номер провадження справи 2/48/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2014
Справа № 908/2324/14

Суддя Мойсеєнко Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка", с. Семенівка,
Мелітопольський район, Запорізька
область,

до відповідача: Приватного
підприємства "Молокозавод - ОЛКОМ", м.
Мелітополь, Запорізька область,

про визнання недійсним договору
зворотної фінансової допомоги №6 від
07.03.2013р.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Нечипоренко Л.О.,
довіреність б/н від 07.08.2014р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької
області звернулось Приватне
підприємство "Агрофірма "Семенівка" з
позовом до Приватного підприємства
"Молокозавод - ОЛКОМ" про визнання
недійсним договору зворотної
фінансової допомоги №6 від 07.03.2013р.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 07.03.2013р. між позивачем та
відповідачем був укладений договір
зворотної фінансової допомоги №6, який
має бути визнаний недійсним, оскільки
відповідач не включений до реєстру
фінансових установ, не набув статусу
фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг.

Позов заявлено на підставі ст. ст. 203, 215,
227 Цивільного кодексу України, Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг".

Ухвалою господарського суду від
07.07.2014р. прийнято позовну заяву до
розгляду, порушено провадження у
справі, присвоєно справі номер
провадження 2/48/14 та призначено розгляд
справи на 29.07.2014р.

Ухвалою господарського суду від
29.07.2014р. відкладено розгляд справи на
19.08.2014 р. у зв'язку з необхідністю
направлення запиту до реєстраційної
служби для отримання витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців щодо
позивача.

В судовому засіданні 19.08.2014р. був
присутній представник відповідача, за
заявою якого фіксація судового процесу
технічними засобами не здійснювалась.

Представник відповідача проти позову
заперечив, просив відмовити позивачу в
позові. У відзиві на позов відповідач
вказує, що фінансова допомога за
спірним договором є безвідсотковою,
тому надання такої позики не є
фінансовою послугою в розумінні ст. 1
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а отже може
надаватися нефінансовою установою.

Позивач в судове засідання свого
представника не направив. Раніше
позивачем було подано клопотання від
21.07.2014р. розглядати справу за
відсутності його представника, позовні
вимоги позивач підтримує.

Статтею 75 ГПК України передбачено, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Суд дійшов висновку, що наявних у
справі матеріалів достатньо для
розгляду справи по суті, і розгляд
справи можливий без присутності
представника позивача.

В судовому засіданні 19.08.2014 р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
відповідача, суд встановив наступне.

07.03.2013 р. між Приватним підприємством
"Молокозавод - ОЛКОМ" (сторона 1 за
договором, відповідач у справі) та
Приватним підприємством "Агрофірмою
"Семенівка" (сторона 2 за договором,
позивач у справі) укладено договір
зворотної фінансової допомоги № 6, за
умовами якого відповідач
зобов'язується надати позивачу
зворотну фінансову допомогу в розмірі,
встановленому п. 2.1 даного договору, а
позивач зобов'язується повернути
відповідачу отриману фінансову
допомогу у повному розмірі і в строк,
встановлений у п. 5.1 даного договору.

Розмір фінансової допомоги,
згідно з п. 2.1 договору, складає 245000,00
грн. Відповідно до п. 2.2 договору
фінансова допомога за даним договором
є зворотною та безпроцентною. Проценти
за даним договором не нараховуються та
не сплачуються.

У п. 3.1 сторони встановили, що
сторона 1 перераховує суму фінансової
допомоги в розмірі, встановленому в п.
2.1 даного договору, в безготівковому
порядку на розрахунковий рахунок
сторони 2 не пізніше 21.03.2013 р.

Датою повернення фінансової
допомоги є 31.12.2013 р. (п. 5.1 договору).
Згідно з п.5.2 договору сторона 2
зобов'язується повернути всю суму
фінансової допомоги (чи неповернуту її
частину в разі дострокового повернення
частини суми фінансової допомоги) не
пізніше строку, встановленого п. 5.1
даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договір
вступає в силу з моменту його
підписання та діє до повного виконання
стороною 2 своїх зобов'язань згідно з
даним договором.

