РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
Справа № 903/215/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді
Мамченко Ю.А.

судді Дужич
С.П. ,

судді
Саврій В.А.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: Бакай А.В. (довіреність №211
від 26.09.2013 року)

відповідача: Матвіїв В.М. (договір
правової допомоги від 28.03.2014 року)

третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Публічного акціонерного
товариства "Діамантбанк" на рішення
господарського суду Волинської
області від 10.06.2014 року у справі № 903/215/14
(суддя Пахолюк В.А.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Діамантбанк"

до Лаврівської сільської ради
Луцького району Волинської області

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача: ОСОБА_4

про відшкодування шкоди на суму 700000,00
грн., заподіяної незаконними рішеннями

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Волинської області від 10 червня 2014 року
у справі №903/215/14 в позові Публічного
акціонерного товариства «Діамантбанк»
(надалі - позивач) до Лаврівської
сільської ради Луцького району
Волинської області (надалі -
відповідач) за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
ОСОБА_4 про відшкодування шкоди на суму
700000,00 грн., заподіяної незаконними
рішеннями, відмовлено /а.с.176-180/.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що
вимога про відшкодування шкоди органом
місцевого самоврядування на підставі
статті 1173 ЦК України є підставною лише
за умови заподіяння шкоди за наявності
безпосередніх публічно-правових
відносин між Лаврівською сільською
радою та ПАТ "Діамантбанк". Судом
встановлено, що передача ОСОБА_4
нерухомого майна (двох мотелів) у
іпотеку для ПАТ "Діамантбанк" не була
передумовою для надання кредитних
коштів. За таких обставин доводи ПАТ
"Діамантбанк" є безпідставними та
суперечливими, оскільки обґрунтовуючи
вимоги про стягнення шкоди з юридичної
особи публічного права, він
покликається на невиконання ОСОБА_4
цивільно-правових договорів.
Банківська діяльність по кредитуванню
є діяльністю на власний ризик, але з
обов'язком перевіряти і
кредитоспроможність, і забезпеченість
кредитів. Відтак, втрата банком права
на іпотечне майно, в силу задоволення
позовних вимог іншого первісного
іпотекодержателя, не може
кваліфікуватися як шкода. Це виключно
комерційний ризик.

Не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, позивач -
Публічне акціонерне товариство
«Діамантбанк» звернувся до
Рівненського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Волинської області від 10.06.2014 року та
прийняти нове, яким стягнути з
місцевого бюджету Лаврівської
сільської ради Луцького району
Волинської області на користь ПАТ
«Діамантбанк» 700000,00 грн. /а.с.184-187/.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт
посилається на порушення
господарським судом Волинської
області норм матеріального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що судом
зроблено хибний висновок, що Банк
захистив своє майнове право у спосіб
визначений законом, звернувшись до
Луцького міськрайонного суду із
позовами про стягнення заборгованості
із боржника - ОСОБА_4; в рішенні суду не
зазначено та не надано жодної правової
оцінки діям Лаврівської сільської ради
щодо скасованих незаконних рішень
органу місцевого самоврядування,
порядку їх прийняття; стаття 1173
Цивільного кодексу України не
передбачає необхідності встановлення
причинно-наслідкового зв'язку для
відшкодування шкоди.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 07 липня 2014 року
апеляційну скаргу позивача прийнято до
провадження та призначено дату
судового засідання на 28 серпня 2014 року
/а.с.183/.

Від відповідача - Лаврівської
сільської ради Луцького району
Волинської області надійшов відзив на
апеляційну скаргу, відповідно до якого
останній вважає оскаржуване рішення
законним та обґрунтованим, прийнятим у
повній відповідності до норм
матеріального та процесуального права,
відтак в задоволенні апеляційної
скарги просить відмовити, а судове
рішення у справі залишити без змін
/а.с.201/.

В судовому засіданні 28 серпня 2014 року
розгляд апеляційної скарги було
відкладено на 03 вересня 2014 року /а.с. 206/.

Безпосередньо в судовому засіданні
представники позивача та відповідача
повністю підтримали вимоги і доводи,
викладені відповідно в апеляційній
скарзі та у відзиві на неї.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився. Про дату, час та
місце проведення судового засідання
повідомлений належним чином /а.с. 207/.
Причин неявки в судове засідання не
повідомив.

