ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року Справа № 923/337/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Коробенка Г.П. - головуючого
(доповідач), Бакуліної С.В., Шаргала
В.І.розглянувши матеріали касаційної
скарги Херсонської міської радина
постановуОдеського апеляційного
господарського суду від 25.06.2014р.у
справігосподарського суду Херсонської
області за позовомХерсонської міської
радидо ФОП ОСОБА_4прозобов'язання
виконати умови договору оренди
земельної ділянки за участю
представників:

позивача: не з'явився,

відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5
(представник за дов. від 04.12.2013р. №3304)

ВСТАНОВИВ:

Херсонська міська рада звернулась
до господарського суду Одеської
області з позовом до ФОП ОСОБА_4 про
зобов'язання останнього виконати умови
договору оренди земельної ділянки, а
саме звільнити земельні ділянки площею
40 кв. м., у тому числі площею 20 кв. м. по
АДРЕСА_1 та площею 20 кв. м. по АДРЕСА_2,
шляхом демонтажу торгівельних кіосків
та передати їх міській раді у
первинному стані.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач своїм правом на поновлення
договору від 08.07.2004р. не скористався, у
зв'язку з чим договір є припиненим на
підставі п.3 договору та ст. 33 Закону
України "Про оренду землі".

Рішенням господарського суду
Херсонської області від 13.05.2014р. у
справі № 923/337/14 позов задоволено
повністю.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 25.06.2014р.
рішення господарського суду
Херсонської області від 13.05.2014р. у
справі №923/337/14 скасовано, в позові
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, Херсонська міська рада
звернулась з касаційною скаргою до
Вищого господарського суду України, в
якій просить її скасувати, а рішення
суду першої інстанції залишити в силі,
мотивуючи скаргу тим, що постанова суду
апеляційної інстанції постановлена з
порушенням норм матеріального права, а
саме ст. 33 Закону України "Про оренду
землі" в редакції від 12.03.2011р., яка не має
зворотної дії в часі, ст. 764 ЦК України.
Зокрема, як зазначається скаржником, на
час припинення дії договору - 28.05.2007р.
чинною була редакція ст. 33 Закону
України "Про оренду землі", якою
автоматичне поновлення договору
оренди земельної ділянки не
передбачалось. Також, як зазначається
скаржником відповідачем не надано
доказів того, що міською радою
приймалося рішення про поновлення
вказаного договору оренди, а тому після
28.05.2007р. відповідач втратив право
оренди земельних ділянок та на даний
час продовжує займати їх безпідставно.

У відзиві ФОП ОСОБА_4 просить
касаційну скаргу відхилити та
залишити в силі постанову суду
апеляційної інстанції.

Колегія суддів, приймаючи до уваги
межі перегляду справи в касаційній
інстанції, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування норм матеріального та
процесуального права при винесенні
оспорюваного судового акту, знаходить
необхідним касаційну скаргу
задовольнити частково, враховуючи
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
між Херсонською міською радою
(орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 (орендар)
08.07.2004р. укладено договір оренди
земельної ділянки, згідно якого
орендарю надано в строкове платне
користування земельні ділянки
загальною площею 40 кв.м., у тому числі
площею 20 кв.м. по АДРЕСА_1 та площею 20 кв.
м. по АДРЕСА_2 під розміщення
торгівельних кіосків. Договір оренди
зареєстровано у Херсонській міській
філії Державного підприємства
"Херсонський регіональний центр
земельного кадастру" 02.08.2004 року за
№06.

Відповідно до п. 3 договору, договір
укладено строком на три роки, до 28.05.2007р.
Після закінчення строку договору
орендар має переважне право на
поновлення його на новий строк. У цьому
разі орендар повинен не пізніше ніж за
30 днів до закінчення строку дії
договору повідомити письмово
орендодавця про намір продовжити його
дію.

19.04.2007р. орендар за договором
звернувся до орендодавця із заявами
про поновлення договору оренди
земельних ділянок по вул. Кольцова 41 та
Кольцова 43а у м. Херсоні.

