФОП від 04.04.2013 року №16229126 (докази в
матеріалах справи).

Відповідач-2: Пустомитівська районна
державна адміністрація Львівської
області є юридичною особою, їй
присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 22420292,
знаходиться за адресою: 81100, Львівська
область, Пустомитівський район, м.
Пустомити, вул. Грушевського, буд. 35, що
підтверджується долученими до
матеріалів справи Довідкою Головного
управління статистики у Львівській
області з ЄДРЮО та ФОП №1950, Свідоцтвом
про державну реєстрацію юридичної
особи серії А00 №370267, Випискою з ЄДРЮО
та ФОП ААА №041103, Довідкою Управління
статистики у Пустомитівському районі
Львівської області з ЄДРЮО та ФОП серії
АБ №482589 та Витягом з ЄДРЮО та ФОП від
29.03.2013 року №16187489 (докази в матеріалах
справи).

07.07.2006 року між Пустомитівською
районною державною адміністрацією
(продавець) та Приватним підприємством
«Паритет КС» (покупець) на підставі
розпорядження голови Пустомитівської
районної державної адміністрації від
17.05.2006 року №316 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
(надалі - договір від 07.07.2006 року), за
умовами пункту 1.1. якого продавець
продає за плату, а покупець приймає у
власність і оплачує вартість земельної
ділянки, що розташована на території
Скнилівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області загальною площею 10,1771 га,
кадастровий №:03:000:0102.

Зазначений договір укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками двох
сторін за договором, їх підписи
засвідчено печатками сторін,
посвідчено приватним нотаріусом
Пустомитівського районного
нотаріального округу Львівської
області ОСОБА_5 та зареєстровано в
реєстрі за №688, що відповідає вимогам
статей 207, 209 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), в силу статті 204 ЦК
України, є правомірним правочином.

За своєю правовою природою, основними
та неосновними (другорядними) ознаками,
зазначений договір є договором
купівлі-продажу, відповідно до вимог
статті 655 ЦК України.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що
земельна ділянка, зазначена в пункті
1.1., продається для ведення підсобного
сільського господарства.

Згідно пункту 2.2. договору ціна продажу
земельної ділянки визначена в сумі 1 394
785 грн. 00 коп.

Прокурор у справі вважає, що договір
купівлі-продажу від 07.07.2006 року
укладений з порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки спірна
земельна ділянка відноситься до земель
оборони відповідно до статті 77
Земельного кодексу України та
підтверджується Державним актом на
право постійного користування землею
№040210 від 1989 року, виданим Львівському
вищому військово-політичному училищу,
правонаступником якого є Академія
сухопутних військ імені гетьмана Петра
Сагайдачного, а тому просить суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 07.07.2006 року,
оскільки він суперечить ст.ст. 1, 2
Закону України «Про використання
земель оборони», а також ст.ст. 5, 6
Закону України «Про розмежування
земель державної та комунальної
власності», якими визначено статус та
призначення земель оборони і
неможливість їх передачі до земель
комунальної власності у випадку
розмежування земель.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином, відповідно до умов
договору, ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; 2) особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що правочин
може бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

В постанові Вищого господарського суду
України від 28.05.2014 року у справі
№3/374-26/433 зазначено, що для правильного
вирішення спору у даній справі
господарським судам необхідно
достовірно встановити правовий режим
переданої за спірним договором
земельної ділянки, та, в залежності від
встановленого, перевірити наявність
або відсутність повноважень у
Адміністрації щодо розпорядження нею,
а також обставини дотримання (у разі
необхідності) визначеного статтею 149 ЗК
України порядку її вилучення.

Під правовим режимом слід розуміти
встановлений правовими нормами
порядок та умови використання за
цільовим призначенням земель усіх
категорій і форм власності на землю,
забезпечення та охорона прав власників
землі і землекористувачів, здійснення
державного управління земельними
ресурсами, контролю за раціональним
використанням землі і додержанням
земельного законодавства, ведення
земельного кадастру, проведення
землеустрою, моніторингу землі,
справляння плати за землю і
застосування юридичної
відповідальності за порушення
земельного законодавства.

Досліджуючи питання правового режиму
переданої за спірним договором
земельної ділянки, господарський суд
встановив, що згідно пункту 1.2. спірного
договору земельна ділянка була продана
ПП «Паритет КС» для ведення підсобного
сільського господарства.

