ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2014 р.
Справа № 911/1936/14

Розглянувши матеріали справи за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Винфорт», м.Одеса

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край - 2», м.Сквира

про стягнення 124629,84 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: Кучрук В.В.

Від відповідача: Буржак О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Винфорт» (далі -
позивач) до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край - 2» (далі -
відповідач) про стягнення 124629,84 грн.

Провадження у справі №911/1936/14 порушено
відповідно до ухвали суду від 26.05.2014
року та призначено справу до розгляду
на 10.06.2014 року.

06.06.2014 року до Господарського суду
Київської області від позивача у
справі надійшли уточнення до позовної
заяви. Тому, у зв'язку із частковим
погашенням відповідачем суми боргу
позивач просить суд стягнути з
відповідача 116579,84 грн. заборгованості
та 2492,60 грн. судового збору.

Представник відповідача у судовому
засіданні 10.06.2014 року подав відзив на
позовну заяву, в якому просить суд
припинити провадження в частині
стягнення 8050,00 грн. за Договором
поставки у зв'язку із її погашенням, а в
решті позовних вимог відмовити.
Розгляд справи відкладався на 26.06.2014
року.

20.06.2014 року до господарського суду від
позивача надійшли письмові пояснення
на відзив відповідача та клопотання
про витребування додаткових доказів.

Представник відповідача у судовому
засіданні 26.06.2014 року заявив усне
клопотання про відкладення розгляду
справи та проведення звірки
взаєморозрахунків.

Крім того, представник відповідача
подав клопотання про продовження
процесуальних строків розгляду справи
передбачених ст. 69 ГПК України, яке було
задоволено судом. Розгляд справи
відкладався на 31.07.2014 року.

30.07.2014 року до господарського суду від
позивача надійшли уточнення до
позовної заяви у зв'язку із частковим
погашенням відповідачем суми
основного боргу. Таким чином, позивач
просить суд стягнути з відповідача
90050,00 грн. заборгованості та 2492,60 грн.
судового збору.

Ухвалою суду від 26.06.2014 року зобов'язано
сторони провести звірку
взаєморозрахунків, однак сторонами
зазначена вимога суду не виконана.
Витребувані судом документи у
Тетіївської ОДПІ ГУ Міндоходів
(Сквирське відділення) до суду не
надходили. Розгляд справи відкладався
до 19.08.2014 року та повторно було
зобов'язано сторони провести звірку
взаєморозрахунків та надати суду у
судове засідання 19.08.2014 року Акт такої
звірки.

Однак, суду не було надано двосторонній
Акт звірки розраухунків, позивачем
надано суду Акт звірки розрахунків,
який без поважних причин не підписаний
відповідачем. Відповідачем не надано
суду зустрічний Акт звірки
розрахунків.

30.07.2014 року позивачем подано до суду
заяву про уточнення позовних вимог, в
якій позивач врахував часткові
проплати відповідача, здійсненні після
порушення провадження у справі на суму
26529,84 грн., у звязку з чим, зменшив
позовні вимоги і просить стягнути з
відповідача всього 90050 грн. боргу та
відшкодувати витрат по сплаті судового
збору в повному обсязі.

Як передбачено ч. 4 ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

У п. 17 інформаційного листа від 20.10.2006
року N 01-8/2351 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році та
в I півріччі 2006 року» Вищий
господарський суд України зазначив, що
відповідно до частини четвертої статті
22 ГПК позивач вправі до прийняття
рішення у справі, зокрема, зменшити
розмір позовних вимог. Під зменшенням
розміру позовних вимог слід розуміти
зміну (у бік зменшення) кількісних
показників, у яких виражається позовна
вимога, в тому числі ціни позову. Згідно
з частиною третьою статті 55 ГПК ціну
позову вказує позивач. Отже, у разі
зменшення позовних вимог, якщо його
прийнято господарським судом, має
місце нова ціна позову, виходячи з якої
й вирішується спір. Питання щодо
повернення зайво сплаченої суми
державного мита у зв'язку із зменшенням
позовних вимог вирішується
господарським судом на загальних
підставах і в порядку, визначених
законодавством.

Оскільки, наведене позивачем зменшення
позовних вимог не суперечить чинному
законодавству та не порушує будь-чиїх
прав та охоронюваних законом
інтересів, судом було прийняте
зменшення позовних вимог, у зв'язку з
чим, нова сума позову складає 90050 грн.
боргу.

В судовому засідання 19.08.2014 року було
оголошено перерву до 26.08.2014 року у
звязку з необхідністю витребування у
сторін Акту звірки розрахунків, а в
разі неможливості його надання,
зустрічні розрахунки позовних вимог (у
відповідача контррозрахунок).

В судовому засіданні 26.08.2014 року
позивачем надано витребуваний судом
розрахунок позову. Відповідач повторно
без поважних причин не надапв
контррозрахунок в обгрунтування
викладених у відзиві обставин.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані сторонами
докази, судом встановлено наступне.

