КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. Справа№ 910/8517/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 18.08.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Укртрансгаз» в особі філії
«Управління магістральних
газопроводів «Львівтрансгаз» на
рішення господарського суду міста
Києва від 05.06.2014 року

у справі № 910/8517/14 (суддя - Сівакова
В.В.)

за позовом публічного акціонерного
товариства «Укртрансгаз» в особі філії

«Управління магістральних
газопроводів «Львівтрансгаз»

до Державного геофізичного
підприємства «Укргеофізика»

про стягнення 12 936,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 05.06.2014 року по справі № 910/8517/14
у позові публічного акціонерного
товариства «Укртрансгаз» в особі філії
«Управління магістральних
газопроводів «Львівтрансгаз» до
Державного геофізичного підприємства
«Укргеофізика» про стягнення 12 936,00 грн.
- відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 05.06.2014 року, публічне
акціонерне товариство «Укртрансгаз» в
особі філії «Управління магістральних
газопроводів «Львівтрансгаз»
звернулось до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
05.06.2014 року по справі № 910/8517/14 скасувати
та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги повністю.
Також, скаржник просив поновити строк
на подання апеляційної скарги на
рішення господарського суду міста
Києва від 05.06.2014 року. В обґрунтування
апеляційної скарги заявник стверджує,
що оскаржуване рішення не відповідає
вимогам чинного законодавства України,
місцевим господарським судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та неправильно застосовані
норми матеріального та процесуального
права.

Ухвалою апеляційного господарського
суду від 01.07.2014 року відновлено
скаржнику строк на подання апеляційної
скарги, скаргу прийнято до провадження
та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу
відповідач вважає подану апеляційну
скаргу позивача безпідставною та
необґрунтованою, а рішення суду першої
інстанції законним та таким що
винесене без порушень норм
матеріального та процесуального права,
позивач просить суд апеляційної
інстанції залишити оскаржуване
рішення суду без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 18.08.2014 року
представник позивача надав суду
апеляційної інстанції свої пояснення
по справі в яких, підтримав подану
апеляційну скаргу на підставі доводів
зазначених у ній та просив апеляційний
господарський суд апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення суду яким, задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 18.08.2014 року також надав суду
свої пояснення по справі в яких
заперечив проти задоволення
апеляційної скарги на підставі доводів
зазначених у відзиві на скаргу.
Представник відповідача вважає
апеляційну скаргу необґрунтованою,
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню. Представник просив
апеляційний господарський суд
залишити без змін оскаржуване рішення
місцевого господарського суду від
05.06.2014 року, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, Київським апеляційним
господарським судом встановлено
наступне.

31.01.2001 року на підставі накладної № U38б
позивач передав, а відповідач прийняв
товар - цемент на загальну суму 12233,87
грн.

06.03.2014 року позивач направив
відповідачу претензію № 675/6-05 від 06.03.2014
року про стягнення заборгованості за
поставлений товар в розмірі 12233,87 грн.,
що підтверджується фіскальним чеком №
8007 та описом вкладення у цінний лист
від 06.03.2014 року.

Як зазначає позивач, відповідач
відповіді на вказану вимогу не надав,
суми заборгованості не сплатив. Так, у
квітні 2014 року ПАТ «Укртрансгаз» в
особі філії «Управління магістральних
газопроводів «Львівтрансгаз»
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Державного
геофізичного підприємства
«Укргеофізика» про стягнення 12 936,00 грн.
з яких, 12233,87 грн. заборгованість, 294,62
грн. пені, 344,16 грн. інфляційних втрат та
63,35 грн 3% річних. В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на
неналежне виконанням відповідачем
договірних зобов'язань зі здійснення
розрахунку за поставлений товар.