Згідно Державного акта на право
користування землею №040210 від 1989 року
Львівському вищому
військово-політичному училищу було
надано в безстрокове і безплатне
користування 9,5 гектарів землі на
території радгоспу «Львівський»
Пустомитівського району Львівської
області Української Радянської
Соціалістичної республіки для
підсобного господарства.

Прокурором долучено до матеріалів
справи копію висновку Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 24 грудня 2012 року №8001/8002,
складеного за результатами проведеної
судової експертизи у справі №5015/1195/12, з
якого вбачається, що межі земельної
ділянки Львівського вищого
військово-політичного училища, яка
надана в користування на підставі
Державного акту на право користування
землею на території радгоспу
«Львівський» Пустомитівського району
Львівської області частково входять в
межі земельної ділянки 10,2 га, яка
надана ПП «Паритет КС» в оренду згідно
договору оренди землі від 19 вересня 2005
року. Також у висновку вказується, що до
складу земельної ділянки ПП «Паритет
КС» не входять дві частини
землекористування Львівського вищого
військово-політичного училища: на
півночі - земельна ділянка площею 368
кв.м., на сході - земельна ділянка площею
1696 кв.м., які зображені на схемі, що
додається до висновку.

Станом на дату видачі Державного акту
на право користування землею №040210 від
1989 року діяв Земельний кодекс
Української РСР від 08.07.1970 року (з
наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до статті 4 ЗК Української
РСР від 08.07.1970 року вся земля в
Українській РСР входить до єдиного
державного земельного фонду, який
відповідно до основного цільового
призначення земель складається з:
земель сільськогосподарського
призначення, наданих у користування
колгоспам, радгоспам та іншим
землекористувачам для
сільськогосподарських цілей; земель
населених пунктів (міст, селищ міського
типу і сільських населених пунктів);
земель промисловості, транспорту,
курортів, заповідників та іншого
несільськогосподарського призначення;
земель державного лісового фонду;
земель державного водного фонду;
земель державного запасу.

Згідно статті 49 ЗК Української РСР від
08.07.1970 року землями
сільськогосподарського призначення
визнаються всі землі, надані для потреб
сільського господарства або
призначені для цих цілей.

Відповідно до статті 50 ЗК Української
РСР від 08.07.1970 року землі
сільськогосподарського призначення
надаються в безстрокове користування,
зокрема, несільськогосподарським
підприємствам, організаціям і
установам - для ведення підсобного
сільського господарства.

Оскільки згідно Державного акта на
право користування землею №040210 від 1989
року Львівському вищому
військово-політичному училищу
земельну ділянку як
несільськогосподарській установі було
надано в користування для підсобного
господарства, тому, відповідно до
статті 50 ЗК Української РСР від 08.07.1970
року, ця земля за цільовим призначенням
відносилася до земель
сільськогосподарського призначення.

Крім того, нормами ЗК Української РСР
від 08.07.1970 року не було передбачено
такої категорії земель за цільовим
призначенням як землі оборони.

Така категорія земель за цільовим
призначенням як «землі промисловості,
транспорту, зв'язку, оборони та іншого
призначення» вперше була передбачена в
статті 3 Земельного кодексу
Української РСР від 18.12.1990 року № 561-XII,
який Законом України від 13.03.1992 року №
2196-XII був викладений в новій редакції, а
також було змінено його назву на
Земельний кодекс України.

Згідно до статті 18 ЗК України (тут і
надалі по тексту розуміється Земельний
кодекс України від 25.10.2001 року в
редакції, що діяла на дату укладення
спірного договору) до земель України
належать усі землі в межах її
території, в тому числі острови та
землі, зайняті водними об'єктами, які за
основним цільовим призначенням
поділяються на категорії. Категорії
земель України мають особливий
правовий режим. Україна за межами її
території може мати на праві державної
власності земельні ділянки, правовий
режим яких визначається
законодавством відповідної країни.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на такі
категорії: а) землі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення; е)
землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду; ж) землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

Згідно частин першої та другої статті 20
ЗК України віднесення земель до тієї чи
іншої категорії здійснюється на
підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Зміна цільового
призначення земель провадиться
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.
Зміна цільового призначення земель,
які перебувають у власності громадян
або юридичних осіб, здійснюється за
ініціативою власників земельних
ділянок у порядку, що встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту «г» третьої
статті 22 ЗК України землі
сільськогосподарського призначення
передаються у власність та надаються у
користування: несільськогосподарським
підприємствам, установам та
організаціям, релігійним організаціям
і об'єднанням громадян - для ведення
підсобного сільського господарства.