13.08.2010 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ВИНФОРТ» (позивач)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «КРАЙ-2» (відповідач)
було укладено Договір поставки №45 з
додатками та Протоколом узгодження
розбіжностей до Договору поставки
(надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору ТОВ
«ВИНФОРТ» постачає і передає у
власність ТОВ «КРАЙ-2», а останнє в свою
чергу приймає та оплачує поставлений
товар (алкогольні напої) відповідно до
умов Договору.

На виконання зобов'язань за Договором,
позивач поставив відповідачу товар, в
підтвердження чого, до матеріалів
справи надані видаткові накладні та
товарно-транспортні накладні: ТТН №
РкС1_23718 від 10.11.2013 року; № ТТН №
РкС1_23735, ТТН № РкС1_23717, ТТН № РкС1_23736 та
ТТН № РкС1_23817 від 10.11.2013 року; ТТН №
РкС1_23896 від 11.11.2013 року; ТТН №
РкС1_23894 від 12.11.2013 року; ТТН № РкС1_23895
від 12.11.2013 року; ТТН № РкС1_24646 та ТТН №
РкС1 24645 від 19.11.2013 року; ТТН №РкС1_25198,
ТТН №РкС1_25195 та ТТН № РкС1_25199 від 24.11.2013
року; ТТН № РкС1_25332 від 25.11.2013 року; ТТН
№РкС1_25319, ТТН №РкС1_25331 та ТТН № РкС1_25196
від 26.11.2013 року всього на загальну суму
132927,36 грн.

Позивач зазначає, що відповідачем було
здійснено часткове повернення
поставленого товару (бій/недостача),
про що належним чином складені Акти: N
2853 від 12.11 2013 року, № 3006 від 12.11.2013
року, № 4016 від 26.11.2013 року та № 3527
від 27.11.2013 року, всього за вказаними
актами було повернено товар на суму 2
252,22 грн.

Також, 25.04.2014 року в рахунок погашення
заборгованості за вказаними вище
накладними відповідачем було
здійснено часткову оплату товару на
суму 6 045,30 грн. Таким чином, станом на
день звернення позивача до суду,
заборгованість відповідача складала 124
629,84 грн.

Пунктом п. 1.1. Додатку №3 до Договору в
редакції Протоколу узгодження
розбіжностей від 13.08.2010 року до
Договору передбачено, що Покупець (ТОВ
«КРАЙ-2») здійснює оплату вартості
поставленого товару щотижнево за
фактично реалізований товар. Підставою
для взаєморозрахунків є надана
Постачальнику завірена Покупцем
щотижнева інформація щодо складських
залишків товару окремо по кожному
магазину Ненадання Постачальнику
інформації щодо складських залишків є
підставою для визнання товару
реалізованим Покупцем і таким, що
підлягає негайній оплаті.

Остаточне повернення залишкового
нереалізованого товару відповідачем
було здійснено 28.03.2014 року. Отже
нереалізований товар на складі ТОВ
«КРАЙ-2» відсутній, а зобов'язання
відповідача з оплати заборгованості за
фактично реалізований товар в
порушення умов Договору та діючого
законодавства відповідачем своєчасно
та в повному обсязі не виконані.

18.04.2014 року повноважними
представниками позивача та
відповідача було підписано Акт
звіряння взаєморозрахунків, в якому
зазначено, що сума визнаної та
непогашеної заборгованості
відповідача перед позивачем за вже
реалізований товар станом на 31.03.2014
року за даними відповідача складає 158
001,34 грн. (за даними позивача 159 629,84 грн.).

В ході розгляду спору 30.07.2014 року
позивач уточнив позовні вимоги та з
врахуванням часткових проплат
відповідача, в тому числі здійснених
після порушення провадження у справі
на суму 26529,84 грн., повідомив, що
заборгованість відповідача станом на
момент розгляду спору складає 90050 грн.,
у зв'язку з чим, зменшив позовні вимоги.

Відповідачем було подано відзив на
позовну заяву, в якому він не визнає
факту поставки товару за частиною
спірних накладних, оскільки на його
думку первинним документом для
підтвердження поставки товару є
довіреність від підприємства-покупця
на особу, яка отримує товар, за
встановленою формою.

Однак, довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей (так
само як і повідомлення за підписом
директора та головного бухгалтера про
зразок печатки на отримання товару, яке
оформлюється при
централізовано-кільцевих перевезеннях
відповідно до п. 13 інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей) не є документами,
що підтверджують факт поставки товару.

Такої ж позиції дотримується Вищий
господарський суд України, який у своїй
Постанові від 17.09.2009 року у справі №21/105
та Постанові від 09.04.2013 року у справі
№5023/5085/12, де зазначає, що довіреність на
одержання матеріальних цінностей є
документом, що лише фіксує рішення
уповноваженої особи (керівника)
підприємства про уповноваження
конкретної фізичної особи одержати для
підприємства визначені перелік та
кількість цінностей. Тобто довіреність
не є документом, що підтверджує факт
господарської операції по передачі чи
прийняттю товару.

Передача (прийняття) матеріальних
цінностей без довіреності може бути
порушенням ведення бухгалтерського
обліку, але не є достатньою обставиною,
що заперечує факт передачі або
прийняття товарів.

