ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2014 р.
Справа № 911/3050/14

Суддя Черногуз А.Ф., розглянувши справу
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «СПОТ» до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ЛЕНОРМА» про стягнення боргу,

представники:

позивача: Лифар Д.В. (дов. № 01/07 від
01.07.2014);

відповідача: Кучер М.М. (керівник згідно
виписки).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «СПОТ» до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«ЛЕНОРМА» про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором суборенди нежитлового
приміщення № 120601/04 від 01.06.2012.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 23.07.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
на 12.08.2014.

В судовому засіданні 12.08.2014 су заслухав
пояснення представників сторін,
позивач підтримав позовні вимоги,
відповідач визнав позов частково.

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

В судовому засіданні 12.08.2014 суд, після
виходу з нарадчої кімнати в порядку ст.
82-1 Господарського процесуального
кодексу України, проголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд

Установив:

01.06.2012 між Товариством з обмеженою
відповідальністю «СПОТ» (суборендар-1)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЛЕНОРМА»
(субороендар-2) було укладено договір
суборенди нежитлового приміщення №
120601/04, відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого
суборендар-1 у відповідності з цим
договором передає, а суборендар-2
приймає в суборенду, тобто тимчасове і
платне користування, частину
нежитлового приміщення за адресою: м.
Київ, проспект Гагаріна, 23. Приміщення
передається для розміщення в ньому
офісу суборендаря-2. Загальна площа 9,3
кв.м., знаходиться на 12-ому поверсі
будівлі згідно Плану розміщення
Приміщення, який є додатком № 1 до цього
договору та є його невід'ємною
частиною. Вартість приміщення з
урахуванням індексації становить 2161,14
грн. Приміщення знаходиться у
користуванні суборендаря-1 у
відповідності до договору суборенди №
1/АМ-0353 від 01.06.2012, що укладено між
суборендарем-1 та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Меркс
Мобілє» (орендар), п.п. 6) п. 3.2.2. якого
суборендареві-1 надано право
передавати приміщення в суборенду.

Вступ суборендаря-2 у тимчасове
користування приміщенням настає з
моменту підписання акту
приймання-передачі приміщення, який є
додатком та невід'ємною частиною цього
договору (п. 2.1. договору).

Суборендар-2 сплачує суборендарю-1
суборендну плату за один повний
календарний місяць в розмірі 1804,20 грн
за всю площу приміщення. Суборендар-2
сплачує суборендарю-1 суму суборендної
плати на поточний рахунок суборендаря-1
щомісяця авансом до 15 числа поточного
місяця за наступний місяць. При
достроковому розірванні або
закінченні дії даного договору
суборендна плата стягується
суборендарем-1 по день фактичної здачі
приміщення по акту. Суборендар-1
самостійно забезпечує роботу в
приміщенні систем вентиляції, енерго-,
тепло- і водопостачання, а також
експлуатації інших інженерних систем
(комунальні послуги) протягом всього
строку суборенди. Кількість фактично
вжитих суборендарем-2 комунальних
послуг, визначається згідно діючих
норм пропорційно площі
суборендованого приміщення та
компенсуються суборендарем-2 на
підставі отриманих рахунків від
суборендаря-1. Суборендар гарантує, що
при визначенні розміру суми
компенсації вжитих суборендарем-2
комунальних послуг, суборендар-1 не
здійснює будь-яких власних додаткових
нарахувань (націнок). Відповідні акти
по договору погоджуються та
підписуються сторонами щомісячно до
10-го числа наступного місяця.
Відповідні акти містять окремо суму
суборендної плати та окремо суму
компенсації комунальних послуг за цим
договором (п.п. 3.1., 3.2., 3.5., 3.6., 3.7.
договору).

Так, відповідно до акту
приймання-передачі нежитлового
приміщення від 01.06.2012 (додаток № 2 до
договору) суборендар-1 здав,
суборендар-2 прийняв частину
нежитлового приміщення за адресою: м.
Київ, проспект Гагаріна, 23, загальною
площею 9,3 кв.м., що знаходиться на 12-ому
поверсі будівлі для розміщення офісу
суборендаря-2 (копія, погодженого
сторонами, акту міститься в матеріалах
справи).

Так, судом було встановлено, що позивач
належним чином виконав свої
зобов'язання з передачі майна за
договором суборенди, що
підтверджується вказаним актом
прийому-передачі, а також відсутністю
скарг або заперечень з боку
відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків є, зокрема,
договори та інші правочини. Однією з
підстав виникнення господарського
зобов'язання згідно ст. 174
Господарського кодексу України, є
господарський договір.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 Господарського
кодексу України, до відносин оренди
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 774 Цивільного кодексу
України передання наймачем речі у
користування іншій особі (піднайм)
можливе лише за згодою наймодавця, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Строк договору піднайму не
може перевищувати строку договору
найму. До договору піднайму
застосовуються положення про договір
найму.

Згідно ст. 759 Цивільного кодексу
України, яка кореспондується зі ст. 283
Господарського кодексу України, за
договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу
України договір найму укладається на
строк, встановлений договором.

Приписами ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу
України, строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з
настанням якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Так, відповідно до актів надання послуг
за період з червня 2012 року по липень 2013
року (копії, погоджених сторонами,
актів містяться в матеріалах справи)
загальна сума орендної плати та
компенсації комунальних послуг
складає 28299,27 грн.

