ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2014 р.Справа № 922/3014/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства банк "Меркурій", м.Харків
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "Фінекс-Капітал",
яке діє в інтересах та за рахунок
активів Пайового закритого не
диверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду "Грот", м.Харків
про стягнення 3366408,79 гривень, визнання
договору недійсним, та зобов'язання
вчинити певні дії за участю
представників:

позивача - Бей Я.М. (довіреність №54 від 16
червня 2014 року)

відповідача - Балинської А.В.
(довіреність б/н від 01 серпня 2014 року)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство банк
«Меркурій» (позивач) звернулося до
господарського суду Харківської
області із позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Фінекс-Капітал»,
яке діє в інтересах та за рахунок
активів Пайового закритого не
диверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду «Грот»
(відповідач), в якій просив суд стягнути
з відповідача на користь позивача
3360000,00 гривень понесених збитків,
визнати недійсним договір
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-79 невідновлюваної кредитної
лінії в національній валюті України
від 27 вересня 2012 року, укладений між
позивачем та відповідачем 20 грудня 2012
року, а також зобов'язати відповідача
повернути позивачу оригінал договору
№02/1-25К-79 невідновлюваної кредитної
лінії у національній валюті України
від 27 вересня 2012 року, укладеного між
ПАТ банк «Меркурій» та ПП «Екас». Також,
позивач просив суд покласти всі судові
витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21 липня 2014 року
було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 05 серпня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 05 серпня 2014
року було прийнято до розгляду заяву
позивача про збільшення розміру
позовних вимог, в якій останній
збільшив суму збитків до 3366408,79 гривень,
та відкладено розгляд справи на 03
вересня 2014 року.

06 серпня 2014 року представник
відповідача надав до суду клопотання
(вх.№27223) про залучення документів до
матеріалів справи, та додатковий
відзив (вх.№27225).

Також, 02 вересня 2014 року представник
відповідача надав до суду додаткові
пояснення (вх.№30130).

03 вересня 2014 року представник позивача
надав до суду письмові пояснення
(вх.№30280).

Судом було досліджено всі надані
сторонами документи та долучено до
матеріалів справи.

У судовому засіданні 03 вересня 2014 року
було оголошено перерву до 10 вересня 2014
року.

08 вересня 2014 року представник
відповідача надав до суду додаткові
пояснення (вх.№30823).

Також, 10 вересня 2014 року представник
відповідача надав до суду клопотання
(вх.№31151) про залучення документів до
матеріалів справи.

Судом було досліджено всі надані
відповідачем документи та долучено до
матеріалів справи.

Крім того, 10 вересня 2014 року
представник позивача надав до суду
заяву (вх.№31245) про відмову від частини
позовних вимог, в якій відмовився від
позовної вимоги про повернення
оригіналу договору №02/1-25К-79
невідновлюваної кредитної лінії у
національній валюті України від 27
вересня 2012 року, укладеного між ПАТ
банк «Меркурій» та ПП «Екас», та просив
припинити провадження у справі в цій
частині, а на задоволенні всіх інших
позовних вимог позивач наполягав.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав надану заяву про
відмову від частини позовних вимог.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти відповідної заяви не
заперечував.

Суд, розглянувши відповідну заяву
позивача, зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Пунктом 4.6. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від 26
грудня 2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» передбачено, що якщо
у справі заявлено кілька позовних
вимог і позивач відмовився від деяких з
них, провадження у справі на підставі
пункту 4 частини першої статті 80
Господарського процесуального Кодексу
України припиняється у частині тих
вимог, від яких було заявлено відмову, а
розгляд решти позовних вимог
здійснюється в загальному порядку.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.80 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Враховуючи викладене, суд,
проаналізувавши вказану заяву
позивача, встановивши, що дану заяву
підписано повноважною на це особою,
з'ясувавши, що дії позивача не
суперечать нормам чинного
законодавства та не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб, дійшов висновку про її
задоволення, у зв'язку з чим, приймає
відмову позивача від позовної вимоги
про зобов'язання відповідача повернути
оригінал договору №02/1-25К-79
невідновлюваної кредитної лінії у
національній валюті України від 27
вересня 2012 року, укладеного між ПАТ
банк «Меркурій» та ПП «Екас», та
припиняє провадження у справі в цій
частині, на підставі п.4 ч.1 ст.80
Господарського процесуального кодексу
України.