На виконання умов договору відповідач
перерахував на розрахунковий рахунок
позивача обумовлену суму фінансової
допомоги в розмірі 245000,00 грн., що
підтверджується платіжними
дорученнями № 1035 від 19.03.2013 р. на суму
100000,00 грн. та № 1055 від 20.03.2013 р. на суму
145000,00 грн.

Позивач просить визнати
недійсним вказаний договір зворотної
фінансової допомоги, посилаючись на те,
що відповідач не включений до реєстру
фінансових установ, не набув
відповідно до законодавства України
статусу фінансової установи та не має
повноважень на надання фінансових
послуг. На думку позивача, в силу ч. 1 ст.
203 Господарського кодексу України, ч. ч.
1, 3 ст.215, ст. 227 Цивільного кодексу
України є підстави вважати, що
укладання відповідачем договору
зворотної фінансової допомоги є
порушенням у частині господарської
компетенції (спеціальна
правосуб'єктність) щодо укладання
позастатутних угод, а саме: угод про
надання фінансових послуг, без
відповідного дозволу.

У пунктах 2.1, 2.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" роз'яснено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179
Господарського кодексу України при
укладенні господарських договорів
сторони можуть визначити зміст
договору на основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 180
Господарського кодексу України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічні приписи містить ст. 638 ЦК
України.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України
визначено, що відповідно до ст. 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Проаналізувавши умови спірного
договору зворотної фінансової
допомоги № 6 від 07.03.2013 р., судом
встановлено, що за своєю правовою
природою даний договір є договором
позики.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним із
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Як слідує з умов договору зворотної
фінансової допомоги № 6 від 07.03.2013 р., за
договором відповідач зобов'язався
передати позивачу грошові кошти в сумі
245000,00 грн., які останній зобов'язався
повернути шляхом перерахування
грошових коштів на рахунок відповідача
31.12.2013 р. Позивач мав право повернути
грошові кошти достроково (п. 5.4
договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного
кодексу України позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає,
що надання зворотної фінансової
допомоги за договором № 6 від 07.03.2013р. є,
в даному випадку, наданням
відповідачем фінансової послуги в
розумінні п. 5 ст. 1 Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг",
що, в свою чергу, потребує наявності у
відповідача відповідного дозволу.
Позивач також посилається на п. 3 ст. 5
цього Закону, якою встановлено право
надавати фінансові кредити за рахунок
залучених коштів лише кредитним
установам на підставі відповідної
ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного
кодексу України судом може бути
визнаний недійсним правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії).

У п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" встановлено,
що відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає, зокрема,
господарська діяльність із надання
фінансових послуг.

Види господарської діяльності, не
передбачені у статті 9 цього Закону, не
підлягають ліцензуванню (ст. 2 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності").

Таким чином, розглядаючи даний
спір, суду належить встановити право
юридичної особи - відповідача на
надання послуги, визначеної договором
зворотної фінансової допомоги № 6 від
07.03.2013 р., за наявності відповідного
дозволу (ліцензії) чи-то без наявності
такого. Зокрема, належить визначити чи
є по суті передача відповідачем
грошових коштів на підставі даного
(оспорюваного) договору фінансовою
послугою.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг" (в редакції станом на день
укладення оспорюваного правочину)
(далі - Закон) фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Фінансовим кредитом, відповідно
до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону, є кошти, які
надаються у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк та
під процент.

Надання коштів у позику віднесено у ст.
4 даного Закону до різновиду фінансових
послуг та передбачає спеціальний
суб'єктний склад осіб, які надають такі
послуги. Визначальною ознакою надання
позики, як фінансової послуги, є
здійснення її з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості активів.

Так, частиною 1 статті 5 Закону
визначено, що фінансові послуги
надаються фінансовими установами, а
також, якщо інше не передбачено
законом, фізичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
фінансовою установою є юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
кодексом України.

Кредитною установою відповідно до п. 2
ч. 1 ст. 1 Закону є фінансова установа,
яка відповідно до закону має право за
рахунок залучених коштів надавати
фінансові кредити на власний ризик.

Статтею 34 Закону визначено
обов'язковість ліцензування
здійснення фінансовими установами: 1)
страхової діяльності; 2) діяльності з
надання послуг накопичувального
пенсійного забезпечення; 3) надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів; 4) діяльності з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб.

