РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2014 р.
Справа № 924/809/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Демянчук Ю.Г.

судді
Крейбух О.Г. ,

судді
Бригинець Л.М.

при секретарі судового засідання Лелех
І.Ю.

за участю представників сторін:

позивача - Мацегорін А.О., за
довіреністю № 36/10 від 30.12.2013 р.

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" м. Київ на
рішення господарського суду
Хмельницької області від 30.07.2014 р. у
справі № 924/809/14 (суддя Шпак В.О.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" м. Київ

до Виробничого об'єднання "Хмельницькі
теплові мережі" м. Хмельницький

про стягнення 91770,93 грн., з яких: 82060,68
грн., - 3 % річних за несвоєчасні
розрахунки, 9710,25 грн., - борг внаслідок
інфляційних процесів.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 30.07.2014 року у
справі №924/809/14 (суддя Шпак В.О.) позов
задоволено частково. Стягнуто з
Виробничого об'єднання "Хмельницькі
теплові мережі" на користь Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" 76581,87 грн. - 3% річних, 9710,25 грн.
сума збільшення боргу внаслідок
інфляційних процесів, 1741,97 грн.
судового збору. В стягненні 5478,81 грн. 3%
річних відмовлено.

Позивач з рішенням суду не погодився
та, посилаючись на порушення місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права,
звернувся до Рівненського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій, просить
скасувати рішення господарського суду
Хмельницької області від 30.07.2014 року у
справі №924/809/14 в частині відмови в
задоволенні 3% річних. Прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" в цій частині задовольнити
повністю. В обґрунтування апеляційної
скарги посилається на порушення
місцевим господарським судом норм ст.
ст. 11, 509, 550, 590, 625 Цивільного кодексу
України, ст.ст.4-2, 43, 84 Господарського
процесуального кодексу України.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду 27.08.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено її розгляд
на 11.09.2014 року.

У судовому засіданні 11.09.2014 р.
представник позивача підтримав доводи
апеляційної скарги з підстав,
зазначених у ній. Просить апеляційну
скаргу задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу не
надходив.

Відповідач був належним чином
повідомлений про день, час і місце
розгляду справи, але не скористався
своїм правом на участь в розгляді
справи апеляційним судом.

Розглянувши апеляційну скаргу,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, заслухавши пояснення
представника позивача, перевіривши
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення місцевим господарським
судом, дослідивши правильність
застосування судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного рішення
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

При цьому апеляційний господарський
суд не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність та
обгрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 20.06.2012 року у
справі №9/5025/512/12 за позовом Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" до Виробничого об'єднання
"Хмельницькі теплові мережі" про
стягнення 4645706,34 грн., у т.ч. 4201231,88 грн.
основного боргу, 323864,56 грн. пені, 12290,49
грн. суми збільшення боргу внаслідок
інфляційних процесів, 108319,41 грн. 3%
річних, позов задоволено частково.
Стягнуто з Виробничого об'єднання
"Хмельницькі теплові мережі" на користь
Дочірньої компанії "Газ України"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" 4201231,88 грн. основного
боргу, 161932,28 грн. пені, 12290,49 грн. суми
збільшення боргу внаслідок
інфляційних процесів, 108319,41 грн., 3%
річних, 64380,00 грн. судового збору.

Зазначене рішення набрало законної
сили 30.06.2012 року.

У червні 2014 року позивач звернувся з
позовною заявою, в якій просить
стягнути з відповідача на свою користь
91770,93 грн., з яких: 82060,68 грн., - 3 % річних,
9710,25 грн., -інфляційних збитків за
несвоєчасну сплату відповідачем суми
заборгованості, стягнутої на його
користь рішенням господарського суду
Хмельницької області від 20.06.2012 року у
справі №9/5025/512/12.

Положення ст. 124 Конституції України
визначають обов'язкове виконання
судових рішень на всій території
України.

Відповідно до ст. 115 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України і виконуються у
порядку, встановленому Законом України
"Про виконавче провадження".

Невиконання вимог рішень, ухвал,
постанов господарських судів тягне
відповідальність, встановлену цим
Кодексом та іншими законами України (ч.2
ст. 45 ГПК України).

У відповідності до норм ч. 2 ст. 35 ГПК
України факти встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Критерії оцінки належного виконання
зобов'язання встановлені в ст. 526
Цивільного кодексу України:
"зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться".

Відповідно до положень ст. 610 ЦК
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Загальні умови припинення
господарських зобов'язань встановлені
ст.202 Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання
припиняється: виконанням, проведеним
належним чином; зарахуванням
зустрічної однорідної вимоги або
страхового зобов'язання; у разі
поєднання управненої та зобов'язаної
сторін в одній особі; за згодою сторін;
через неможливість виконання та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом або іншими законами.
Господарське зобов'язання
припиняється також у разі його
розірвання або визнання недійсним за
рішенням суду. До відносин щодо
припинення господарських зобов'язань
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 599 ЦК України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

У випадку порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, п. 3 ч. 1
ст. 611 ЦК України встановлено такий вид
відповідальності як сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідною нормою не встановлено
обмеження права кредитора звернутися
до суду за захистом свого права, якщо
грошове зобов'язання не виконується й
після вирішення судом питання про
стягнення основного боргу.