Накладні - це первинні бухгалтерські
документи, що підтверджують існування
факту здійснення господарської
операції.

Всі спірні видаткові накладні, що
видані позивачем, відповідають вимогам
зазначених нормативних актів, містять
всі обов'язкові реквізити, в тому числі
і посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції
(бухгалтер ОСОБА_3). Про прийняття
товару за вказаними накладними в т.ч.
свідчить наявність підпису
представників відповідача, які
завірені відбитками спеціальних
штампів відповідача «Для накладних».

Крім того, в матеріалах справи наявна
копія Гарантійного листа від ТОВ
«КРАЙ-2» від 11.04.2014 року за підписом в.о.
Генерального директора ТОВ «КРАЙ-2»
Штиюка В.А., в якому зазначається, що
відповідач гарантує оплату позивачу
суми заборгованості в сумі 159 629,84 грн.
згідно графіка до 20-23 травня 2014 року.

Також, на виконання вимог суду
Тетіївською ОДПІ ГУ Міндоходів
(Сквирське відділення) були надані
документи податкової звітності
відповідача, в яких відповідачем
відображені операції за наведеними в
позові накладними. Однак, документи
податкової звітності надані суду в
електронному вигляді за період з 2012 по
2014 роки в значному об'ємі, тому їх
роздрукування є недоцільним і
відповідні документи долучаються до
матеріалів справи на відповідному
електронному носії інформації.

Дослідивши заперечення відповідача та
з врахуванням наявних в матеріалах
справи доказів та пояснень, судом
встановлено, що поставки товару, проти
яких заперечує відповідач, відбувались
безпосередньо на адреси магазинів
відповідача і товар приймався
відповідними представниками магазину
на місці доставки. Про отримання товару
свідчать відповідні штампи та підписи
на спірних видаткових накладних. Крім
того, про факт існування господарських
відносин сторін за спірним Договором
свідчить часткова оплата та повернення
відповідачем товару, тобто дії
відповідача, спрямовані на виконання
умов Договору. Також, спірні видаткові
накладні враховані в Акті звірки
розрахунків.

Самі лише недоліки в оформленні
видаткових накладних не спростовують
їх дійсність та факту поставок товару,
про підроблення чи фальсифікацію
відповідних видаткових накладних
відповідачем не заявлено в
установленому чинним законодавством
порядку до правоохоронних органів.

Також, відповідач, посилаючись у
відзиві на часткову проплату та
повернення товару, не надав суду
зустрічний контррозрахунок операцій
за спірним Договором за весь період
його дії. Посилання відповідача на
повернення товару на наведену у
відзиві суму, заперечується позивачем
в якості доказу зменшення
заборгованості.

В той же час, на виконання вимог суду
позивачем надано до матеріалів справи
Картку взаєморозрахунків за спірним
Договором за період з 01.08.2010 року по
22.08.2014 року, в якій відображено всі
операції за спірним Договором
поставки, в тому числі загальна сума, на
яку було поставлено товар (6056330 грн.),
скільки всього було сплачено (5406240,29
грн.) та скільки товару повернуто (560039,71
грн.), що включає наведені відповідачем
у відзиві суми сплати та обсяги
повернутого товару. Наведені в Картці
дані підтверджують факт існування
від'ємного сальдо на суму 90050 грн. (6056330
грн. -5406240,29 грн. - 560039,71 грн. = 90050 грн.), як
заявлено в позові.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського
кодексу України, ст. 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання, зокрема,
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язання є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив зобов'язання, якщо він не
виконав його в строк, встановлений
договором або законом.

Таким чином, за наслідками розгляду
спору судом встановлено
заборгованість відповідача в сумі 90050
грн., як заявлено в уточнених позовних
вимогах. Таким чином, уточнені позовні
вимоги підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми
чинного законодавства України, повно
та всебічно розглянувши матеріали
справи господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги (уточнені)
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України у
зв'язку з задоволенням уточнених
позовних вимог в повному обсязі,
відповідач має відшкодувати
позивачеві сплачений судовий збір у
сумі, яка підлягає сплаті з уточнених
позовних вимог, а саме, 1801 грн.

Решта сплаченого позивачем судового
збору в сумі 691,59 грн. у зв'язку зі
зменшенням позовних вимог відповідно
до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
судовий збір» підлягає поверненню
позивачу як зайво сплачений.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Край-2» (09000, Київська
обл., м. Сквира, вул. Леніна, 22, код 35231874)
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Винфорт» (65012, м.
Одеса, провулок Катаєва, 3, код 30704028) 90050
грн. боргу та 1801 грн. витрат по сплаті
судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

2. Повернути на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Винфорт» (65012, м. Одеса, провулок
Катаєва, 3, код 30704028) з Державного
бюджету України 691,59 грн. судового
збору, сплаченого за платіжним
дорученням № 2707 від 16.05.2014 року,
оригінальний примірник якого
знаходиться в матеріалах справи
№ 911/1936/14.

Суддя
Кошик А.Ю.

дата підписання 03.09.2014 року.