номер провадження справи 27/63/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2014
Справа № 908/2323/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
(72355 Запорізька область,
Мелітопольський район, с.
Світлодолинське, вул. Леніна, 35)

до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" (72316 Запорізька
область, м. Мелітополь,
вул. Дзержинського, 289а)

про визнання недійсним договір № 01М-693
від 24.05.2012 р.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Нечипоренко Л.О., дов.
б/н від 07.08.2014 р.

Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода",
Запорізька область, Мелітопольський
район, с. Світлодолинське звернулось до
господарського суду Запорізької
області з позовною заявою до
Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", Запорізька
область, м. Мелітополь про визнання
недійсним договір № 01М-693 від 24.05.2012р.
поставки насіння соняшнику.

Відповідно до Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України № 30 від 26.11.2010р.,
протоколом автоматичного розподілу
справ між суддями від 04.07.2014р., справу №
908/2323/14 передано на розгляд судді
Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 07.07.2014р. позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/2323/14,
присвоєно справі номер провадження
27/63/14 та призначено судове засідання на
23.07.2014р.

Ухвалою суду від 23.07.2014р. розгляд справи
відкладався на 03.09.2014р., відповідно до
ст. 77 ГПК України, у зв'язку з неявкою у
судове засідання представника
позивача.

03.09.2014р. продовжено розгляд справи №
908/2323/14.

03.09.2014р. до початку розгляду справи
представник відповідача заявив
письмове клопотання щодо відмови від
здійснення технічної фіксації
судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа
розглядається, склад суду, та
роз'яснено представнику відповідача,
який прибув в судове засідання, його
права, у тому числі право заявляти
відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 03.09.2014р.
відповідач проти позову заперечив, з
обставин викладених у відзиві
(міститься в матеріалах справи).

Позивач у судові засідання, відкриті
23.07.2014р. та 03.09.2014р. не з'явився. Про час
та місце розгляду справи був
попереджений належним чином. В
матеріалах справи міститься письмове
клопотання позивача про розгляд справи
за відсутності представника ТОВ
Агрофірма "Злагода", позовні вимоги
підтримує в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму
ВГС від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання
практики застосування ГПК України",
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні, протокол судового
засідання, в якому відображені
відомості про явку сторін (пункт 4
частини другої статті 81-1 ГПК), є
належним підтвердженням повідомлення
такої сторони (іншого учасника
судового процесу) про час і місце
наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі,
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців) і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

У відповідності із ст. 33 ГПК України,
обов'язок доказування і подання
доказів покладається на сторони. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно роз'яснень Вищого
Господарського Суду України, які
викладені в інформаційному листі від
15.03.2010 року № 01-08/140 "Про деякі питання
запобігання зловживанню
процесуальними правами у
господарському судочинстві" - неявка в
судові засідання учасників судового
процесу (сторін), ненадання
витребуваних судом документів та
доказів, необхідних для повного
розгляду справи - подібна практика,
спрямована на свідоме невиправдане
затягування судового процесу, порушує
права інших учасників судового процесу
та суперечить вимогам статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

Неподання або несвоєчасне подання
стороною у справі, іншим учасником
судового процесу доказів з неповажних
причин, спрямоване на затягування
судового процесу, може розцінюватися
господарським судом як зловживання
процесуальними правами.

Згідно п. 26.4.7-1 Роз'яснення президії
Вищого господарського суду України №
04-5/609 від 31.05.2002 р. "Про внесення змін і
доповнень і про визнання таким, що
втратило чинність, деяких роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України", особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце її розгляду судом, якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Неявка позивача в судове засідання не
звільняє його від виконання вимог суду,
викладених в ухвалах суду і
направлення суду витребуваних
матеріалів.

Суд зазначає, що господарський
процесуальний кодекс України не
обмежує коло осіб, які можуть з'явитися
в судове засідання та представляти
інтереси ТОВ Агрофірма "Злагода",
згідно статті 28 ГПК України.

Справу розглянуто в порядку ст. 75 ГПК
України за наявними в ній матеріалами,
оригінали яких судом оглянуті в
судовому засіданні 03.09.2014р.

Розглянувши матеріали та фактичні
обставини справи, заслухавши
представника відповідача, оцінивши
надані докази, суд вважає вимоги
позивача такими, що не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути - визнання
права.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного
кодексу України цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 4-1 ГПК України
господарські суди вирішують спори у
порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист
порушеного або оспорюваного
суб'єктивного права чи охоронюваного
законом інтересу, яка здійснюється у
визначеній законом процесуальній
формі. Згідно з господарським
процесуальним законодавством предмет
позову це матеріально - правова вимога
позивача до відповідача, відносно якої
суд повинен винести рішення.
Матеріально-правова вимога позивача
повинна опиратися на певні обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України
кожен має право на підприємницьку
діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст.
42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність
здійснюється суб'єктами
господарювання, підприємці мають право
без обмежень самостійно здійснювати
будь-яку підприємницьку діяльність,
яку не заборонено законом.