Приписами статті 37 ЗК України приватні
несільськогосподарські підприємства,
установи та організації можуть
набувати у власність або оренду землі
сільськогосподарського та іншого
призначення для ведення підсобного
господарства. Державні та комунальні
несільськогосподарські підприємства,
установи та організації можуть
набувати в оренду землі
сільськогосподарського та іншого
призначення для ведення підсобного
господарства.

Таким чином, як на дату видачі
Державного акта на право користування
землею №040210 від 1989 року, так і станом на
дату укладення спірного договору від
07.07.2006 року, відчужена згідно вказаного
договору земельна ділянка загальною
площею 10,1771 га, що розташована на
території Скнилівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, за межами населеного пункту
належала до земель
сільськогосподарського призначення та
надавалася/відчужувалася для ведення
підсобного господарства.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 77 ЗК
України землями оборони визнаються
землі, надані для розміщення і
постійної діяльності військових
частин, установ, військово-навчальних
закладів, підприємств та організацій
Збройних Сил України, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законодавства України. Землі оборони
можуть перебувати у державній та
комунальній власності. Порядок
використання земель оборони
встановлюється законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про
використання земель оборони» землями
оборони визнаються землі, надані для
розміщення і постійної діяльності
військових частин, установ,
військово-навчальних закладів,
підприємств та організацій Збройних
Сил України, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законів України (далі - військові
частини).

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про використання земель оборони»
військовим частинам для виконання
покладених на них функцій та завдань
земельні ділянки надаються у постійне
користування відповідно до вимог
Земельного кодексу України.
Особливості надання земельних ділянок
військовим частинам під військові та
інші оборонні об'єкти визначаються
Кабінетом Міністрів України. Розміри
земельних ділянок, необхідних для
розміщення військових частин та
проведення ними постійної діяльності,
визначаються згідно із потребами на
підставі затвердженої в установленому
порядку проектно-технічної
документації. Військові частини
зобов'язані використовувати надані їм
земельні ділянки відповідно до вимог
земельного і природоохоронного
законодавства та з дотриманням вимог
щодо забезпечення безпеки населення у
процесі проведення ними постійної
діяльності.

Отже, з аналізу вищевказаних норм
вбачається, що до земель оборони
належать земельні ділянки, надані для
розміщення і постійної діяльності,
зокрема, військово-навчальних
закладів.

Враховуючи те, що відчужена згідно
спірного договору від 07.07.2006 року
земельна ділянка належала до земель
сільськогосподарського призначення,
тому суд вважає, що зміна цільового
призначення зазначеної земельної
ділянки із земель
сільськогосподарського призначення на
землі оборони могла бути здійснена
відповідно до статті 20 ЗК України
тільки за рішенням відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який приймає рішення
про передачу цих земель у власність або
надання у користування, тобто має право
розпорядження цією ділянкою. Крім того,
у визначенні питання набуття певною
земельною ділянкою статусу земель
оборони має значення її надання для
розміщення і постійної діяльності
військових частин, установ,
військово-навчальних закладів,
підприємств та організацій Збройних
Сил України, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законодавства України.

В матеріалах справи відсутні належні і
допустимі докази віднесення
відчуженої згідно спірного договору
від 07.07.2006 року земельної ділянки до
земель оборони, зокрема, рішення органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування про зміну цільового
призначення цієї земельної ділянки із
земель сільськогосподарського
призначення на землі оборони або про її
надання позивачу (чи його попередникам)
для розміщення і постійної діяльності
як це передбачено статтею 77 ЗК України
та статтею 1 Закону України «Про
використання земель оборони».

Суд не бере до уваги посилання
прокурора та позивача на довідку
державної статистичної звітності
форми №6-зем (відсутня у матеріалах
даної справи, так як її оригінал
знаходиться, як пояснив прокурор, в
матеріалах іншої справи) в якості
доказу того, що вищевказана земельна
ділянка станом на 01 січня 2005 року
належала до земель оборони, оскільки
належним доказом віднесення земельної
ділянки до земель оборони має бути
рішення відповідного органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування, про що зазначалося
вище.