Враховуючи те, що судом вчинено всі
необхідні дії для належного
повідомлення всіх учасників
провадження у справі про час і місце
розгляду справи, колегія суддів вважає
за можливе розглянути справу в даному
судовому засіданні за відсутності
представника третьої особи за наявними
у справі матеріалами, у відповідності
до вимог статті 101 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
розглянувши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та відзиву на неї, перевіривши юридичну
оцінку обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, вважає, що у
задоволенні вимог апеляційної скарги
слід відмовити, рішення місцевого
господарського суду - залишити без
змін.

При цьому колегія суддів виходила з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 04
грудня 2007 року між Акціонерним банком
"Діамант" (правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
"Діамантбанк") та громадянином України
ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір
№061А/К17, зі змінами і доповненнями,
відповідно до умов якого Банк надав
ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 564827,00 грн., а
останній зобов'язався повернути
отриманий кредит та сплатити проценти
за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

31 березня 2008 року між Банком та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір
№08-03-31-002-166/Я17, відповідно до умов якого
(враховуючи додаткові угоди) Банк надав
ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 150000,00 грн., а
останній зобов'язався повернути
отриманий кредит та сплатити проценти
за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

22 квітня 2009 року між Банком та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір
№09-04-22-0001-166/К17 (враховуючи додаткові
угоди), відповідно до умов якого Банк
надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 13900,00
грн., а останній зобов'язався повернути
отриманий кредит та сплатити проценти
за користування ним на умовах,
визначених в даному договорі.

З метою забезпечення належного
виконання ОСОБА_4 взятих на себе
зобов'язань за вказаними вище
кредитними договорами, між Банком та
ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки
№1218 від 24.11.2009 року, договір іпотеки
№4782 від 09.12.2009 року із змінами та
доповненнями внесеними договором №1
від 14.12.2009 року та №2 від 30.12.2009 року,
відповідно до яких в іпотеку Банку
передано наступне належне ОСОБА_4 на
праві власності нерухоме майно:

а) мотель А-2, загальною площею 113,7 кв.м..
баня Б-1, загальною площею 22,0 кв.м. та
земельна ділянка площею 0,25 га (для
обслуговування мотельного комплексу),
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

б) мотель А-2, загальною площею 119,3 кв.м.,
Баня Б-1, загальною площею 22,0 кв.м. та
земельна ділянка площею 0,25 га.(для
обслуговування мотельного комплексу),
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Вищезазначене нерухоме майно ОСОБА_4
набув на підставі рішень Лаврівської
сільської ради Луцького району №07 від
19.02.2009 року «Про реконструкцію
житлового будинку під мотельний
комплекс» та №29/6 від 03.10.2008 року «Про
надання дозволу на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (цільове призначення якої
змінюється) переданої у власність».

В подальшому, як вбачається з
матеріалів справи, згідно Рішень судів
у справі №0308/4195/12 було встановлено, що
вищевказане майно уже перебувало в
іпотеці Публічного акціонерного
товариства "ОТП Банк", а в іпотеку ПАТ
"Діамантбанк" було передано ОСОБА_4 зі
зміненими характеристиками шляхом
переведення об'єктів нерухомого майна
з житлового фонду у нежитловий та
зміненим цільовим призначенням
земельних ділянок.

17 лютого 2011 року Луцьким міськрайонним
судом Волинської області винесено
рішення про визнання недійсними та
скасовано рішення Лаврівської
сільської ради Луцького району №07 від
19.02.2009 року "Про реконструкцію
житлового будинку під мотельний
комплекс" та №29/6 від 03.10.2008 року "Про
надання дозволу на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (цільове призначення якої
змінюється) переданої у власність", а
також визнано недійсними
вищезазначені правовстановлюючі
документи на майно ОСОБА_4 з підстав
суперечності вказаних рішень актам
цивільного законодавства, що порушують
цивільні права та інтереси осіб по
справі.

10 травня 2011 року Апеляційним судом
Волинської області винесено Ухвалу,
якою рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області залишено без
змін.