Відповідно до ст. 33 Закону України
"Про оренду землі" в редакції, що була
чинною на момент виникнення спірних
правовідносин, у разі якщо орендар
продовжує користуватися земельною
ділянкою після закінчення строку
договору оренди, то за відсутності
письмових заперечень орендодавця
протягом одного місяця після
закінчення строку договору він
підлягає поновленню на той самий строк
і на тих самих умовах, які були
передбачені договором. Письмове
заперечення здійснюється
листом-повідомленням.

Херсонська міська рада рішенням від
30.05.2007р. № 444 розглянувши вказані заяви
орендаря вирішила: 1) переукласти з ФОП
ОСОБА_4 договір оренди земельних
ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 строком
на 2 роки; 2) визнати такими, що втратили
чинність п. 25, 28 рішення міськради від
28.05.2004р. № 577, тобто на підставі якого
укладався договір оренди від 08.07.2004р., 3)
також визнала недійсним вказаний
договір оренди укладений з ФОП ОСОБА_4.

Судом встановлено, що вказані
рішення міської ради не виконано, як
учасниками спору по даній справі, так
іншими уповноваженими особами,
зазначеними в п.п. 8.2 - 12 рішення;
відповідачем у встановленому законом
порядку договір оренди земельної
ділянки не поновлено, додаткову угоду
про продовження строку договору оренди
не укладено, при цьому, останній
продовжував користуватися земельною
ділянкою на умовах вказаного договору.

25.12.2013р. Херсонською міською радою
прийнято рішення № 1304 "Про відмову в
поновленні договорів оренди земельних
ділянок, припинення договорів оренди
земельних ділянок", яким відмовлено
відповідачеві у поновленні договору
оренди земельних ділянок у зв'язку з
закінченням строку дії договору оренди
та неподанням заяви про намір
продовжити дію договору у термін,
встановлений договором, про що позивач
був повідомлений листом №01-16-71 від
10.02.2014 р.

Враховуючи відсутність в
матеріалах справи доказів подовження
договору оренди земельної ділянки від
08.07.2004р. у встановленому законом
порядку та зазначені рішення міської
ради від 25.12.2013р. № 1304 та від 15.10.2013 р. №
280, а також враховуючи положення ст. 33,34
Закону України "Про оренду землі" (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), п.7 договору
оренди, господарський суд першої
інстанції дійшов висновку про
задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що
відповідно до ст. 33 Закону України "Про
оренду землі" в редакції від 17.02.2011р. у
разі відсутності заперечень з боку
сторін можливе автоматичне поновлення
договорів оренди земельної ділянки,
яка належить до державної або
комунальної власності, без
відповідного рішення органу місцевого
самоврядування. Отже, оскільки
відповідач листами від 20.04.2010р. та від
23.04.2013р. звертався до позивача із
пропозицією про продовження дії
договору, а останній протягом місяця
після закінчення дії договору
відповідного рішення не прийняв, то
спірний договір вважається
продовженим на той же строк та на тих же
умовах, тобто з 29.05.2007р. по 28.05.2010р., з
29.05.2010р. по 28.05.2013р. та з 29.05.2013р. по
28.05.2016р.

Проте з таким висновком
господарського суду апеляційної
інстанції колегія не погоджується з
огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 33 Закону України "Про
оренду землі" (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) після закінчення
строку, на який було укладено договір
оренди землі, орендар, який належно
виконував обов'язки відповідно до умов
договору, має за інших рівних умов
переважне право на поновлення
договору.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.
Частиною першою ст.116 Земельного
кодексу України встановлено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Зі змісту ч.1 ст. 124 Земельного
кодексу України (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) вбачається, що передача
в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування чи договору
купівлі-продажу права оренди земельної
ділянки (у разі продажу права оренди)
шляхом укладення договору оренди
земельної ділянки.