Позивач просить суд визнати недійсним
договір поставки насіння соняшника №
01М-693 з тих підстав, що предметом
оскаржуваного договору є саме насіння
соняшника, а не соняшник, згідно з ДСТУ
4694:2006, який зазначений в п. 2.2 договору
та проби насіння і садивного матеріалу
від партій, що підлягають реалізації,
відбираються працівниками державних
насіннєвих інспекцій, відповідно до їх
компетенції.

Господарським судом встановлено, що
24.05.2012р. між ТОВ Агрофірма "Злагода"
(постачальник) та ПП "Молокозавод-ОЛКОМ"
(покупець) укладеного договір поставки
№ 01М-693.

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник передає у власність
покупця насіння соняшника, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
товар на умовах передбачених даним
договором.

Протягом травня - серпня 2012р. позивачем
було виставлено відповідачу рахунки за
поставку товару на загальну суму 445 000
грн. 00 коп.

Відповідачем, на виконання умов
договору, було здійснено оплату
виставлених позивачем рахунків, що
підтверджується наступними платіжними
дорученнями:

№ 2324 від 24.05.2012 р. на суму 38 000,00 грн.,
згідно рахунку № 19 від 24.05.12 р.;

- № 2388 від 29.05.2012 р. на суму 20 000,00
грн., згідно рахунку № 20 від 29.05.12 р.;

- № 2466 від 01.06.2012 р. на суму 7 000,00
грн., згідно рахунку № 21 від 01.06.12 р.;

- № 2577 від 08.06.2012 р. на суму 40 000,00
грн., згідно рахунку № 23 від 07.06.12 р.;

- № 2679 від 14.06.2012 р. на суму 20 000,00
грн., згідно рахунку № 24 від 13.06.12 р.;

- № 2772 від 20.06.2012 р. на суму 24 000.00
грн., згідно рахунку № 25 від 19.06.12 р.;

- № 2895 від 27.06.2012 р. на суму 200 000,00
грн., згідно рахунку № 26 від 26.06.12 р.;

- № 2967 від 04.07.2012 р. на суму 55 000,00
грн., згідно рахунку № 28 від 03.07.12 р.;

- №3144 від 11.07.2012 р. на суму 11 000,00
грн., згідно рахунку № 31 від 11.07.12 р.;

- № 3870 від 20.08.2012 р. на суму 30 000,00
грн., згідно рахунку № 36 від 20.08.12 р.

24 вересня 2012р. постачальник частково
передав, а покупець прийняв товар у
кількості 446,13 кг, що підтверджується
видатковою накладною № 0000012 від 24.09.2012р.

Позивач в позові зазначив, що
відповідачем порушено вимоги Закону
України «Про насіння та садивний
матеріал», які були порушені при
укладанні договору, оскільки проби
насіння і садивного матеріалу від
партій, що підлягають реалізації,
відбираються працівниками державних
насіннєвих інспекцій відповідно до їх
компетенції, а отже, відповідач
укладаючи з позивачем договір по
продажу відповідачу насіння соняшнику
повинен був мати паспорт на
виробництво та реалізацію насіння
соняшнику і внесеним до Державного
реєстру виробників насіння і садивного
матеріалу, а також на кожну партію
насіння соняшнику сертифікат та акти
апробації. Зазначених документів
оскаржуваний договором не передбачено.
Згідно електронної бази даних
Державного реєстру виробників насіння
і садивного матеріалу в Запорізькій
області позивача не внесено до
зазначеного реєстру.

Згідно ст. 14 Закону України «Про
насіння та садивний матеріал» (в
редакції на час укладання
оспорюваного договору) на яку
посилається позивач, встановлено, що
обмеження щодо права на виробництво та
реалізацію насіння тільки особами, які
пройшли відповідну атестацію, одержали
паспорт на виробництво та реалізацію
насіння та садивного матеріалу
відповідних категорій і занесені до
Державного реєстру виробників насіння
і садивного матеріалу, також
поширюється тільки стосовно
оригінального, елітного та
репродукційного насіння.

В оспорюваному договорі відсутнє
посилання на поставку будь-якої з
перелічених категорій насіння. А отже,
з огляду на викладене у даному випадку
не підлягає застосуванню Закон України
«Про насіння та садивний матеріал».