Також є безпідставними посилання
прокурора на статтю 13 Земельного
кодексу України та статтю 2 Закону
України «Про правовий режим майна у
Збройних Силах України» та твердження
про необхідність прийняття рішення
Кабінетом Міністрів України про
вилучення земельної ділянки з
державної власності, оскільки
відчужена згідно спірного договору
земельна ділянка не належала до
військового майна, а розпорядження нею
було здійснено Пустомитівською
районною державною адміністрацією як
органом виконавчої влади в межах
повноважень, наданих законом.

Таким чином, господарський суд
приходить до висновку, що спірний
договір від 07.07.2006 року не суперечить
статті 77 ЗК України, ст. ст. 1, 2 Закону
України «Про використання земель
оборони», оскільки продажу підлягала
земельна ділянка
сільськогосподарського призначення, а
не земель оборони.

До аналогічних висновків прийшов і
Львівський апеляційний господарський
суд в постанові від 28.05.2013 року у справі
№5015/1195/12 за позовом Першого заступника
військового прокурора Західного
регіону України в інтересах держави в
особі органу, уповноваженого
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах Міністерства
оборони України та Академії Сухопутних
військ імені гетьмана Петра
Сагайдачного
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Львова до Скнилівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача: -
Приватного підприємства «Паритет КС»,
Державного підприємства «Львівське»
та Приватного акціонерного товариства
«Євротек» про визнання недійсним
рішення, яка залишена без змін
постановою Вищого господарського суду
України від 17.09.2013 року по справі
№5015/1195/12.

Стосовно наявності в Пустомитівської
районної державної адміністрації
повноважень щодо розпорядження
земельною ділянкою, відчуженою згідно
спірного договору від 07.07.2006 року, то
слід зазначити наступне.

Статтею 1 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» передбачено,
що виконавчу владу в областях і
районах, містах Києві та Севастополі
здійснюють місцеві державні
адміністрації. Місцева державна
адміністрація є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади.

Відповідно до п.п. «а» частини 1 статті 17
ЗК України до повноважень місцевих
державних адміністрацій у галузі
земельних відносин належить
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом. Аналогічне положення
передбачене пунктом 2 частини 1 статті 21
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації».

Згідно частини 1 статті 127 ЗК України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень здійснюють продаж
земельних ділянок державної чи
комунальної власності або прав на них
(оренди, суперфіцію, емфітевзису)
громадянам, юридичним особам та
іноземним державам на підставах та в
порядку, встановлених цим Кодексом.

Приписами частини першої статті 128 ЗК
України визначено, що продаж
громадянам і юридичним особам
земельних ділянок державної (крім
земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти, які підлягають приватизації)
та комунальної власності для потреб,
визначених цим Кодексом, провадиться
місцевими державними адміністраціями,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим або органами місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.

Згідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Пунктом 10 розділу Х «Перехідні
положення» ЗК України передбачено, що
рішення про розмежування земель
державної і комунальної власності в
межах населених пунктів приймають
відповідні сільські, селищні, міські
ради за погодженням з органами
виконавчої влади, а за межами населених
пунктів - органи виконавчої влади за
погодженням з відповідними органами
місцевого самоврядування. Така ж норма
була передбачена ст.9 Закону України
"Про розмежування земель державної та
комунальної власності" (який був чинний
на дату укладення спірного договору).

В матеріалах справи відсутні докази
проведення станом на дату укладення
спірного договору від 07.07.2006 року
розмежування земель державної і
комунальної власності в межах с.
Скнилів.

Оскільки земельна ділянка, яка
відчужена згідно спірного договору від
07.07.2006 року, знаходиться на території
Скнилівської сільської ради та за
межами населеного пункту с. Скнилів,
тому до проведення розмежування земель
державної і комунальної власності
відповідно до пункту 12 розділу Х
«Перехідні положення» ЗК України право
розпорядження цією земельною ділянкою
належало Пустомитівській районній
державній адміністрації Львівської
області як органу виконавчої влади.

При цьому, господарський суд вважає
безпідставним посилання прокурора на
те, що спірний договір від 07.07.2006 року
суперечить ст.ст. 5, 6 Закону України
«Про розмежування земель державної та
комунальної власності», оскільки ці
норми стосуються проведення
розмежування земель державної і
комунальної власності, а не підстав для
визнання недійсним договору, і таке
розмежування в межах с. Скнилів не
проводилося.

Також господарський суд дослідив
обставини необхідності дотримання
визначеного статтею 149 ЗК України
вилучення земельної ділянки та прийшов
до наступних висновків.

