ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2014 р.
Справа № 914/1246/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кравчук Н.М.

суддів
Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу
Регіонального відділення Фонду
державного майна по Львівській області
№ 14-11-04609 від 04.07.14р.

на рішення господарського
суду Львівської області від 28.05.2014р.

у справі № 914/1246/14

за позовом: прокурора
Бродівського району Львівської
області в інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна по Львівській
області, м. Львів

до відповідача: товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сільськогосподарське спеціалізоване
хмелярське підприємство «Сидинівка»
(ТзОВ «ССХП «Сидинівка»), с. Сидинівка,
Бродівського району Львівської
області

про стягнення 76 941,00
грн.

з участю представників:

від прокуратури: Макогон Ю.І. - прокурор
відділу

від позивача: Дутка Ю.- представник
(довіреність у матеріалах справи)

від відповідача: Хрящевський Р.Й.-
представник (довіреність № 3 від
30.07.2014р.)

Учасникам судового процесу роз'яснені
права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20,
22, 29 ГПК України. Заяв про відвід суддів
та клопотань про здійснення технічної
фіксації судового процесу від сторін
не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Львівської області від 28.05.2014р. у справі
№ 914/1246/14 (суддя Яворський Б.І.)
відмовлено в задоволенні позовних
вимог прокурору Бродівського району в
інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна по Львівській області
до відповідача ТзОВ «ССХП «Сидинівка»
про стягнення 76 941,00 грн. Стягнуто з
Регіонального відділення Фонду
державного майна по Львівській області
в доход Державного бюджету України 1
827,00 судового збору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не є правонаступником КСП
"Сидинівка" - юридичної особи, яка була
створена у процесі приватизації, і на
балансі якої перебувало державне
майно. Також у матеріалах справи
відсутні докази, що з відповідачем
укладався договір про передачу йому на
зберігання чи в оренду спірного майна.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Регіональне відділення Фонду
державного майна по Львівській області
подало апеляційну скаргу, в якій
вказує, що судом першої інстанції не
враховано надані ним докази та
аргументи, а відтак винесено
необ'єктивне рішення, просить його
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задоволити. Зокрема,
скаржник зазначає, що судом не взято до
уваги норми Положення «Про управління
державним майном, яке не увійшло до
статутних капіталів господарських
товариств у процесі приватизації, але
перебуває на їх балансі», в п.4 якого
зазначено, що господарські товариства,
на балансі яких перебуває державне
майно, яке не увійшло до статутних
фондів у процесі приватизації, несуть
відповідальність за збереження такого
майна відповідно до ЦК України. А
відтак, в силу ч.3 ст. 386 ЦК України
власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

10.07.2014р. автоматизованою системою
документообігу суду дану справу
розподілено до розгляду
судді-доповідачу Кравчук Н.М.

Розпорядженням в.о. голови суду від
11.07.2014р. в склад колегії для розгляду
даної справи введено суддів - Гнатюк
Г.М. та Мирутенка О.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного
господарського суду від 11.07.2014р.
поновлено строк подання апеляційної
скарги, прийнято її до провадження та
призначено до розгляду на 31.07.2014р.

Ухвалою Львівського апеляційного
господарського суду від 31.07.2014р.
розгляд апеляційної скарги відкладено
до 21.08.2014р.

Розпорядженням голови суду від 20.08.2014р.,
в зв'язку з перебуванням судді Гнатюк
Г.М. у відпустці, в склад колегії суддів
для розгляду даної справи замість
судді Гнатюк Г.М. введено суддю Якімець
Г.Г.

Позивачем, на виконання умов ухвали
суду від 11.07.2014р., подані докази сплати
судового збору у розмірі 913,50 грн. за
подання апеляційної скарги, а саме
платіжне доручення № 534 від 06.08.2014р.

В судовому засіданні 21.08.2014р. прокурор
та представник позивача доводи
апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача в судовому
засіданні та у відзиві на апеляційну
скаргу проти доводів апеляційної
скарги заперечив, просить суд
оскаржуване рішення суду залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу,
матеріали справи, заслухавши пояснення
учасників судового процесу, Львівський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 326 ЦК України
від імені та в інтересах держави
Україна право власності здійснюють
відповідно органи державної влади.
Управління майном, що є у державній
власності, здійснюється державними
органами, а у випадках, передбачених
законом, може здійснюватися іншими
суб'єктами.