Представник позивача у судовому
засіданні 10 вересня 2014 року підтримав
заявлені позовні вимоги, з урахуванням
заяви про збільшення розміру позовних
вимог та заяви про відмову від частини
позовних вимог, та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 10 вересня 2014 року проти
позовних вимог заперечував з мотивів,
викладених у відзиві та додаткових
письмових поясненнях. Зазначив про
необґрунтованість та безпідставність
позовних вимог.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, встановив
наступне.

20 грудня 2013 року між позивачем
(первісний кредитор) та відповідачем
(новий кредитор) було укладено договір
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-79 невідновлюваної кредитної
лінії в національній валюті України
від 27 вересня 2012 року.

Згідно з п.1.1. договору відступлення
прав вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-79, первісний кредитор відступає
на користь нового кредитора право
вимоги в повному обсязі погашення
заборгованості Приватного
підприємства «Екас» перед первісним
кредитором за договором №02/1-25К-79, з
урахуванням усіх додаткових угод до
нього. Сума вимог за кредитним
договором №02/1-25К-79, що були відступлені
відповідачеві, на день укладення
договору про відступлення права
вимоги, складає 6726408,74 гривень.

Відповідно до п.2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79, за відступлення у
повному обсязі прав вимоги, новий
кредитор (відповідач) сплачує
первісному кредитору грошову суму
(ціна договору) в розмірі 3360000,00 гривень,
ПДВ не передбачено.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст.179 Господарського
кодексу України, при укладенні
господарських договорів сторони
визначають зміст договору на основі
вільного волевиявлення, сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
визначено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79 було
укладено між позивачем та відповідачем
у письмовій формі, підписано
уповноваженими особами та скріплено
печатками сторін, як цього вимагають
ст.ст.207, 208 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Згідно зі ст.526
Цивільного кодексу України та ч.1 ст.193
Господарського кодексу України,
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

На виконання умов договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79, позивач передав
відповідачу нотаріальну копію
кредитного договору №02/1-25К-79 разом із
додатковими угодами до нього, що
підтверджується копією акту
приймання-передачі документів від 20
грудня 2013 року. У свою чергу, відповідач
в повному обсязі виконав зобов'язання з
перерахування позивачеві грошових
коштів у розмірі 3360000,00 гривень за
відступлення в повному обсязі права
вимоги, встановлене п.2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79, що підтверджується
платіжними дорученнями №154, №155 від 20
грудня 2013 року. Факт передачі позивачем
документів відповідачу, так само як і
факт перерахування грошових коштів
відповідачем на рахунок позивача
підтверджується також поясненнями
представників обох сторін.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилається на те, що уклавши
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79, умови
якого суперечать ст.38 Закону України
«Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб», позивач поніс збитки у
розмірі 3366408,79 гривень.

Судом встановлено, що у позовній заяві
як на підставу визнання недійсності
договору відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79 позивач
посилається на ст.38 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» в редакції від 10 квітня 2014 року.
Відповідно до п.1 ч.2 та ч.3 ст.38 цього
Закону в редакції від 10 квітня 2014 року,
нікчемними є договори, за якими було
або має бути здійснено відчуження (або
передача в користування) майна банку на
умовах, значно гірших за звичайні
ринкові умови здійснення відповідних
операцій.

У зв'язку з набранням чинності Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
запобігання негативного впливу на
стабільність банківської системи» від
04 липня 2014 року №15-86-VII, ст.38 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» в редакції від 10
квітня 2014 року втратила чинність.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.38 Закону України
«Про гарантування вкладів фізичних
осіб» у чинній редакції, правочини (у
тому числі договори)
неплатоспроможного банку є нікчемними,
крім іншого, якщо банк здійснив
відчуження чи передав у користування
або придбав (отримав у користування)
майно, оплатив результати робіт та/або
послуги за цінами, нижчими або вищими
від звичайних (якщо оплата на 20
відсотків і більше відрізняється від
вартості товарів, послуг, іншого майна,
отриманого банком), або зобов'язаний
здійснити такі дії в майбутньому
відповідно до умов договору.

Згідно з ч.2 ст.215 Цивільного кодексу
України, недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Підставою нікчемності договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79 позивач вказує факт,
що грошова сума, за яку позивачем
відповідачу було відчужене право
вимоги до боржника, більше ніж на 20%
відрізняється від плати за
відступлення по іншим договорам
відступлення права вимоги, які
укладалися позивачем у цей період. На
підтвердження цього факту, позивач у
письмових поясненнях від 03 вересня 2014
року навів дані щодо укладення ним
трьох договорів відступлення права
вимоги з іншими юридичними особами,
вказуючи, що плата за відступлення за
ними складає від 98 до 100% від суми
відступлених прав.