Згідно до частин 1, 2 статті 149 ЗК України
земельні ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування. Вилучення земельних
ділянок провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 125
ЗК України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК
України право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форми
державних актів затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

Абзацами 1, 2 пункту 2.8. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.05.2011 р. № 7 «Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах що виникають із земельних
відносин» роз'яснено, що право
постійного землекористування є
безстроковим, на відміну від права
оренди, і може бути припинене лише з
підстав, передбачених статтею 141 ЗК
України, перелік яких є вичерпним. Дії
органів державної влади та місцевого
самоврядування, спрямовані на
позбавлення суб'єкта права
користування земельною ділянкою після
державної реєстрації такого права поза
межами підстав, визначених у статті 141
ЗК України, є такими, що порушують право
користування земельною ділянкою.

Таким чином, відповідно до статті 149 ЗК
України вилучення земельних ділянок
провадиться за згодою
землекористувачів, чиї права
підтверджені відповідним державним
актом та зареєстровані у встановленому
порядку.

Як зазначалося вище, Львівському
вищому військово-політичному училищу
було надано в безстрокове і безплатне
користування 9,5 гектарів землі на
території радгоспу «Львівський»
Пустомитівського району Львівської
області згідно Державного акта на
право користування землею №040210 від 1989
року.

Відповідно до пункту 3 постанови КМ
України від 19.08.1992 №490 «Про реформу
системи військової освіти» Львівське
вище військово-політичне ордена
Червоної Зірки училище було
перейменовано в Львівське вище
військове училище.

Пунктом 4 зазначеної постанови КМ
України вирішено припинити набір
слухачів і курсантів, зокрема, до
Львівського вищого військового
училища, яке ліквідується після
завершення навчання курсантів і
слухачів, а пунктом 5 - доручено
Міністерству оборони України створити
комісії для ліквідації зазначених у
пунктах 1 і 4 цієї постанови військових
навчальних закладів в місячний строк
після завершення в них навчання
курсантів і слухачів.

Пунктом 10 постанови КМ України від
19.08.1992 №490 доручено Міністерству
освіти, Міністерству у справах молоді і
спорту, Міністерству внутрішніх справ
створити: відділення військової
підготовки у Львівському
політехнічному інституті на базі
Львівського вищого військового
училища та військової кафедри
інституту, що ліквідуються, з передачею
на його баланс будинків і споруд.

Таким чином, як вбачається судом із
постанови Кабінету Міністрів України
від 19.08.1992 №490, Львівське вище
військово-політичне училище спочатку
було перейменоване в Львівське вище
військове училище, яке підлягало
припиненню шляхом ліквідації. На базі
його майна, зокрема, окремих будинків і
споруд, було створено відділення
військової підготовки у Львівському
політехнічному інституті.

Надалі, згідно постанови Кабінету
Міністрів України від 06.11.1997 року №1220
відділення військової підготовки у
Львівському політехнічному інституті
було перетворено у Військовий інститут
при державному університеті
«Львівська політехніка», який згідно
Указу Президента України від 10.11.00
№1221/2000 був перетворений у Львівський
військовий ордена Червоної Зірки
інститут імені гетьмана Петра
Сагайдачного при Національному
університеті «Львівська політехніка».
Останній згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 12.03.2003 року №321
був реорганізований у Львівський
військовий ордена Червоної Зірки
інститут імені гетьмана Петра
Сагайдачного Національного
університету «Львівська політехніка»,
який, в свою чергу постановою Кабінету
Міністрів України від 26.05.2005 року №381
був реорганізований у Львівський
ордена Червоної Зірки інститут
Сухопутних військ імені гетьмана Петра
Сагайдачного Національного
університету «Львівська політехніка».
Постановою КМ України від 13.05.2009 року
№467 останній був реорганізований
шляхом перетворення із виведенням зі
складу Національного університету
«Львівська політехніка» в Академію
сухопутних військ імені гетьмана Петра
Сагайдачного (м. Львів) з утворенням в
її складі військового коледжу
сержантського складу.

Згідно статті 37 ЦК Української РСР (в
редакції, що діяла станом на дату
прийняття постанови КМ України від
19.08.1992 року №490) юридична особа
припиняється шляхом ліквідації або
реорганізації (злиття, поділу або
приєднання). При злитті і поділі
юридичних осіб майно (права і обов'язки)
переходить до нововиниклих юридичних
осіб. При приєднанні юридичної особи до
іншої юридичної особи її майно (права і
обов'язки) переходить до останньої.
Майно переходить в день підписання
передаточного балансу, якщо інше не
передбачене законом або постановою про
реорганізацію.

