ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" вересня 2014 р.Справа № 916/2305/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді Брагіної Я.В.

секретаря судового засідання Галюк Т.В.

за участю представників:

від позивача: Пальонов К.І. згідно
довіреності від 08.06.2014р. за №02-13/882;
Сорокін С.Ю. згідно довіреності від
30.07.2013р. за №02-15/1089;

від відповідача: Бочевар Р.П. згідно
довіреності від 13.01.2014р.

розглянув справу:

за позовом: Крижанівської сільської
ради Комінтернівського району
Одеської області (с. Крижанівка,
Одеської області);

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
"Круг" (смт. Овідіополь, Одеської обл.);

про спростування недостовірної
інформації та стягнення моральної
шкоди

16.06.14. Крижанівська сільська рада
Комінтернівського району Одеської
області звернулася до господарського
суду Одеської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Телерадіокомпанія
„Круг", згідно якого просила: визнати
недостовірною інформацію щодо
Крижанівської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області , оприлюднену Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Телерадіокомпанія «Круг", а саме,
статтю та відеозапис частини
телерадіопрограми «Новини» ТРК «Круг»
під назвою «Скандальная сессия в
Крьіжановке не состоялась»; 2.
зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
«Круг» за власний рахунок у
десятиденний термін з дня набрання
рішення законної сили спростувати
недостовірну інформацію щодо
Крижанівської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області, а саме, статтю та відеозапис
частини телерадіопрограми «Новини»
ТРК «Круг» під назвою "Скандальная
сессия в Крыжановке не состоялась»,
шляхом зачитування диктором в
телерадіопрограмі «Новини» ТРК «Круг»
резолютивної частини прийнятого по
справі рішення без жодних коментарів; 3.
зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю «Телерадіокомпанія
„Круг» за власний рахунок у
десятиденний термін з дня набрання
рішенням законної сили оприлюднити
спростування недостовірної інформації
щодо Крижанівської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області на веб-порталі http://krug.com.ua в
розділі «Новини» під заголовком
«спростування", яке має бути
надруковано тим самим шрифтом, що і
спростоване повідомлення, а також бути
наступного змісту: «Телерадіокомпанія
«Круг» повідомляє, що інформація щодо
Крижанівської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області, розміщена 09.04.2014р. на
веб-порталі http://krug.com.ua в публікації під
назвою «Скандальная сессия в
Крыжановке не состоялась» є
недостовірною». 4. зобов'язати
Товариство з обмеженого
відповідальністю «Телерадіокомпанія
«Круг» за власний рахунок у
десятиденний термін з дня набрання
рішенням законної сили видалити з
архівів даних веб-порталів http://krug.com.ua
та http://www.youtube.com публікацію та
відеозапис частини телерадіопрограми
«Новини» ТРК «Круг» під назвою
«Скандальная сессия в Крыжановке не
состоялась», та відеозапис
телерадіопрограми „Новини» ТРК
«Круг» від 09.04.2014р. та 5. стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Телерадіокомпанія
«Круг» на користь Крижанівської
сільської ради Комінтернівського
району Одеської області - 100 000,00грн.
моральної шкоди і витрати, пов'язані із
сплатою судового збору, обґрунтовуючи
позов ст.ст. 34, 68, 140, 143, 145 Конституції
України, ст. ст. 4, 10, 25, 26, 46, 60 Закону
України „Про місцеве самоврядування в
Україні"; ст. ст. 23, 91, 94, 201, 277, 1167 ЦК
України, ст.ст. 1, 5, 30 Закону України "Про
інформацію", ст.ст.64,65 Закону України
„Про телебачення і радіомовлення", ст.37
Закону України „Про друковані засоби
масової інформації".

Ухвалою суду від 18 червня 2014р. порушено
провадження у справі № 916/2305/14 за
зазначеним позовом.

Представники позивача та третьої особи
у судовому засіданні підтримали позов
в повному обсязі з підстав зазначених в
позовній заяві та у письмовому
поясненні.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти позову,
з підстав зазначених у відзиві на
позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Дійсно, згідно ст. 140 Конституції
України місцеве самоврядування є
правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою в порядку,
встановленому законом, як
безпосередньо, так і через орган
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Територіальні громади села, селища,
міста безпосередньо або через утворені
ними органи місцевого самоврядування
управляють майном, що є в комунальній
власності; затверджують програми
соціально-економічного та культурного
розвитку і контролюють їх виконання;
затверджують бюджет відповідних
адміністративно-територіальних
одиниць і контролюють їх виконання,
встановлюють місцеві податки і збори
відповідно до закону; забезпечують
проведення місцевих референдумів та
реалізацію їх результатів; утворюють,
реорганізовують та ліквідовують
комунальні підприємства, організації і
установи, а також здійснюють контроль
за їх діяльністю; вирішують інші
питання місцевого значення, віднесені
законом до їхньої компетенції (ст. 143
Конституції України). Права місцевого
самоврядування захищаються в судовому
порядку (ст.145 Конституції України).