Відповідно до ч.2 ст.34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Згідно з ч.2 ст.36 цього
Кодексу, письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином
засвідченій копії. Якщо для вирішення
спору має значення лише частина
документа, подається засвідчений витяг
з нього.

Так, факт укладення договору може бути
підтверджено шляхом подання до суду
оригіналу, належним чином завіреної
копії договору або засвідченого витягу
з нього. Позивачем до матеріалів справи
було долучено письмові пояснення від 03
вересня 2014 року, в яких було викладено
інформацію щодо укладення позивачем
трьох договорів відступлення права
вимоги у період з грудня 2013 року по
лютий 2014 року (включно) та вартості прав
вимоги, що були за ними відчужені. Тим
самим позивач лише стисло відтворив
зміст цих правочинів, при цьому не
надавши на розгляд суду належних
письмових доказів, які б підтвердили
факт їх укладення, а також те, що ціна
цих договорів дійсно відповідає тому
рівню, на який вказує позивач у наданих
письмових поясненнях. Оскільки дані,
викладені позивачем, жодним чином не
підтверджені, суд не вважає письмові
пояснення позивача від 03 вересня 2014
року належним доказом того, що права
вимоги відчужувалися позивачем за
цінами, вищими, ніж ціна, визначена
договором відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79.

За клопотанням відповідача від 10
вересня 2014 року (вх.№31151), до матеріалів
справи було долучено копію договору
від 11 січня 2014 року, укладеного між
позивачем та ППТФ «Юсі» за кредитним
договором №02/1-25К-84. За умовами цього
договору, право вимоги було відчужене
позивачем за вартістю, яка складала 41,67
% від розміру відступленої вимоги. З
аналізу умов цього договору
вбачається, що право вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-84 було
відчужене позивачем ППТФ «Юсі» за
ціною, нижчою, ніж визначена
оспорюваним договором відступлення
права вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-79.

Згідно з п.п.14.1.71.Податкового кодексу
України, звичайна ціна - ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору, якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Якщо не доведено зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню ринкових цін.

Крім того, згідно з п.2.14 Постанови
Пленуму Вищого Господарського суду
України від 29 травня 2013 року №11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
звичайними є ціни, які за подібних
обставин зазвичай сплачувалися за
аналогічне майно у відповідний момент
часу у відповідному регіоні.

Об'єктом відчуження за договором
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79 є безпосередньо
право вимоги. З доказів, які були надані
на розгляд суду позивачем, неможливо
зробити висновок щодо рівня звичайних
цін на подібне майно, що діяли протягом
грудня 2013 року - лютого 2014 року,
відповідно, неможливо встановити факт
відповідності чи невідповідності
звичайним цінам вартість права вимоги,
визначену позивачем та відповідачем у
договорі відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79.

Суд дійшов висновку, що розглядаючи
спір між позивачем та відповідачем,
слід відокремити поняття «розмір
вимоги» та «вартість права вимоги». З
матеріалів справи вбачається, що
вартість права вимоги - це сума
грошових коштів, яка є платою за
відступлення (передачу новому
кредитору) права вимоги, розмір якої, як
того вимагає чинне законодавство
України, було визначено за
домовленістю позивача та відповідача у
3360000,00 грн. під час укладення договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79. В свою чергу,
розмір вимоги - це сума у розмірі 6726408,74
гривень, сплати якої на свою користь
має право вимагати відповідач (як новий
кредитор за оспорюваним договором) від
боржника (ПП «Екас»).

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми закону, суд вважає, що позивач
безпідставно прирівняв вартість права
вимоги до розміру безпосередньо вимоги
до боржника, і визначив вартість права
вимоги в розмірі 6726408,74 гривень.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимогам цієї статті, позивач
не надав до суду доказів того, що право
вимоги до боржника було відчужене
відповідачу за ціною, яка є на 20% нижчою
від звичайних цін на аналогічне майно.
В свою чергу, відповідачем були надані
докази того, що відчуження права вимоги
за кредитним договором №02/1-25К-79
відбулося за вартістю, яка
відрізнялась не більше ніж на 20% від
рівня ціни за аналогічним договором,
укладеним позивачем з ППТФ «Юсі» за
кредитним договором №02/1-25К-84.