Відповідно до частини першої статті 104
ЦК України юридична особа припиняється
в результаті передання всього свого
майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам - правонаступникам
(злиття, приєднання, поділу,
перетворення) або в результаті
ліквідації.

Отже, нормами як ЦК Української РСР, так
і ЦК України передбачено, що при
припиненні юридичної особи
правонаступництво відбувається тільки
при реорганізації з переданням всього
свого майна, прав та обов'язків іншим
юридичним особам - правонаступникам, а
при ліквідації правонаступництво
виключається.

Згідно з пунктом 3 частини першої
статті 27 Земельного кодексу України
від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла
станом на дату прийняття постанови
Кабінету Міністрів України від 19.08.1992
року №490) право користування земельною
ділянкою чи її частиною припиняється у
разі: припинення діяльності
підприємства, установи, організації,
селянського (фермерського)
господарства.

Аналогічна норма щодо припинення права
користування земельною ділянкою
передбачена пунктом «в» статті 141 ЗК
України, згідно з якою підставами
припинення права користування
земельною ділянкою є, зокрема,
припинення діяльності державних чи
комунальних підприємств, установ та
організацій.

Верховним Судом України у своїй
постанові від 21.02.2011 року у справі
№21-3а11 викладено правову позицію, яка, у
відповідності до ст. 111-28 ГПК України, є
обов'язковою для всіх судів України,
про те, що наведені положення пункту
«в» частини першої статті 141 ЗК України
слід розуміти таким чином, що
припинення права користування
земельною ділянкою з підстави
припинення установи допускається лише
у випадку, коли припинення останньої
виключає правонаступництво.

Враховуючи наведене, господарський суд
приходить до висновку, що ліквідація
згідно постанови КМ України від 19.08.1992
року №490 Львівського вищого
військово-політичного училища (після
його перейменування у Львівське вище
військове училище) не передбачала
правонаступництва в розумінні статті 37
ЦК Української РСР.

Надалі, на базі Львівського вищого
військового училища було створено нову
юридичну особу - Відділення військової
підготовки у Львівському
політехнічному інституті, яке набуло
не все майно, права та обов'язки
Львівського вищого військового
училища, як цього вимагає
правонаступництво в розумінні статті 37
ЦК УРСР, а лише частину майна, зокрема,
будинки і споруди. Постановою Кабінету
Міністрів України від 19.08.1992 року №490 не
передбачалася передача Відділенню
військової підготовки у Львівському
політехнічному інституті права
користування земельною ділянкою
площею 9,5 га, що раніше належало
Львівському вищому
військово-політичному училищу на
підставі Державного акта на право
користування землею №040210 від 1989 року.

За таких обставин, право користування
земельною ділянкою площею 9,5 га, що
виникло на підставі Державного акта на
право користування землею №040210 від 1989
року, припинилося на підставі пункту 3
частини першої статті 27 ЗК України від
18.12.1990 року у зв'язку із припиненням
Львівського вищого
військово-політичного училища (після
його перейменування у Львівське вище
військове училище) шляхом ліквідації
на підставі постанови Кабінету
Міністрів України від 19.08.1992 року№490,
яка виключає правонаступництво.

В подальшому набуття Відділенням
військової підготовки у Львівському
політехнічному інституті чи його
правонаступниками права користування
вищевказаною земельною ділянку
повинне було здійснюватися у порядку,
встановленому відповідним Земельним
кодексом України, зокрема, шляхом
прийняття відповідним органом
державної влади чи органом місцевого
самоврядування рішення про надання
права постійного користування
земельною ділянкою, оформлення
державного акту на право постійного
користування земельною ділянкою за
встановленою формою та реєстрації
такого права. Однак, ні прокурором, ні
позивачем таких доказів до матеріалів
справи не долучено.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів
України від 02.04.2002 року №449 «Про
затвердження форм державного акта на
право власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою» (в
редакції, діючій на момент укладення
спірного договору від 07.07.2006 року)
затверджено форми державного акта на
право власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою, а
пунктом 2 передбачено, що раніше видані
державні акти на право приватної
власності на землю, державні акти на
право власності на землю, державні акти
на право власності на земельну ділянку
та державні акти на право постійного
користування землею залишаються
чинними і підлягають заміні у разі
добровільного звернення громадян або
юридичних осіб.