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності" суб'єктами управління
об'єктами державної власності є,
зокрема, Фонд державного майна України.

Згідно з ч. 1 Положення про регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Львівській області,
затверджене Наказом Фонду державного
майна України № 3607 від 02.10.2012р.,
регіональне відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області (далі - регіональне відділення)
є територіальним органом Фонду
державного майна України (далі - Фонд),
що реалізує державну політику у сфері
приватизації, оренди, оцінки,
використання та відчуження державного
майна, управління об'єктами державної
власності, у тому числі корпоративними
правами держави щодо об'єктів
державної власності, що належать до
сфери його управління.

Прокуратурою Бродівського району
Львівської області 13.01.2014р. було
здійснено перевірку за зверненням
начальника Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області щодо законності
демонтажу та знищення майна належного
даному фонду, а саме: житлового будинку
у с. Лагодів і гуртожитку у с. Дітківці
Бродовського району та винесено
постанову.

За результатами вказаної перевірки
було встановлено, що сума завданих
збитків внаслідок незаконного
демонтажу ТзОВ «ССХП «Сидинівка»
житлового будинку у с. Лагодів і
гуртожитку у с. Дітківці Бродовського
району становить 76 941,00 грн. (а.с. 14-16).

Як вбачається з матеріалів справи,
Наказом Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області від 30.11.1995р. №2782
затверджено акт оцінки вартості
державного майна. Згідно з Планом
приватизації майна хмелерадгоспу
"Сидинівський", затвердженим наказом
Регіонального відділення Фонду
державного майна по Львівській області
від 12.02.1996р. №209, до пайового фонду КСП
"Сидинівка" не увійшли та залишились в
державній власності об'єкти державного
житлового фонду, у тому числі: житловий
будинок у с. Лагодів (будівля 1925р.) та
гуртожиток у с. Дітківці (будівля 1926р.).
Вартість даних об'єктів не увійшла до
пайового фонду КСП "Сидинівка". Вказані
об'єкти залишились у державній
власності та на балансі КСП
"Сидинівка"(а.с.19-29).

Актом перевірки стану ефективного
використання та збереження державного
майна, яке не увійшло до пайового фонду
КСП "Сидинівка" у процесі приватизації,
але перебуває на балансі ТзОВ
"Сільськогосподарське спеціалізоване
хмелярське підприємство "Сидинівка"
від 22.09.2011р. встановлено, що спірні
будівлі відсутні та на балансі
відповідача не перебувають, оскільки
були демонтовані через аварійний стан.
У графі "пропозиції щодо усунення
виявлених порушень" рекомендовано
товариству здійснити розрахунок
збитків за втрачене державне майно -
житловий будинок у с. Лагодів та
гуртожиток у с. Дітківці (а.с. 30-32).

Листом №11-13-01101 від 20.02.2013р. РВ ФДМУ по
Львівській області зверталося до
відповідача про необхідність надання
вичерпних пояснень щодо причин
демонтажу, відсутності і зняття з
балансу житлового будинку та
гуртожитку, скерування до Фонду
відповідних підтверджуючих документів
про рух цього майна (а.с. 40).

Листом №8 від 27.02.2013р. відповідач
повідомив позивача про стан спірних
будівель та просив зняти їх з обліку
державних об'єктів житлового фонду (а.с.
57-58).

Наказом №01473 від 29.10.2013 р. начальника РВ
ФДМУ по Львівській області визначено
компенсувати збитки, які призвели до
завдання майнової шкоди державі
внаслідок втрати державного майна:
житлового будинку у с. Лагодів та
гуртожитку у с. Дітківці. Дата
стандартизованої оцінки розміру
збитків - 31.10.2013р. (а.с. 38).

Наказом №01563 від 14.11.2013 р. начальника РВ
ФДМУ по Львівській області затверджено
Акт оцінки збитків, завданих державі,
яким визначено розмір збитків - 76 941,00
грн. 9а.с. 39).

Листом №11-13-08310 від 20.11.2013р. позивач
повідомив відповідача про
необхідність відшкодувати заподіяні
державі збитки в розмірі 76 941,00 грн. (а.с.
40).