31.07.2013 між сторонами було підписано акт
приймання-передачі приміщення,
відповідно до якого суборендар-2
повернув суборендарю-1 орендоване
приміщення (копія міститься в
матеріалах справи.

Позивачем у його відзиві вказана сума
була визнана частково в частині
орендної плати у сумі 25258,80 грн.

Щодо вартості компенсації комунальних
послуг, то відповідач посилався на те,
що сторонами не було визначено
конкретного строку оплати вказаних
платежів, а отже за вказаними
платежами, на його думку, строк
виконання зобов'язання не настав.

Суд не погоджується з такою позицією
відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Так, обмеження заявників у праві на
судовий захист шляхом відмови у
задоволенні позову за відсутності
доказів попереднього їх звернення до
продавця з вимогами, оформленими в
інший спосіб, ніж позов (відмінними від
нього), фактично буде призводити до
порушення принципів верховенства
права, доступності судового захисту,
суперечити положенням частини другої
статті 124 Конституції України та
позиції Конституційного Суду України в
рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у
справі за конституційним зверненням
щодо офіційного тлумачення положень
частини другої статті 124 Конституції
України (справа про досудове
врегулювання спорів), згідно з якою
вирішення правових спорів у межах
досудових процедур є правом, а не
обов'язком особи, яка потребує такого
захисту (аналогічна правова позиція
викладена в Постанові Верховного суду
України від 28.11.2011 у справі № 43/308-10).

Відтак, звернення позивача з позовом
розцінюється судом як вимога в
розумінні ст. 530 Цивільного кодексу
України.

Враховуючи наведене, суд вважає вимогу
позивача про стягнення з відповідача
28299,27 грн орендної плати та компенсації
комунальних послуг обґрунтованою,
підтвердженою, відповідачем не
спростованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 3151,08 грн пені, 1321,70 грн 3%
річних, 3095,31 грн втрат від інфляції,
нарахованих у зв'язку із несвоєчасним
виконанням відповідачем зобов'язань з
оплати орендної плати та компенсації
комунальних послуг.

Щодо вимоги про стягнення 3151,08 грн пені
суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: 1) припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; 2) зміна умов
зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4)
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Приписами ст. 230 Господарського
кодексу України встановлено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Згідно ст.ст. 1,3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Так, якщо у вчиненому сторонами
правочині розмір та базу нарахування
пені не визначено або вміщено умову
(пункт) про те, що пеня нараховується
відповідно до чинного законодавства,
суму пені може бути стягнуто лише в
разі, якщо обов'язок та умови її сплати
визначено певним законодавчим актом
(аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Отже, оскільки сторонами в договорі не
було передбачено такого виду
відповідальності як пеня, а законом її
розмір для такого виду зобов'язань не
передбачений, суд відмовляє у
задоволенні вимоги про стягнення з
відповідача 3151,08 грн пені.

Щодо суми 3% річних та втрат від
інфляції, нарахованих у зв'язку із
несплатою відповідачем компенсації
комунальних послуг, суд зазначає
наступне.

Так, оскільки сторонами в договорі не
було встановлено строку оплати
компенсації комунальних послуг,
безпідставним є нарахування 3 % річних
та втрат від інфляції у зв'язку із
невчасною сплатою останньої, оскільки
право на стягнення її вартості виникло
у позивача лише після звернення до суду
з позовом.

Позивач в усних поясненнях зазначав, що
строк сплати вказаних платежів
встановлено у відповідних договорах з
підприємствами, що надають комунальні
послуги. Суд зазначає, що вказані
строки не можуть застосовуватись до
відносин між позивачем та
відповідачем, оскільки встановлені в
договорах, що регламентують
правовідносини позивача та
відповідного підприємства, що надає
послуги, тоді як правовідносини між
позивачем та відповідачем
врегульовані договором суборенди
нежитлового приміщення № 120601/04 від
01.06.2012, в якому строку компенсації
вартості комунальних послуг не
встановлено.

Отже, суд відмовляє в задоволенні вимог
про стягнення з відповідача суми 3%
річних та втрат від інфляції,
нарахованих у зв'язку із несплатою
відповідачем компенсації комунальних
послуг.

Перевіривши розрахунок 3% річних,
нарахованих у зв'язку із несплатою
відповідачем орендної плати, суд
встановив, що вказана вимога підлягає
задоволенню лише частково у сумі 1189,88
грн.

Щодо розрахунку втрат від інфляції, то
суд зазначає, що сума втрат від
інфляції є більшою ніж заявлено
позивачем, проте, відповідно до п. 2 ч. 1
ст. 83 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд,
приймаючи рішення, має право виходити
за межі позовних вимог, якщо це
необхідно для захисту прав і законних
інтересів позивачів або третіх осіб з
самостійними вимогами на предмет спору
і про це є клопотання заінтересованої
сторони. З аналізу даної норми
вбачається, що господарський суд не має
права з власної ініціативи виходити за
межі заявлених позовних вимог.
Відтак, вимога про стягнення з
відповідача втрат від інфляції
підлягає задоволенню повністю у сумі
3095,31 грн втрат від інфляції.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 49,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «ЛЕНОРМА»
() на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю «СПОТ»
() 28299,27 грн боргу, 1189,88
грн 3% річних, 3095,31 грн втрат від
інфляції, а також 1827,00 грн судового
збору.

3. В задоволенні решти позовним
вимог відмовити.

4. Видати наказ.

Суддя
Черногуз А.Ф.