ПАТ "ОТП Банк" звернувся із позовом до
ОСОБА_4 та ПАТ "Діамантбанк" в Луцький
міськрайонний суд Волинської області
про визнання недійсним укладених між
ПАТ "Діамантбанк" та ОСОБА_4 Договорів
іпотеки №1218 від 24.11.2009 року та №4782 від
09.12.2009 року. Позовні вимоги
мотивувалися тим, що об'єкти, передані в
іпотеку ПАТ "Діамантбанк", є одним і тим
самим нерухомим майном, що перебувало
раніше і перебуває на час подання
позову в іпотеці у ПАТ "ОТП Банк" і
забезпечує виконання зобов'язань за
кредитним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 28.05.2012 року по
справі №0308/4195/12, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Волинської
області від 18.07.2012 року по справі
№0308/4195/2012, заявлені ПАТ "ОТП Банк"
позовні вимоги задоволено в повному
обсязі, визнано недійсними договори
іпотеки №1218 від 24.11.2009 року та №4782 від
09.12.2009 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03.08.2012 року у
справі №6-32606ск12 відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційної
скаргою Банку на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 28.05.2012 року по справі
№0308/4195/12 та ухвалу Апеляційного суду
Волинської області від 18.07.2012 року по
справі №0308/4195/2012.

Отже, в судовому порядку договори
іпотеки №1218 від 24.11.2009 року та №4782 від
09.12.2009 року, що забезпечували вимоги
банківської установи за кредитними
зобов'язаннями ОСОБА_4, укладені між ПАТ
"Діамантбанк" та ОСОБА_4, було визнано
недійсними.

Враховуючи вищенаведені факти та
судові рішення, що набрали законної
сили, ПАТ "Діамантбанк" (надалі Позивач)
вважає, що незаконними діями
Лаврівської сільської ради Луцького
району Волинської області (надалі
Відповідач) банківській установі було
завдано матеріальних збитків.

З доводів апелянта, преюдиційне
значення для справи про відшкодування
збитків мають судові рішення, якими
встановлено неправомірність та
незаконність дій Відповідача, а також
перевірено і надано відповідну оцінку
таким діям.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу
України закріплено право кожної особи
на захист свого цивільного права у
випадку його порушення, невизнання або
оспорювання. Одним із способів такого
захисту є відшкодування майнової
(матеріальної) шкоди, що гарантується в
першу чергу Конституцією України, а
також Цивільним кодексом і
відповідними законами України.

Статтею 56 Конституції України
визначено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Стаття 1173 Цивільного кодексу України
передбачає, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, дією чи бездіяльністю
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою. Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

З аналізу статті 1173 Цивільного кодексу
України вбачається, що вказана стаття
передбачає спеціальні підстави та
умови відповідальності при завданні
фізичній або юридичній особі шкоди в
позадоговірних правовідносинах, які
відрізняють її від інших норм, що
містять загальні правила
позадоговірної (деліктної)
відповідальності в цивільно-правових
правовідносинах і полягають у
спеціальному суб'єктному складі
відповідальних осіб, спеціальній сфері
діяльності цих суб'єктів та характері
їхніх дій (владно-адміністративний,
юридично-обов'язковий, односторонній).

Однак, щодо зобов'язань, які виникають
внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з
цього загального правила, тобто коли
обов'язок відшкодування завданої шкоди
покладається на особу без її вини
(статті 1173, 1174, 1187 Цивільного кодексу
України).

Однак, крім застосування принципу вини
при вирішенні спорів про відшкодування
шкоди необхідно виходити з того, що
шкода підлягає відшкодуванню за умови
безпосереднього причинного зв'язку між
неправомірними діями особи, яка
завдала шкоду, і самою шкодою.

Апелянт доводить, що причинний зв'язок
між неправомірними діями відповідача і
завданою шкодою в даній справі полягає
у тому, що ПАТ "Діамантбанк" в
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_4 уклав договори іпотеки №1218 від
24.11.2009 року та №4782 від 09.12.2009 року,
відповідно до умов яких у випадку
невиконання позичальником умов
кредитних зобов'язань набував права
задоволення вимог за рахунок предметів
іпотеки. Однак, в зв'язку із визнанням
рішень відповідача незаконними та їх
скасуванням у порядку передбаченим
законом, а також в подальшому визнання
договорів іпотеки недійсними позивач
був позбавлений права на задоволення
своїх вимог за рахунок майна, що
перебувало в іпотеці.

Вищевказана заборгованість ОСОБА_4 не
погашається, а отже ним порушено взяті
на себе зобов'язання за перерахованими
договорами, що підтверджується
розміром значної кредитної
заборгованості відповідно до довідок
Банку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Закону
України "Про місцеве самоврядування"
шкода, заподіяна юридичним і фізичним
особам в результаті неправомірних
рішень, дій або бездіяльності органів
місцевого самоврядування,
відшкодовується за рахунок коштів
місцевого бюджету.

