ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р.Справа № 922/3571/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Товариства з додатковою
відповідальністю "М'ясокомбінат"
Ятрань" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рокфор маркет", м.
Харків про стягнення 1856,21 грн. за
участю представників сторін:

позивача - Кушніренко І.В. довіреність
б/н від 08.09.14 р.;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою
відповідальністю "М'ясокомбінат"
Ятрань" (позивач) звернулося до
господарського суду Харківської
області із позовною заявою до
відповідача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рокфор маркет", в
якій позивач просить стягнути з
відповідача суму боргу у розмірі 1751,07
грн., пеню у розмірі 76,87 грн., 3% річних у
розмірі 10,51 грн., інфляційні у розмірі
17,76 грн., посилаючись на неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань згідно договору поставки
№74 від 07.03.12 р., який укладений між
позивачем та відповідачем.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 серпня 2014
року вищевказану позовну заяву було
прийнято судом до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено ії
до розгляду у судовому засіданні на 15
вересня 2014 року о 11:00.

Присутній представник позивача у
судовому засіданні надав клопотання
про виправлення технічної описки в
ухвалі про порушення провадження у
справі в частині зазначення
найменування позивача Товариство з
додатковою відповідальністю
"М'ясокомбінат" Ятрань", яке судом
задоволено, про що винесена ухвала.

Присутній представник позивача у
судовому засіданні підтримав заявлені
позовні вимоги та просив позов
задовольнити.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, свого
повноважного представника не направив,
про місце, дату та час судового
розгляду був повідомлений належним
чином, про що свідчить поштове
повідомлення про вручення ухвали про
відкладення розгляду справи від 18
серпня 2014 року, повноважному
представнику відповідача 22 серпня 2014
року.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні протокол судового засідання,
в якому відображені відомості про явку
сторін (пункт 4 частини другої статті 811
ГПК України), є належним підтвердженням
повідомлення такої сторони (іншого
учасника судового процесу) про час і
місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи вищенаведене та те, що
відповідач був повідомлений належним
чином, про дату та час розгляду справи,
справа розглядається на підставі ст.75
ГПК України за наявними в ній
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та
вислухавши пояснення представника
позивача господарським судом
встановлено наступне.

Між Товариством з додатковою
відповідальністю "М'ясокомбінат"
Ятрань" (Постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Рокфор
маркет" (Замовник), 07 березня 2012 року
було укладено договір поставки
продукції №74 (далі по тексту - договір),
відповідно до умов якого позивач взяв
на себе зобов'язання з постачання
відповідачу товарів, а відповідач бере
на себе зобов'язання отримати та
оплатити товар, що надалі іменуються
продукцією, відповідно до прайс листів
або специфікацій, які оформлюються
сторонами на кожне постачання.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначає договір як
домовленість двох або більше сторін, що
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач свої зобов'язання згідно
договору виконав та поставив
відповідачу товар, що підтверджується
видатковою накладною: №49323 від 20.05.14 р.
на суму 2 319,98 грн., яка міститься у
матеріалах справи.

Відповідач отримав товар, про що
свідчить підпис повноважного
представника відповідача на
видатковій накладній, але вартість
товару оплатив лише частково у розмірі
568,91 грн., у зв'язку із чим виникла
заборгованість у розмірі 1751,07 грн.

Між сторонами підписаний акт звірки
взаєморозрахунків станом на липень 2014
року, згідно якого відповідач не
заперечує наявність заборгованості
перед позивачем у розмірі 1751,07 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
відлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32
Господарського процесуального кодексу
України: доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що
відповідач не надав суду жодного
доказу, який би спростовував наявність
заборгованості перед позивачем, хоча
мав можливість скористуватись своїми
процесуальними правами та надати
документи в обґрунтування своєї
позиції по справі, суд дійшов висновку
про те, що позовна вимога позивача в
частині стягнення коштів в сумі 1751,07
грн. (сума основного боргу) правомірна
та обґрунтована, така, що не
спростована відповідачем, тому
підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд
стягнути на його користь пеню у розмірі
76,87 грн., 3% річних у розмірі 10,51 грн.,
інфляційні у розмірі 17,76 грн.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до п.8.10. договору, за
несвоєчасне виконання обов'язку
покупця по оплаті отриманого від
постачальника товару, покупець сплачує
постачальнику пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
несвоєчасно оплаченого товару за кожен
день прострочення.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення
боржником зобов'язання. Пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов`язань" розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України,
що діяла у період, за який сплачується
пеня.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

Перевіривши нарахування пені,
інфляційних та 3% річних суд приходить
до висновку, що дане нарахування не
суперечить вимогам чинного
законодавства, інтересам сторін та
підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
Судовий збір покладається: у спорах, що
виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на
обидві сторони, якщо господарським
судом відхилено частину пропозицій
кожної із сторін. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Таким
чином судові витрати у даній справі
покладаються на відповідача, з вини
якого спір доведено до суду.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу
України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рокфор маркет" (61022, м.
Харків, Проспект Леніна, буд. 5, офіс 3;
, р/р 0616 в ПАТ
"ВІЕЙБІ Банк", МФО 380537, р/р 3606, в
філії "Слобожанське РУ" АТ "Банк Фінанси
та Кредит", МФО 350697, ІПН 301,
свідоцтво платника ПДВ №100342447) на
користь Товариства з додатковою
відповідальністю "М'ясокомбінат"
Ятрань" (25005, м. Кіровоград, вул.
Братиславська, 82, ) суму
боргу у розмірі 1751,07 грн., пеню у розмірі
76,87 грн., 3% річних у розмірі 10,51 грн.,
інфляційні у розмірі 17,76 грн., та
судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 15.09.2014 р.

Суддя Ю.В. Светлічний