В силу ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Проаналізувавши наявні у справі докази
та норми чинного законодавства
України, суд приходить до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовної вимоги про визнання недійсним
договору відступлення права вимоги за
договором №02/1-25К-79 невідновлюваної
кредитної лінії в національній валюті
України від 27 вересня 2012 року,
укладеного між позивачем та
відповідачем 20 грудня 2012 року.

Позивач просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача збитки
у сумі 3366408,74 гривень, посилаючись на те,
що в результаті укладення договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79 на невигідних для
позивача умовах, останній зазнав
збитків. Як на підставу своєї вимоги
позивач посилається на ст.22 Цивільного
кодексу України.

Згідно з п.2 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу
України, збитками є доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Необхідними умовами для відшкодування
збитків є доведення факту спричинення
збитків саме тією особою, до якої
висунуто вимогу про їх відшкодування.
Крім того, заявлені до стягнення збитки
мають бути завданими внаслідок
порушення відповідачем цивільного
права позивача у справі, а розмір
збитків має перебувати у необхідному і
безпосередньому причинному зв'язку із
вчиненням відповідачем
правопорушення. Стаття 224
Господарського кодексу України
передбачає відшкодування збитків
стороною, що припустилася неналежного
виконання зобов'язання.

З матеріалів справи встановлено, що
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79 було
укладення з дотриманням вимог чинного
законодавства України щодо укладення
правочинів.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Докази, наявні у справі, не
спростовують факту, що при укладенні
цього договору, сторони визначили його
зміст на основі вільного волевиявлення
та погодили на свій розсуд всі його
умови, та те, що сторони мали на меті
настання певних для них наслідків.

Тому суд приходить до висновку, що у
діях відповідача з укладення з
позивачем договору відступлення права
вимоги за кредитним договором №02/1-25К-79
на умовах, визначених безпосередньо
сторонами, відсутні ознаки
протиправної поведінки по відношенню
до позивача. Крім того, відсутній
причинний зв'язок між діями
відповідача та понесенням позивачем
збитків. Суд погоджується з
твердженням відповідача стосовно того,
що відповідач не є особою, діями якої
позивачу було спричинено збитки.

Проаналізувавши норми чинного
законодавства України щодо підстав
стягнення збитків, суд не погоджується
з позивачем, що сума у розмірі 3366408,79
гривень, яку просить стягнути позивач з
відповідача, є збитками.

Звертаючись до суду, позивач просить
стягнути з відповідача збитки у
вигляді упущеної вигоди. Суд вважає
недоведеним той факт, що позивач міг би
реально отримати доходи, якби не уклав
з відповідачем договір відступлення
права вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-79.

Судом встановлено, що позивач є
банківською установою. Поняття доходу
банківської установи наведено у
п.п.135.4.2. Податкового кодексу України,
відповідно до якого, безпосередньо
суми кредитів, виданих банками за
кредитними договорами, до доходу не
відносяться, вони є лише грошовими
коштами, які надані боржникам на
поворотній основі.

Всупереч нормам ст.33 Господарського
процесуального кодексу України,
позивачем не доведено факту понесення
саме збитків та факту понесення їх в
результаті дій відповідача. Тому, суд
не вбачає підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
грошових коштів у 3366408,79 гривень.

Таким чином, суд, вислухавши пояснення
представників сторін, розглянувши
матеріали справи, повно та всебічно
дослідивши обставини справи в їх
сукупності та докази на їх
підтвердження, вважає позовні вимоги
позивача необґрунтованими, не
доведеними суду належними доказами, у
зв'язку чим вони не підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд керується ст.ст.44-49
Господарського процесуального кодексу
України. Судовий збір, від сплати якого
позивач у встановленому порядку
звільнений, стягується з відповідача в
доход бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
На підставі п.22 ст.5 Закону України «Про
судовий збір» позивача звільнено від
сплати судового збору.

Відповідно до п.4.5. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України", у випадках коли позивач
звільнений від сплати судового збору,
якщо позов залишено без задоволення -
судовий збір не стягується.

За таких обставин, у зв'язку з відмовою
у задоволенні позову, обов'язок зі
сплати судових витрат не може бути
покладений на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.173, 179, 224 Господарського кодексу
України, ст.ст.6, 207, 208, 215, 627, 629, 638
Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 4,
43,33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 15 вересня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/3014/14