Із змісту пояснень від 10.02.2014р., наданих
прокурору Бродівського району
Львівської області, бухгалтера
Миськіва П.І. та директора Грещук Г.В.
ТзОВ "Сидинівка" вбачається, що спірні
будівлі перебували в аварійному стані,
у зв'язку з чим дані об'єкти були зняті з
балансу товариства ще у 2002 та у 2004
роках тому і було проведено їх
демонтаж (а.с. 41-42).

Враховуючи, що збитки в розмірі 76 941,00
грн. не були відшкодовані товариством,
прокурором був заявлений позов про
стягнення вартості знищених будівель з
ТзОВ "Сільськогосподарське
спеціалізоване хмелярське
підприємство "Сидинівка" на користь РВ
ФДМУ по Львівській області.

Приймаючи постанову, суд виходив з
наступного.

Частиною першою статті 182 ЦК України
встановлено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
майно, яке не увійшло до статутного
фонду КСП "Сидинівка", перейшло на
баланс ТзОВ "ССХП "Сидинівка",
створеного у 2000р. Оскільки, на думку
прокурора та позивача, відповідач є
правонаступником КСП, він несе
відповідальність за збереження такого
майна згідно Положення про управління
державним майном, яке не увійшло до
статутних капіталів господарських
товариств у процесі приватизації, але
перебуває на їх балансі, затвердженого
наказом ФДМ України, Мінекономіки
України від 19.05.1999р. № 908/68 та
зареєстрованого в Мін'юсті України
24.06.1999р. за № 414/3707.

Норми цього Положення застосовуються
при управлінні державним майном, яке не
увійшло до статутних капіталів
господарських товариств у процесі
приватизації, але залишилося у них на
балансі (п.1.2 положення).

Відповідно до п.4 Положення
господарські товариства, на балансі
яких перебуває державне майно, яке не
увійшло до статутних фондів у процесі
приватизації, несуть відповідальність
за збереження такого майна відповідно
до Цивільного кодексу України.

Однак, твердження скаржника про те, що
ТзОВ "ССХП "Сидинівка" є
правонаступником КСП "Сидинівка", не
знайшло свого підтвердження в
матеріалах справи.

Так, згідно Свідоцтва про державну
реєстрацію, Довідки з ЄДРПОУ, Витягу з
єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, ТзОВ
"ССХП "Сидинівка" засноване 30.03.2000р. і
його засновниками є фізичні особи -
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а не колективне
сільськогосподарське підприємство
"Сидинівка". Натомість державну
реєстрацію КСП "Сидинівка" скасовано
05.11.2001р., тобто більш ніж через півтора
року після створення товариства
відповідача (а.с. 63-64, 67-68, 163).

У повідомленні про скасування
державної реєстрації КСП "Сидинівка" у
графі "ідентифікаційний код та назва
СПД, до якого ввійшов СПД, державну
реєстрацію якого скасовано" запис
відсутній (а.с. 163).

У вищезазначених документах (Свідоцтві
про державну реєстрацію, Довідці з
ЄДРПОУ, Витязі з ЄДРЮОФП, установчому
договорі, статуті) не вказано, що ТзОВ
"ССХП "Сидинівка" створюється шляхом
реорганізації КСП "Сидинівка" та є його
правонаступником. Відрізняються і
ідентифікаційні коди: ТзОВ "ССХП
"Сидинівка" - 30786577, а КСП "Сидинівка" -
19340218.

Таким чином, позивачем документально
не підтверджено, що відповідач є
правонаступником КСП "Сидинівка".
Виписка з протоколу зборів членів КСП
"Сидинівка", де зазначено
"реорганізувати КСП "Сидинівка" і на
його базі створити СТзОВ "Сидинівка", а
також положення п.10.1.3 статуту ТзОВ
"ССХП "Сидинівка"(а.с. 100), що товариство
може бути правонаступником не є таким
доказом, оскільки відповідна державна
реєстрація правонаступництва не
проведена.

Факт облікування майна на своєму
балансі відповідач не заперечує, і це
відзначалося ним у звітах та листах,
однак у матеріалах справи відсутні
докази, які б дозволяли зробити чіткий
висновок, коли, і у який спосіб державне
майно було передано на баланс ТзОВ
"ССХП "Сидинівка".