Отже, дана стаття передбачає
ліцензування діяльності саме
фінансових установ (в розумінні п. 1 ч. 1
ст. 1 Закону), а не всіх учасників ринку
фінансових послуг.

Відповідно до п. 6 розділу 1 Положення
про Державний реєстр фінансових
установ, затвердженого Державною
комісією з регулювання ринку
фінансових послуг України від 28.08.2003 р.
№ 41, юридична особа набуває статусу
фінансової установи з дати внесення
відповідного запису про неї до Реєстру.
Датою внесення відповідного запису до
Реєстру для набуття юридичною особою
статусу фінансової установи є дата
прийняття Нацкомфінпослуг рішення про
внесення фінансової установи до
Реєстру.

У пунктах 1, 3 розділу 19 вказаного
Положення зазначено, що інформація, що
міститься в Єдиному державному
реєстрі, є відкритою і
загальнодоступною, за винятком
персональних даних. Юридичні і фізичні
особи можуть одержати інформацію з
Реєстру шляхом звернення до
Нацкомфінпослуг або безпосереднього
доступу до інформації, розміщеної на
офіційному сайті Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 2 розділу 1 даного
Положення фінансова установа -
ліцензіат - фінансова установа, яка
може надавати фінансову послугу тільки
після отримання відповідної ліцензії
Нацкомфінпослуг і діяльність щодо
надання такої фінансової послуги є
виключним видом діяльності фінансової
установи

Як вбачається зі статуту ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ" та Витягу з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
стосовно ПП "Молокозавод -ОЛКОМ",
надавання фінансових послуг не є
виключним видом діяльності юридичної
особи. Пунктом 1.4 статуту ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ", зокрема
визначено, що предметом діяльності
підприємства є фінансові операції,
надання порук фінансовими активами,
фінансові послуги з фінансового
лізингу, фінансові послуги з надання
позик фінансовими активами та надання
інших фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій. Відповідно до п.
1.5 статуту види діяльності, які
вимагають спеціального дозволу,
підприємство вправі здійснювати
тільки після одержання відповідного
дозволу (ліцензії тощо).

Таким чином, ПП "Молокозавод - ОЛКОМ" не
є фінансовою установою в розумінні
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг" та, відповідно, не
підлягає внесенню як така до
Державного реєстру фінансових установ.

Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 31.03.2006 р. № 5555 відповідно до
частини четвертої статті 5 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", з метою
удосконалення державного регулювання
діяльності з надання фінансових послуг
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами
постановлено, що юридичні особи -
суб'єкти господарювання, які за своїм
правовим статусом не є фінансовими
установами, надають фінансові послуги
з надання коштів у позику (крім на
умовах фінансового кредиту) та
поручительств відповідно до вимог
цивільного законодавства та з
урахуванням вимог законодавства
України щодо запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Як вбачається зі змісту договору
зворотної фінансової допомоги № 6 від
07.03.2013 р., даний договір є безпроцентним,
оскільки пунктом 2.2 договору прямо
визначено, що фінансова допомога
згідно з даним договором є зворотною та
безпроцентною. Проценти по даному
договору не нараховуються та не
сплачуються.

Судом встановлено, що даний договір
укладений відповідачем не з метою
отримання прибутку (оскільки є
безпроцентним), що є визначальною
ознакою для означення чи є надана
відповідачем послуга фінансовою в
розумінні Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".

Юридична особа - відповідач не є
фінансовою установою в розумінні
статті 1 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг".

Таким чином, доводи позивача про
необхідність ліцензування послуги, яка
надана відповідачем за оспорюваним
договором, є помилковими.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 2.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", в силу припису статті 204 ЦК
України правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

За приписом ст. 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду даної справи
господарським судом не встановлено, а
позивачем не доведено наявності
обставин, з якими закон пов'язує
недійсність правочину. Навпаки, за
змістом оспорюваного договору сторони
в ньому погодили всі істотні умови для
даного виду договору. У зв'язку з
викладеним, суд вважає позовні вимоги
необґрунтованими, недоведеними, тому у
задоволенні позову з підстав, які
заявлено, суд відмовляє.

Відповідно до 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Т.В.Мойсеєнко

Рішення оформлено та підписано 29.08.2014р.

і набирає законної сили після
закінчення

десятиденного строку з дня його
підписання.