ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2014 р.Справа № 922/2487/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання
Ямщикової М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Комунальної установи
"Веселівський психоневрологічний
інтернат" Запорізької обласної ради, с.
Урицьке до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, м.Харків про
стягнення 29250 грн. за участю
представників сторін:

позивача - Плюті О.А., довіреність № 241
від 31.03.2014 р.;

відповідача - не з"явився;

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2014 року Комунальна установа
"Веселівський психоневрологічний
інтернат" Запорізької обласної ради, с.
Урицьке, звернулась до господарського
суду Харківської області з позовною
заявою про стягнення з Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_1, м. Харків, 29250 грн.
основного боргу та судового збору,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідач в порушення умов договорів
№ 8 від 05.04.2013 р. та № 14 від 22.04.2013 р.
неналежним чином виконав свої
зобов"язання щодо повної поставки
товару.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23 червня 2014
року було прийнято вказану позовну
заяву, порушено провадження у справі та
призначено її розгляд на 07 липня 2014
року.

02 липня 2014 року представник позивача
надіслав до суду клопотання, в якому
просив суд відкласти розгляд справи, у
зв"язку з відпусткою працівника, який
може представляти установу в судовому
засіданні.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 07 липня 2014 року
було відкладено розгляд справи на 21
липня 2014 року.

21 липня 2014 року представник
відповідача надав до суду клопотання, в
якому просив суд відкласти розгляд
справи, у зв"язку з неможливістю
з"явитись у судове засідання.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21 липня 2014 року
було відкладено розгляд справи на 05
серпня 2014 року.

05 серпня 2014 року представник позивача
надав додаткові документи, які
долучені судом до матеріалів справи.

05 серпня 2014 року відповідача надав до
суду клопотання, в якому просив суд
відкласти розгляд справи, у зв"язку з
неможливістю з"явитись у судове
засідання.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 05 серпня 2014
року було відкладено розгляд справи на
02 вересня 2014 року.

05 серпня 2014 року звернувся до суду з
заявою про продовження строку розгляду
спору № 922/2487/14 на 15 днів..

01 вересня 2014 року представник позивача
надав суду заяву про уточнення
позовних вимог, в якій просив суд
стягнути з відповідача 23630 грн., у
зв"язку з тим, що відповідач частково
повернув товар на суму 5620 грн., та на
підставу своїх вимог посилався на
договори купівлі - продажу № 8 від 05.04.2013
р. та № 14 від 22.04.2013 р., та на договір
зберігання.

Як вбачається зі змісту наданої заяви
позивача вона подана у відповідності
до ст. 22 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приймає
вищезазначену заяву до розгляду та
подальший розгляд справи ведеться з
урахуванням цієї заяви.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримував заяву про зміну
підстави позову та зменшення позовних
вимог.

Представник відповідача у судове
засідання не з"явився, документів,
витребуваних ухвалою, суду не надав,
причини неявки суду не повідомив.

З адреси відповідача до господарського
суду Харківської області повернулись
ухвали суду від 21.07.2014 р. та від 05.08.2014 р.
з відмітками: "за закінченням терміну
зберігання".

Позивачем у позовній заяві було
повідомлено суду фактичну адресу
відповідача : АДРЕСА_1, та юридичну
адресу: АДРЕСА_2.

В матеріалах справи наявні докази
отримання відповідачем ухвали про
порушення провадження у справі від
23.06.2014 р. (повідомлення № 018577/2 (арк.
справи 40) та ухвали суду від 21.07.2014 р.
(повідомлення № 022516/2 (арк. справи 41), а
також наявні клопотання відповідача
про відкладення розгляду справи (арк.
справи 36, арк. справи 61), що свідчить про
те, що відповідач був належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи.

Розглянувши матеріали
справи, повно та всебічно дослідивши
обставини та докази на їх
підтвердження, вислухавши
уповноваженого представника позивача,
судом встановлено наступне.

05 квітня 2013 року між Комунальною
установою "Веселівський
психоневрологічний інтернат"
Запорізької обласної ради, с. Урицьке
(позивач) та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1, м. Харків
(відповідач) був укладений договір № 8,
у відповідності до умов якого
відповідач зобов"язався продати, а
позивач, в свою чергу, купити товари по
догляду та реабілітації.

Відповідно до п. 2.1 договору та
специфікації № 1 до договору № 8 від
05.04.2013 р. загальна сума товару складає
45088 грн.

Відповідачем був виставлений до оплати
позивачу рахунок № 8 на суму 45088 грн.

Позивачем було перераховано
відповідачу грошові кошти в сумі 45088
грн. на підставі платіжного доручення
№ 178 від 08.05.2013 р.

На виконання умов договору
відповідачем був поставлений позивачу
товар на загальну суму 45088 грн., що
підтверджується накладною № 8 від
05.04.2013 р., яка підписана обома сторонами
та скріплена печатками сторін.