Тобто зазначена постанова КМ України
від 02.04.2002 року №449 не передбачає
обов'язку щодо переоформлення
державного акту на право користування
земельною ділянкою для громадян та
юридичних осіб, яким видано цей
державний акт.

З підстав наведеного суду дійшов до
висновку про те, що у зв'язку з
припиненням права постійного
користування земельною ділянкою на
підставі пункту 3 частини 1 статті 27 ЗК
України від 18.12.1990 року у зв'язку із
припиненням Львівського вищого
військово-політичного училища шляхом
ліквідації, Державний акт на право
користування землею №040210 від 1989 року
втратив свою чинність. Відтак, цей
державний акт не може посвідчувати
право Академії сухопутних військ імені
гетьмана Петра Сагайдачного на
постійне користування земельною
ділянкою.

Таким чином, враховуючи відсутність
станом на дату укладення спірного
договору від 07.07.2006 року іншого
землекористувача, крім ПП «Паритет КС»,
яке спочатку орендувало, а згодом
придбало земельну ділянку згідно
спірного договору від 07.07.2006 року, в
Пустомитівської районної державної
адміністрації були відсутні підстави
для вилучення земельної ділянки згідно
статті 149 ЗК України.

З підстав наведеного суд дійшов до
висновку про те, що зміст спірного
договору від 07.07.2006 року не суперечить
актам цивільного законодавства,
сторони, укладаючи договір, володіли
необхідним обсягом цивільної
дієздатності, а прокурором та
позивачем не подано належних та
допустимих доказів в розумінні статей
33 та 34 ГПК України в підтвердження
порушення прав позивача.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку, якщо
стороною (або іншим учасником судового
процесу) у вирішенні спору не подано
суду в обґрунтування її вимог або
заперечень належні і допустимі докази,
в тому числі на вимогу суду, або якщо в
разі неможливості самостійно надати
докази нею не подавалося клопотання
про витребування їх судом (частина
перша статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Заслухавши пояснення прокурора,
представників позивачів, третьої особи
3, оглянувши та дослідивши матеріали
справи і подані документи, оцінивши їх
в сукупності суд прийшов до висновку,
що позов не є документально
обґрунтованим, а тому в його
задоволенні слід відмовити повністю.

Пунктом 4.4. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
року №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
встановлено, що у випадках скасування
рішення господарського суду і передачі
справи на новий розгляд розподіл
судового збору у справі, в тому числі й
сплаченого за подання апеляційної
та/або касаційної скарги або заяви про
перегляд рішення за нововиявленими
обставинами, здійснює господарський
суд, який приймає рішення за
результатами нового розгляду справи,
керуючись загальними правилами
розподілу судових витрат.

Прокурор за даним позовом судового
збору не сплачував, оскільки,
відповідно до пункту 11 частини першої
статті 5 Закону України «Про судовий
збір», звільнений від сплати
останнього за позовами про захист
інтересів держави.

Пунктом 4.6. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
року №7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
визначено, що приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повного або часткового
задоволення позову (скарги) стягує
судовий збір з відповідача (повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
якщо він не звільнений від сплати
судового збору; у разі ж повної або
часткової відмови в позові судовий
збір стягується з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України «Про судовий збір»,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Із позовних заяв немайнового характеру
сплачується судовий збір у розмірі
однієї мінімальної заробітної плати,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду ( ч. 1,
п.п. 1 п. 2 частини другої статті 4 Закону
України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про
судовий збір»).

Нормою статті 8 Закону України «Про
Державний Бюджет України на 2014 рік»
передбачено, що станом на 01.01.2014 року
розмір мінімальної заробітної плати
становить 1 218 грн. 00 коп.

Судові витрати: відповідно до статті 49
ГПК України стягнути з позивача в доход
Державного Бюджету України 1 218 грн. 00
коп. судового збору.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 20, 21, 22, 27, 29, 32, 33, 34, 43,
44, 49, 77, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Стягнути з Академії сухопутних
військ імені гетьмана Петра
Сагайдачного (79012, Львівська область, м.
Львів, вул. Гвардійська, буд. 12; код
ЄДРЮО та ФОП 08410370) в доход Державного
бюджету України 1 218 грн. 00 коп. судового
збору.

05.09.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Описову та
мотивувальну частину рішення
оформлено відповідно до статті 84 ГПК
України 09.09.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.