Відповідно до п.34 ст. 24 Закону
України "Про місцеве самоврядування" до
виключної компетенції міської ради
належить вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин, які розглядаються виключно
на пленарному засіданні ради - сесії.

Отже, виходячи з того, що діючим на
момент виникнення спірних
правовідносин законодавством не
передбачено автоматичного поновлення
договорів оренди землі, реалізація
переважного права на поновлення
договору оренди земельної ділянки в
разі відсутності заперечень з боку
сторін можлива лише за наявності
рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування.

За відсутності такого рішення
неможливо зобов'язати цей орган в
судовому порядку укласти такий договір
або поновити його, адже таке
зобов'язання суперечитиме вимогам
законодавства.

Таким чином, судом апеляційної
інстанції при розгляді справи була
застосована ст. 33 Закону України "Про
оренду землі" в діючій редакції, що є
невірним, оскільки як на час припинення
договору - 28.05.2007р., так і станом на
28.05.2010р., вказана стаття діяла в
редакції від 19.12.2006р., яка не
передбачала автоматичного поновлення
договору по закінченню строку його дії.

З огляду на зазначене, колегія вважає,
що апеляційним господарським судом при
вирішенні даного спору були
неправильно застосовані норми
матеріального права, що є підставою для
скасування оскаржуваної постанови.

При цьому рішення місцевого
господарського суду також не можна
залишити в силі, оскільки воно не
відповідає чинному законодавству
України, а саме приписам ст. 16 ЦК
України.

Так згідно ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України закріплено
перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів, згідно з яким кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Такими способами можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Дана норма кореспондується з
положеннями ст.20 ГК України.

Згідно ст. 34 Закону України "Про
оренду землі", у разі припинення або
розірвання договору оренди землі
орендар зобов'язаний повернути
орендодавцеві земельну ділянку на
умовах, визначених договором.

Як зазначалось, позов заявлено про
зобов'язання відповідача виконати
умови договору оренди земельної
ділянки, а саме звільнити орендовані
земельні ділянки шляхом демонтажу
торгівельних кіосків та передати їх
міській раді у первинному стані.

Разом з тим, умовами договору
оренди земельної ділянки від 08.07.2004р.,
зокрема пунктом 7, про зобов'язання
виконання якого просить позивач,
передбачено лише зобов'язання орендаря
повернути орендодавцеві після
припинення договору земельну ділянку у
стані, не гіршому в порівняні з тим, у
якому він одержав її в оренду.

Отже, прохальна частина позову
суперечить його мотивувальній частині
та не ґрунтується на умовах договору
оренди землі, про виконання якого
позивач просить зобов'язати
відповідача.

Натомість зобов'язання демонтувати
незаконно встановлені ОСОБА_4 кіоски по
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 закріплено у
рішенні виконавчого комітету міської
ради № 280 від 15.10.2013р. "Про демонтаж
незаконно встановлених тимчасових
споруд торговельного, побутового,
соціально-культурного чи іншого
призначення для здійснення
підприємницької діяльності у м.
Херсоні", яке є обов'язковим до
виконання згідно ст. 144 Конституції
України та ст. 73 Закону України "Про
місцеве самоврядування".

Відтак, із встановлених місцевим
господарським судом обставин справи
вбачається, що обраний позивачем
спосіб захисту права не відповідає
вимогам закону та не встановлений
договором, на що господарський суд 1-ї
інстанції під час розгляду справи
уваги не звернув.

Звідси, оскільки місцевим та
апеляційним господарським судом при
вирішенні даного спору були
неправильно застосовані норми
матеріального права, колегія вважає, що
рішення і постанова підлягають
скасуванню із винесенням нового
рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 1115, 1117, 1118, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 25.06.2014р. та
рішення господарського суду
Херсонської області від 13.05.2014р. у
справі №923/337/14 скасувати.

В позові відмовити.

Головуючий суддя:
Г.П. Коробенко

Судді:
С.В. Бакуліна

В.І. Шаргало