У свою чергу, відповідач заперечив
порти задоволення вказаного позову
посилаючись на те, що позивачем
пропущено строк позовної давності
визначений ст. 257 Цивільного кодексу
України.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
05.06.2014 року по справі № 910/8517/14 у позові
публічного акціонерного товариства
«Укртрансгаз» в особі філії
«Управління магістральних
газопроводів «Львівтрансгаз» до
Державного геофізичного підприємства
«Укргеофізика» про стягнення 12 936,00 грн.
- відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову, виходячи
з наступного.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 статті 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Отже, якщо інше не встановлено
укладеним сторонами договором або
актом цивільного законодавства,
перебіг строку виконання грошового
зобов'язання починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується.

При цьому, як вірно вказав суд першої
інстанції, підписання відповідачем
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 Цивільного кодексу
України.

На підставі наведених вище положень
законодавства прийняття відповідачем
товару від позивача є підставою
виникнення у відповідача зобов'язання
оплатити вказаний товар відповідно до
змісту товаросупровідних документів
на неї.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, товар був переданий
відповідачу 31.01.2001 року відтак, з
наступного дня одержання товару у
відповідача виник обов'язок оплатити
цей товар, а у позивача відповідно
вимагати його оплати.

Стаття 256 Цивільного кодексу України
визначає, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. Відповідно до
ст. 257 Цивільного кодексу України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу
України перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язують його початок.

Відповідно до ч. 3 ст. 50 Господарського
процесуального кодексу України
перебіг процесуального строку,
обчислюваного роками, місяцями або
днями починається з наступного дня
після календарної дати або настання
події, якими визначено його початок.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України
визначає, що за зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку. Проте, дана норма
не пов'язує початок перебігу позовної
давності з днем пред'явлення вимоги.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
судова колегія апеляційного
господарського суду погоджується з
висновкам суду першої інстанції, що
строк позовної давності для звернення
з даним позовом про сплату за отриманий
товар починається обчислюватись з
наступного дня після отримання товару -
01.02.2001 року та відповідно закінчується
01.02.2004 року.

Однак, як було вірно встановлено
місцевим господарським судом та
перевірено судом апеляційної
інстанції, зі штампу вхідної
кореспонденції господарського суду
міста Києва позовна заява позивача
відправлена до суду поштою 30.04.20014 року.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу
України визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач, під час розгляду справи у
суді першої інстанції у поданих
відзиві та поясненнях просив суд
застосувати строк позовної давності до
вимог позивача. При цьому, судова
колегія апеляційного господарського
суду звертає увагу на те, що
відповідачем, клопотання про
поновлення пропущеного строку
позовної давності не заявлялося.
Поважності причин його пропуску
(строку) та мотивів поновлення ні під
час розгляду справи у суді першої
інстанції, ні під час розгляду справи у
суді апеляційної інстанції позивачем
не заявлено та не доведено.

Згідно з п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів апеляційного господарського
суду погоджується з висновком
місцевого господарського суду, що
позивачем станом на день звернення до
суду з позовом про стягнення боргу за
поставлений товар ще 31.01.2001 року
пропущено строк позовної давності, а
тому господарським судом міста Києва
було правомірно відмовлено позивачу у
стягненні з відповідача 12233,87 грн.
основного боргу.

Крім того, згідно з ст. 266 Цивільного
кодексу України зі спливом позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки, як суд першої інстанції так і
суд апеляційної інстанції дійшли
висновку про відмову у стягненні з
відповідача 12233,87 грн. основного боргу
за пропуском строку позовної давності,
колегія суддів вважає, що й у стягненні
294,62 грн. пені, 344,16 грн. інфляційних
втрат та 63,35 грн. - 3% річних правомірно
відмовлено судом.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Судова колегія звертає увагу, що доводи
та заперечення викладені у апеляційній
скарзі позивача на рішення суду першої
інстанції не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
05.06.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги публічного акціонерного
товариства «Укртрансгаз» в особі філії
«Управління магістральних
газопроводів «Львівтрансгаз» слід
відмовити, а оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва від
05.06.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Укртрансгаз»
в особі філії «Управління
магістральних газопроводів
«Львівтрансгаз» на рішення
господарського суду міста Києва від
05.06.2014 року у справі № 910/8517/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 05.06.2014 року у справі №
910/8517/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8517/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 26.08.2014 року