Відповідно до ст. 10 Закону України „Про
місцеве самоврядування в Україні"
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Представницькі органи місцевого
самоврядування, сільські, селищні
міські голови, виконавчі органи
місцевого самоврядування діють за
принципом розподілу повноважень у
порядку і межах, визначених цим та
іншими законами.

Сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання (ст.25 Закону України „Про
місцеве самоврядування").

Виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради,
зокрема, вирішуються відповідно до
закону питання регулювання земельних
відносин (п.34 ч.1 ст.26 Закону України
„Про місцеве самоврядування в
Україні".

Сільська, селищна, міська, районна у
місті (у разі її створення), районна,
обласна рада проводить свою роботу
сесійно. Сесія складається з пленарних
засідань ради, а також засідань
постійних комісій ради (ст.46 Закону
України „Про місцеве самоврядування в
Україні".

Територіальним громадам сіл, селищ,
міст, районів у містах належить право
комунальної власності, зокрема, на
рухоме і нерухоме майно, землю (ст.60
Закону України „Про місцеве
самоврядування в Україні".

Органи місцевого самоврядування від
імені та в інтересах територіальних
громад відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування, розпорядження об'єктами
права комунальної власності, в тому
числі виконують усі майнові операції,
можуть передавати об'єкти права
комунальної власності у постійне або в
тимчасове користування юридичним та
фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати, купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визнавати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону
України „Про місцеве самоврядування в
Україні»).

Доцільність, порядок та умови
відчуження об'єктів права комунальної
власної визначаються відповідною
радою. Доходи від відчуження об'єктів
права комунальної власності
зараховуються до відповідних місцевих
бюджетів і спрямовуються на
фінансування заходів, передбачених
бюджетами розвитку (ч. 6 ст. 60 Закону
України „Про місцеве самоврядування в
Україні). Враховуючи приписи
вищезазначених норм, питання про
передачу в користування або продаж
земельних ділянок комунальної
власності відноситься до компетенції
місцевих рад.

А згідно ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу
України юридична особа здатна мати
такі ж цивільні права та обов'язки
(цивільну правоздатність), як і фізична
особа, крім тих, які за своєю природою
можуть належати лише людині.

Також згідно ст. 94 ЦК України
юридична особа має право на
недоторканність її ділової репутації,
на таємницю кореспонденції, на
інформацію та інші особисті немайнові
права, які можуть їй належати. Особисті
немайнові права юридичної особи
захищаються відповідно до глави 3 цього
Кодексу.

Особистими немайновими благами, які
охороняються цивільним
законодавством, є: здоров'я, життя;
честь, гідність і ділова репутація: ім'я
(найменування); авторство; свобода
літературної, художньої, наукової і
технічної творчості, а також інші
блага, які охороняються цивільним
законодавством (ч.1 ст.201 ЦК України).

Юридична особа так само як і фізична
особа має право на спростування
недостовірної інформації відповідно
до ст.277 ЦК України. З врахуванням
приписів ст.277 ЦК України, фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації
здійснюється особою, яка поширила
інформацію. Поширювачем інформації,
яку подає посадова чи службова особа
при виконанні своїх посадових
(службових) обов'язків, вважається
юридична особа, у якій вона працює. Якщо
особа, поширила недостовірну
інформацію, невідома, фізична особа,
право якої порушено, фізична особа,
право якої порушено, може звернутися до
суду із заявою про встановлення факту
недостовірності цієї інформації та її
спростування. Якщо недостовірна
інформація міститься у документі, який
прийняла (видала) юридична особа, цей
документ має бути відкликаний Фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено у друкованих або інших
засобах масової інформації, має право
на відповідь, а також на спростування
недостовірної інформації у тому ж
засобі масової інформації, в порядку,
встановленому законом. Якщо відповідь
та спростування у тому ж засобі масової
інформації є неможливими у зв'язку з
його припиненням, відповідь та
спростування мають бути оприлюднені в
іншому засобі масової інформації за
рахунок особи, яка поширила
недостовірну інформацію. Спростування
недостовірної інформації
здійснюється незалежно від вини особи,
яка її поширила. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
у такий же спосіб, у який вона була
поширена.

Згідно ст. 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до ст. 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
України та законів України, не посягати
на права і свободи, честь і гідність
інших людей.

Право на свободу думки і слова, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань, відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

Правові засади інформаційної
діяльності визначені Законом України
"Про інформацію», який встановлює
загальні правові основи одержання,
використання, поширення та зберігання
інформації, закріплює право особи на
інформацію в усіх сферах суспільного і
державного життя України, а також
систему інформації, її джерела,
визначає статус учасників
інформаційних відносин, регулює доступ
до інформації та забезпечує її охорону,
захищає особу та суспільство від
неправдивої інформації.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
інформацію» інформація - будь-які
відомості та/або дані, які можуть бути
збережені на матеріальних носіях або
відображені в електронному вигляді.