Юридичною підставою такої
відповідальності органів місцевого
самоврядування є заподіяння шкоди
юридичним чи фізичним особам у
результаті прийняття незаконних
рішень, вчинення неправомірних дій або
бездіяльності при здійсненні ними
виконавчих функцій і повноважень
місцевого самоврядування,
передбачених Законом України "Про
місцеве самоврядування" та іншими
законами.

В обґрунтування розміру збитків
позивач посилається на те, що
відповідно до пункту 1.4. договору
іпотеки №1218 від 24.11.2009 року договірна
вартість майна становила 350000,00 грн. та
пункту 1.4. договору іпотеки №4782 від
09.12.2009 року згідно якого договірна
вартість майна становила також 350000,00
грн., а тому загальна договірна
вартість майна в сумі становила 700000,00
грн., отже загальний розмір шкоди, який
підлягає відшкодуванню відповідачем
складає 700000,00 грн..

Отже, зі змісту викладених обставин,
доказів та фактів, а також наявних
судових рішень, які набрали законної
сили та актів правоохоронних органів
позивач зазначає, що Лаврівською
сільською радою Луцького району
Волинської області було винесено
незаконні рішення №07 від 19.02.2009 року
"Про реконструкцію житлового будинку
під мотельний комплекс" та №29/6 від
03.10.2008 року "Про надання дозволу на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (цільове
призначення якої змінюється) переданої
у власність", які були скасовані в
передбаченому законом порядку, такими
протиправними діями органу місцевого
самоврядування було завдано збитки ПАТ
"Діамантбанк" в розмірі 700000,00 грн..

Однак, як вірно встановлено місцевим
господарським судом, доводи позивача
щодо відшкодування шкоди на суму 700000,00
грн. заподіяної незаконними рішеннями
Лаврівської сільської ради не
ґрунтуються на фактичних обставинах
справи та вимогах чинного
законодавства, є недоведеними, а відтак
не підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Як встановлено матеріалами справи ПАТ
"Діамантбанк" захистило своє майнове
право у спосіб, визначений законом,
звернувшись з позовами до
безпосереднього боржника:

- щодо кредитного договору №061А/К17 від
04.12.2007 року - заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 04.11.2013 року по
справі №161/12475/13-Ц задоволено позовну
заяву ПАТ "Діамантбанк" про стягнення з
ОСОБА_4 заборгованості в розмірі 1 471 317,58
грн. на підставі договору №061А/К17 від
04.12.2007 року;

- щодо кредитного договору
№08-03-31-0002_166/R17 від 31.03.2008 року - заочним
рішенням Луцького міськрайонного суду
від 07.10.2013 року по справі № 161/12479/13-Ц
задоволено позовну заяву ПАТ
"Діамантбанк" про стягнення з ОСОБА_4
заборгованості в розмірі 320 363,22 грн. на
підставі кредитного договору №08-03-31-0002_
166/К17 від 31.03.2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської
області від 24.03.2014 року заочне рішення
суду від 07.10.2013 року залишене в силі.

Як передбачено статтею 13 Цивільного
кодексу України цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб. Не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах.

Згідно частини 3 статті 16 Цивільного
кодексу України суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Водночас, з оцінки судами обох
інстанцій доказів вбачається те, що ПАТ
"Діамантбанк" переніс негативні
наслідки приватно - правових відносини
з позичальником у сферу
публічно-правових відносин, що є
неправомірним.

Щодо вимоги про відшкодування шкоди
органом місцевого самоврядування на
підставі статті 1173 Цивільного кодексу
України, то остання є підставною лише
за умови заподіяння йому шкоди за
наявності безпосередніх публічно -
правових відносин між Лаврівською
сільською радою та ПАТ "Діамантбанк".

Судами встановлено, що передача ОСОБА_4
нерухомого майна (двох мотелів) у
іпотеку для ПАТ "Діамантбанк" не була
передумовою для надання кредитних
коштів.

За таких обставин доводи ПАТ
"Діамантбанк" є безпідставними та
суперечливими, оскільки обґрунтовуючи
вимоги про стягнення шкоди з юридичної
особи публічного права, він
покликається на невиконання ОСОБА_4
цивільно-правових договорів.

Матеріалами справи підтверджено, що
кредитні договори укладені наприкінці
2007 року та в першій половині 2008 року.
Банк надав кредитні кошти без будь-якої
іпотеки нерухомого майна. Обов'язок
позичальника забезпечувався заставою
транспортних засобів.