Це підтверджується і висновком
зробленим в постановах Верховного Суду
України від 04.07.2011 р. № 13/210/10, від 12.09.2011
р. № 6/433-42/183: "наявність судового
рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє правовідносин сторін
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України".

Верховний Суд України в постанові від
06.06.2012 р.у справі № 6-49цс12 зазначив, що
ст. 625 ЦК України розміщена в розд. I
"Загальні положення про зобов'язання"
книги 5 ЦК України, а тому поширює свою
дію на всі зобов'язання, якщо інше не
передбачено в спеціальних нормах, які
регулюють суспільні відносини з
приводу виникнення, зміни чи
припинення окремих видів зобов'язань.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України,
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними кредиторові.

Верховний Суд України в своїй
постанові від 05.12.2011 року № 3-125гс11
зазначив, що ч. 5 ст. 11 ЦК України прямо
передбачено можливість виникнення
грошового зобов'язання на підставі
судового рішення, а відтак і
застосування до боржника, що
прострочив виконання такого
зобов'язання, негативних наслідків,
установлених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до п. 5.4. постанови Пленуму
ВГСУ №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" господарським
судам необхідно мати на увазі, що за
приписом частини п'ятої статті 11 ЦК
України грошове зобов'язання може
виникати з рішення суду. Відтак, якщо
певне зобов'язання згідно з рішенням
господарського суду є грошовим
(наприклад, у зв'язку з прийняттям
судового рішення про стягнення суми
попередньої оплати в зв'язку з
недопоставкою продукції),
відповідальність за невиконання
такого зобов'язання, яке виникло з
рішення суду, настає на загальних
підставах згідно з частиною другою
статті 625 названого Кодексу.

Згідно п. 7.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" саме лише
прийняття господарським судом рішення
про задоволення вимог кредитора, якщо
таке рішення не виконано в
установленому законом порядку, не
припиняє зобов'язальних відносин
сторін і не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум. Отже, якщо судове
рішення про стягнення з боржника
коштів фактично не виконано, кредитор
вправі вимагати стягнення з нього в
судовому порядку сум інфляційних
нарахувань та процентів річних аж до
повного виконання грошового
зобов'язання. Однак, при цьому слід мати
на увазі, що у разі коли судовим
рішенням з боржника стягнуто суму
неустойки (штрафу, пені), то правова
природа відповідної заборгованості
саме як неустойки у зв'язку з
прийняттям такого рішення залишається
незмінною, і тому на неї в силу припису
частини другої статті 550 ЦК України
проценти не нараховуються, інфляційні
ж нарахування та нарахування трьох
процентів річних на цю заборгованість
можуть здійснюватися на загальних
підставах відповідно до частини другої
статті 625 названого Кодексу з дня,
наступного за днем набрання законної
сили відповідним судовим рішенням.

Як вбачається з розрахунків наданих
позивачем, інфляція та річні повторно
нараховані на всю суму (4548154,06 грн.),
тобто в неї включено ті ж самі річні,
інфляція, пеня і судовий збір, які були
уже стягнуті рішенням суду.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, при здійсненні розрахунку
позивачу слід було враховувати основну
суму боргу, яку було стягнуто судом
(4201231,88 грн.) та залишок проплат
здійснених відповідачем, які залишись
після зарахування їх в погашення пені,
інфляції, 3% річних та судового збору.

За приписами ст. 534 Цивільного кодексу
України у разі недостатності суми
проведеного платежу для виконання
грошового зобов'язання у повному
обсязі ця сума погашає вимоги
кредитора у такій черговості, якщо інше
не встановлено договором: у першу чергу
відшкодовуються витрати кредитора,
пов'язані з одержанням виконання; у
другу чергу сплачуються проценти і
неустойка; у третю чергу сплачується
основна сума боргу.

Доказами, наявними у справі,
підтверджується, що відповідачем
протягом заявленого позивачем періоду
здійснювались часткові проплати, а
саме: 30.11.2012 р.- 1832,91 грн., 20.12.2012 р. - 256,3
грн., 21.12.2012 р. - 1327,45 грн., 29.12.2012р. - 1451032,85
грн., 29.12.2012р. - 2750199,03 грн. Всього на
загальну суму 4204648,54 грн.

4548154,06 грн. - 4204648,54 грн. = 343505,52 грн.

Таким чином, нарахування 3% річних
потрібно здійснювати з 01.07.2012 р. по
28.12.2012 р. на суму основного боргу 4201231,88
грн., та за період з 29.12.2012 р. по 30.05.2014 р. -
на суму залишку основного боргу 343505,52
грн.

Зазначені обставини свідчать, що
місцевий господарський суд правомірно,
з урахуванням норм чинного
законодавства частково задовольнив
позовні вимоги щодо стягнення трьох
відсотків річних, збитків від інфляції,
підстави для скасування чи зміни
судового рішення відсутні.

Доводи апеляційної скарги не можуть
бути підставою для скасування судового
рішення, виходячи із вищезазначеного.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105,
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Хмельницької області від 30.07.2014 року зі
справи №924/809/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Дочірньої компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" без
задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3.Справу № 924/809/14 повернути до
господарського суду Хмельницької
області.

Головуючий суддя
Демянчук Ю.Г.

Суддя
Крейбух О.Г.

Суддя
Бригинець Л.М.