22 квітня 2013 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір №
14, у відповідності до умов якого
відповідач зобов"язався продати, а
позивач, в свою чергу, купити товари по
догляду а реабілітації.

Відповідно до п. 2.1 договору та
специфікації № 1 до договору № 14 від
22.04.2013 р. загальна сума товару складає
18760 грн.

Позивачем було перераховано
відповідачу грошові кошти в сумі 18760
грн. на підставі платіжного доручення
№ 227 від 22.04.2013 р.

Позивач зазначає, що фактично
відповідачем було поставлено позивачу
товар на суму 34598 грн., та
недопоставлено товар на суму 29250 грн., а
саме: тумбочку приліжкову посилену з
металевим каркасом, 25 шт., вартість за
одиницю 562 грн., всього 14050 грн.; лавку
для вулиці з продовженими ніжками у
кількості 20 шт., ціна за одиницю 760 грн.,
всього 15200 грн.

Позивач зазначає, що сторони
домовились про те, що товар не
переданий в строк, буде знаходитись у
відповідача згідно договору
зберігання № 1, відповідно до якого
позивач передає, а відповідач приймає
на відповідальне зберігання майно на
загальну суму 45760 грн.

За п. 1.2 договору, позивач передає майно
відповідачу згідно акту приймання -
передачі, який є невід"ємною частиною
договору.

На виконання умов вказаного договору
позивачем було передано відповідачу
товар на відповідальне зберігання на
суму 45760 грн. на підставі акту прийому -
передачі майна на відповідальне
зберігання № 1.

Відповідно до п. 2.1.3 договору,
відповідач зобов"язаний повернути
майно за першою вимогою.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до відповідача з
вимогою вих. №18/08 від 18.08.2014 р., в якій
просить повернути товар - тумбочку
приліжкову посилену з металевим
каркасом, 25 шт., вартість за одиницю 562
грн., всього 14050 грн.; лавку для вулиці з
продовженими ніжками у кількості 20 шт.,
ціна за одиницю 760 грн., всього 15200 грн.

Оскільки відповідач товар не повернув,
позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача 23630 грн.
основного боргу.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав, суд
виходить з наступного.

Судом встановлено, що між сторонами
виникли правовідносини зберігання
майна.

Частиною першою ст. 173 ГК України
визначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст.
175 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути її
поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч. 1 ст. 937 ЦК України договір
зберігання укладається у письмовій
формі у випадках, встановлених статтею
208 цього Кодексу. Письмова форма
договору вважається дотриманою, якщо
прийняття речі на зберігання
посвідчене розпискою, квитанцією або
іншим документом, підписаним
зберігачем.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ
протягом строку, встановленого у
договорі зберігання. Якщо строк
зберігання у договорі зберігання не
встановлений і не може бути визначений
виходячи з його умов, зберігач
зобов'язаний зберігати річ до
пред'явлення поклажодавцем вимоги про
її повернення (ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України).

Між сторонами був укладений договір на
зберігання № 1, умовами якого позивач
передав відповідачу товар на
зберігання, таким чином, відповідач
взяв на себе зобов"язання зберігати
товар та повернути його за першою
вимогою.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до відповідача про
повернення товару з вимогою лише 18.08.2014
р., тобто під час розгляду справи.

Позивач у своїй позовній заяві просить
суд стягнути з відповідача 29250 грн.
основного боргу - вартість не переданої
продукції.

Проте Цивільним Кодексом України
передбачено відшкодування вартості
майна, лише у випадку, передбаченому ст.
951 ЦК України, відповідно до якої
збитки, завдані поклажодавцеві втратою
(нестачею) або пошкодженням речі,
відшкодовуються зберігачем:1) у разі
втрати (нестачі) речі - у розмірі її
вартості; 2) у разі пошкодження речі - у
розмірі суми, на яку знизилася її
вартість. Якщо внаслідок пошкодження
речі її якість змінилася настільки, що
вона не може бути використана за
первісним призначенням, поклажодавець
має право відмовитися від цієї речі і
вимагати від зберігача відшкодування
її вартості.

У даному випадку, позивач не довів факт
втрати або пошкодження речі, переданої
на зберігання, та до подачі позову до
суду не звертався до відповідача з
вимогою про стягнення коштів вартості
товару.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України:
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача про стягнення 23630 грн.
коштів є необгрунтованими та
передчасними, оскільки на момент
звернення до суду право позивача не
було порушено, тому задоволенню не
підлягають.

На підставі ст.ст. 526, ч.1 ст.530, 610, 611, ст.
629 936, 937, 950, 951, 953, ЦК України, ст. 173, ч. 1 ст.
175 ГК України, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44,
49, ст.ст.82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повне рішення складено 08.09.2014 р.

Суддя О.В. Смірнова