Пунктом 1.3 Положення про порядок
формування та використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків,
затвердженого постановою НБУ №279 від
06.07.2000 року визначено, що банки
самостійно визначають рівень ризику
кредитних операцій, оцінюють
фінансовий стан позичальників
контрагентів банку) та вартість
застави в межах чинного законодавства.
Отже, надаючи кошти ОСОБА_4, банком було
оцінено всі ризики, в тому числі і те, що
застави транспортних засобів цілком
достатньо та надав кредитні кошти.

За таких умов, судами не приймаються
доводи позивача про те, що втрата
іпотеки заподіяла збитки, які повинен
відшкодувати орган місцевого
самоврядування, оскільки договори
іпотеки були укладені значно пізніше
після надання кредитних коштів, а ПАТ
"Діамантбанк" втратив права на іпотеку
саме через визнання недійсними даних
договорів за позовом первісного
іпотекодержателя, а не через незаконні
рішення ради №29/6 від 03.10.2008 року "Про
надання дозволу на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (цільове призначення якої
змінюється) переданої у власність", №33/3
від 20.02.2009 року "Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (цільове призначення
якої змінюється)" та №07 від 19.02.2009 року
"Про реконструкцію житлового будинку
під мотельний комплекс".

З долучених відповідачем додаткових
доказів до справи (вх..№ 01-29/5140/14 від
27.05.2014 р.) вбачається, що сільська рада,
приймаючи зазначені рішення, володіла
повним пакетом необхідних документів,
передбачених чинним законодавством.

Сам факт визнання зазначених рішень
нечинними не є причинно-наслідковим
зв'язком для відшкодування шкоди
відповідачем.

Слід врахувати, що заявлена банком до
стягнення сума не є шкодою, а її розмір
не може визначатися на підставі умов
договорів іпотеки, які визнані
недійсними.

Виходячи з судової практики та доводів
позивача, вартість майна, яке
неправомірно було прийняте банком в
іпотеку, не може вважатися збитками в
розумінні статті 22 ЦК України.

Як визначено пунктом 1 частини 2 даної
статті збитками є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а та кож витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушено го
права (реальні збитки).

Статтею 1 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" визначено
поняття банку: банк - це юридична особа,
яка має виключне право на підставі
ліцензії Національ ного банку України
здійснювати у сукупності такі
операції: залучення у вклади гро шових
коштів фізичних і юридичних осіб та
розміщення зазначених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик відкриття і ведення банківських
рахунків фізичних та юридичних осіб.

Поняття "банківська діяльність" також
визначене, як діяльність на власний
ризик.

Банк зобов'язаний при наданні кредитів
додержуватись основних принципів
кредитування, у тому числі перевіряти
кредитоспроможність позичальників та
наявність забезпечення кредитів,
додержуватись встановлених
Національним банком України вимог щодо
концентрації ризиків.

Тобто, банківська діяльність по
кредитуванню є діяльністю на власний
ризик, але з обов'язком перевіряти і
кредитоспроможність, і забезпеченість
кредитів. Відтак, втрата банком права
на іпотечне майно, в силу задоволення
позовних вимог іншого первісного
іпотекодержателя, не може
кваліфікуватися як шкода. Це виключно
комерційний ризик.

Окрім того, частиною 1 статті 216
Цивільного кодексу України
передбачено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Беручи до уваги вищезазначене, ПАТ
"Діамантбанк" безпідставно визначив
шкоду у розмірі 700000, 00 грн., виходячи з
договірної вартості майна, яке було
предметом договорів іпотеки.

Інші доводи скаржника не заслуговують
на увагу, оскільки їм була надана
вичерпна правова оцінка судом першої
інстанції на підставі наданих
сторонами доказів, які відповідно до
статей 33, 34 ГПК України засвідчують
певні обставини і на яких ґрунтується
висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103
Господарського процесуального кодексу
України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини
справи та зважаючи на наявні в
матеріалах справи докази, колегія
суддів прийшла до висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
можуть бути підставою для скасування
рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Волинської області від 10.06.14 р. у справі
№903/215/14 залишити без змін, апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Діамантбанк" - без
задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу № 903/215/14 повернути
господарському суду Волинської
області.

Головуючий суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Дужич С.П.

Суддя
Саврій В.А.