Зі змісту п.1.3 та п.1.4 положення
вбачається, що управління державним
майном, яке не увійшло до статутних
капіталів господарських товариств у
процесі приватизації, але перебуває на
їх балансі, полягає у виборі та
забезпеченні уповноваженим органом
(державні органи приватизації) способу
та умов подальшого використання майна
у межах чинного законодавства. Так,
уповноважений орган повинен був обрати
один з таких способів: здійснення
приватизації відповідно до Законів
України "Про приватизацію державного
майна", "Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)", "Про Державну програму
приватизації" та інших
нормативно-правових актів; передача
майна в оренду відповідно до Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна"; передача майна у
комунальну власність у порядку,
передбаченому Законом України "Про
передачу об'єктів права державної та
комунальної власності"; передача майна
в управління центральних та місцевих
органів виконавчої влади у порядку,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 21.09.1998р. № 1482;
передача майна господарським
товариствам на умовах договору схову.
Порядок управління державним майном,
яке не увійшло до статутних капіталів
господарських товариств у процесі
приватизації, але перебуває на їх
балансі визначений п.2 Положення.

Колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
ініціаторами укладення договорів
оренди, купівлі-продажу, схову стосовно
майна, яке не увійшло до статутного
фонду відповідача, повинні виступати
уповноважені органи, проте, РВ ДМ по
Львівській області не було дотримано
зазначених вище вимог, не обрано
способу використання майна і воно
просто залишилося на балансі КСП
"Сидинівка", що не заперечується і
представником позивача.

Частиною 3 Положення передбачено, що
відповідальність за збереження та
ефективне використання державного
майна, яке не увійшло до статутних
капіталів господарських товариств у
процесі приватизації, але перебуває на
їх балансі, визначається главою 29
розділу I книги третьої Цивільного
кодексу України - щодо захисту прав
власності, та главою 51 розділу I книги
п'ятої Цивільного кодексу України -
щодо правових наслідків порушення
зобов'язань. Якщо майно перебуває у
господарських товариствах на умовах
договору зберігання майна з державним
органом приватизації, відшкодування
збитків господарськими товариствами
визначається на основі статей 950 та 951
Цивільного кодексу України.

З наведених положень вбачається, що
відповідальною особою за збереження
державного майна, яке не увійшло до
статутних капіталів господарських
товариств у процесі приватизації, є або
господарські товариства, створені у
процесі приватизації, і на балансі яких
перебуває таке майно, або господарські
товариства, які утримують зазначене
майно на умовах договору зберігання.

Як зазначалося вище, відповідач не був
створений у процесі приватизації і не є
правонаступником КСП "Сидинівка" -
юридичної особи, яка була створена у
процесі приватизації, і на балансі якої
перебувало державне майно. А також в
матеріалах справи відсутній договір
про передачу відповідачу на зберігання
чи в оренду спірного майна.

Відтак, безпідставним є покладання
позивачем на відповідача
відповідальності за збереження майна,
яке не увійшло до статутних капіталів
господарських товариств у процесі
приватизації, а тому підстави для
задоволення позову відсутні.

Щодо заяви про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на майно, що
належить відповідачу, то колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 66 ГПК України господарський
суд за заявою сторони, прокурора, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Зі змісту п.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №16 від
26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову. З цією
метою та з урахуванням загальних вимог,
передбачених статтею 33 ГПК,
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

У абзаці 2 пункту 3 даної постанови
передбачено, що достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Враховуючи, що заявником не було подано
суду доказів, які могли б свідчити про
вчинення відповідачем дій, спрямованих
на реалізацію майна чи витрачання
коштів не для здійснення розрахунків з
позивачем, відповідно заява про
забезпечення позову підставно була
відхилена судом першої інстанції.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, скаржником всупереч
вищенаведеній нормі права, не подано
доказів, які б підтвердили факти,
викладені в позовній заяві, а доводи,
наведені в апеляційній скарзі не
спростовують правомірність висновків,
викладених в оскаржуваному рішенні
суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду є законним,
обґрунтованим, прийнятим з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а тому його слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду
Львівської області від 28.05.2014р. у справі
№ 914/1246/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили
з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку згідно
з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до
господарського суду Львівської
області.

Головуючий суддя
Кравчук Н.М.

судді
Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.