Сторони при укладанні договору мали на
увазі саме поставку соняшника, як
олійної сировини та помилково
зазначили «насіння соняшника», що
підтверджується:

- зазначенням у договорі вимог
щодо вологості, засмічених та олійних
домішок товару

(п. 2.1 договору);

- посиланням на показники
якості саме ДСТУ 4694:2006 «Соняшник.
Олійна

сировина. Технічні умови» (п. 2.2
договору), оскільки показники якості
насіння соняшнику

регламентовані ДСТУ 6068:2008 «Насіння
соняшнику. Сортові та посівні якості.
Технічні

умови»;

- частковим виконанням позивачем
зобов'язань за договором, де згідно
видаткової

накладної № 0000012 від 24.09.12р. поставлявся
саме соняшник.

Таким чином, з огляду на зміст договору
та дії сторін, спрямовані на його
виконання, між сторонами виникли
зобов'язальні відносини з поставки
саме соняшника (як олійної сировини).

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, суд встановлює наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину (п. 2.9
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту порушеного права
(охоронюваного законом інтересу), який
застосовується судом у випадках та
порядку, визначеному цивільним
законодавством.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.
215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема: 1) зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
актам законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону; орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу
України визначено, що однією із підстав
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк,
є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору, згідно ч.1
статті 627 ЦК України.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, на підставі
ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Статтею 202 Цивільного кодексу України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи
договір № 01М-693 від 24.05.2012р. сторони
дотрималися вимог статті 203 Цивільного
Кодексу України та мали на меті реальне
настання правових наслідків, про що
свідчить той факт, що сторони
приступили до виконання договору, а
відтак, відсутні правові підстави для
визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Приписами ст. 208 ЦК України встановлено,
що у письмовій формі належить вчиняти
правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини,
щодо яких законом встановлена письмова
форма. Частиною 1 ст. 206 ЦК України
передбачено, що усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції
України держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки.

За змістом статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено,
що господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

В силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача. Недодержання
форми правочину, якої вимагає закон (а
саме по твердженню позивача це не
дотримання ним процедури державних
закупівель), тягне за собою недійсність
правочину лише у разі, коли це прямо
передбачено законом, зокрема, статтями
547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України (договори
страхування, кредитні угоди та ін.),
оскільки зазначена форми або процедури
не є елементом форми правочину. І
тільки у зазначених випадках правочин
є нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що
відповідач порушив свої зобов'язання
за договором, він має право на захист
своїх прав у інший спосіб, передбачений
чинним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 266 ГК України, предметом
поставки є визначені родовими ознаками
продукція, вироби з найменуванням,
зазначеним у стандартах, технічних
умовах, документації до зразків
(еталонів), прейскурантах чи
товарознавчих довідниках.

Зі змісту оспорюваного договору
поставки № 01М-693 вбачається, що сторони
у цьому договорі узгодили всі істотні
умови.

Позивач, який вимагає визнання
правочину недійсним, повинен довести,
що всі учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент його вчинення.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач на виконання умов договору
здійснив оплату виставлених позивачем
рахунків, що підтверджується
відповідними платіжними дорученнями
на загальну суму 450 000 грн. 00 коп. (копії
містяться в матеріалах справи).

Позивач свої зобов'язання по договору
поставки виконав частково, а саме
частково передав товар відповідачу, що
підтверджується видатковою накладною
№ 0000012 від 24.09.2012р., натомість звернувся
до суду з позовом про визнання договору
поставки № 01М-693 від 24.05.2012р. недійсним.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначити
зміст договору на основі, зокрема,
вільного волевиявлення, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638
ЦК України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов'язаних з
особистим, сімейним, домашнім або
іншим подібним використанням, а
покупець зобов'язується прийняти товар
і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за
договором поставки одна сторона
-постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно у
власність другій стороні (покупцю), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно і сплатити за нього
певну грошову суму.

За приписами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судом встановлено, що підписання
спірного договору за викладеними в
ньому умовами здійснювалося за вільним
вибором сторони, що свідчить про
досягнення сторонами згоди з усіх
істотних умов договору, підписаного
уповноваженими представниками сторін
та

Договір поставки № 01М-693 від 24 травня 2012
року підписаний представниками сторін
(директорами) та скріплений печатками
сторін - юридичних осіб.

За таких обставин, у задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК
України сторони зобов'язані вживати
заходів до всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України, в
судовому засіданні 03.09.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Згідно до вимог ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на позивача
при відмові в позові.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 ГПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Злагода"
Запорізька область, Мелітопольський
район, с. Світлодолинське до Приватного
підприємства "Молокозавод-ОЛКОМ",
Запорізька область м. Мелітополь
відмовити.

Суддя
С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 05.09.2014р.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.