Інтернет - всесвітня інформаційна
система загального доступу, яка
логічно зв'язана глобальним адресним
простором та базується на
Інтернет-протоколі, визначеному
міжнародними стандартами (ст. 1 Закону
України „Про телекомунікації").

Норми Закону України «Про інформацію»
поширюються на видання глобальної
мережі Інтернет за аналогією, тому
розміщення в мережі Інтернет власного
Інтерент-сайту є поширенням
інформації, ідей чи думок, тобто
власник Інтернет-сайту стає суб'єктом
інформаційних відносин і зобов'язаний
дотримуватися правових норм, що
регулюють правила поведінки в
інформаційній сфері.

Кожен має право на інформацію, що
передбачає можливість вільного
одержання, використання, поширення
знання та захисту інформації,
необхідної для реалізації своїх прав,
свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не
повинна порушувати громадські,
політичні, економічні, соціальні,
духовні, екологічні та інші права,
свободи і законні інтереси інших
громадян, права та інтереси юридичних
осіб (ст.5 Закону України „Про
інформацію").

Порушення законодавства України про
інформацію тягне за собою
дисциплінарну, цивільно-правову,
адміністративну або кримінальну
відповідальність згідно із законами
України (ст. 27 Закону України „Про
інформацію").

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України
„Про інформацію» якщо особа вважає, що
оціночні судження або думки принижують
її гідність, честь чи ділову репутацію,
а також інші особисті немайнові права,
вона вправі скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обгрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку. Якщо суб'єктивну думку
висловлено в брутальній, принизливій
чи непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий спосіб
висловила думку або оцінку, може бути
покладено обов'язок відшкодувати
завдану моральну шкоду.

Згідно ст. 59 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення»
телерадіоорганізація зобов'язана,
зокрема, поширювати об'єктивну
інформацію, розмістити спростування
поширеної інформації, визнаної
недостовірною, наклепницькою тощо.

За ст. 64 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення»
громадянин або юридична особа мають
право вимагати від
телерадіоорганізаціі спростування
поширених у її програмі чи передачі
відомостей, які не відповідають
дійсності та/а принижують честь і
гідність особи. Якщо в
телерадіоорганізації відсутні
достатні докази того, що поширені нею
відомості відповідають дійсності, вона
зобов'язана терміново її спростувати.
Спростування повинно бути поширено
тією ж телерадіоорганізацією і в такій
же програмі чи передачі, що й відомості,
які не відповідають дійсності, або в
іншій формі за домовленістю з особою,
права якої були порушені. У
спростуванні має бути зазначено, які
відомості не відповідають дійсності,
коли і в якій програмі чи передачі вони
були поширені телерадіоорганізацією. У
разі винесення судом рішення про
спростування, текст спростування
поширюється телерадіоорганізацією в
порядку, визначеному цим Законом.

Громадянин або юридична особа,
стосовно якого (якої) у програмі чи
передачі телерадіоорганізації було
поширено відомості, які не
відповідають дійсності або порушують
його (її )права; законні інтереси, має
право на відповідь (коментар чи власне
тлумачення обставин справи) у
програмах та передачах даної
телерадіоорганізації незалежно від
того, було подано заяву з вимогою
спростування чи ні (ч.1 ст.65 Закону
України „Про телебачення і
радіомовлення").

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про
друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні» громадяни, юридичні
особи і державні органи, а також їх
законні представники мають право
вимагати від редакції друкованого
засобу масової інформації
опублікування ним спростування
поширених про них відомостей, що не
відповідають дійсності або принижують
їх честь та гідність. Якщо редакція не
має доказів того, що публіковані нею
відомості відповідають дійсності, вона
зобов'язана на вимогу
заявникаопублікувати спростування їх
у запланованому найближчому випуску
друкованого засобу масової інформації
або опублікувати його за власною
ініціативою.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
від 27.02.2009 року №1 - «при розгляді справ
про захист гідності, честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи суди
повинні точно і неухильно застосувати
положення Конституції України,
Цивільного кодексу України, Законів
України "Про друковані засоби масової
інформації (пресу) в Україні", "Про
інформацію", "Про телебачення і
радіомовлення".

З врахуванням приписів ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає, зокрема, у приниженні ділової
репутації юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини (ч.1 ст.1167 ЦК
України).

Разом з тим, суд приходить до висновку
про відмову в задоволенні позову
враховуючи наступне.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.09 №1
„Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи" при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення у публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Також згідно п.18 зазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду України
позивач повинендовести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

Проте, позивач не довів і не надав
доказів, які б підтверджували
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності, інформації, що порушує
особисті немайнові права, або завдає
шкоди відповідним особистим
немайновим благам, або перешкоджає
особі повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право
відповідачем щодо юридичної особи -
позивача Крижанівської сільської ради
і такі докази відсутні в матеріалах
справи. Навпаки, матеріали справи
свідчать, зокрема, протокол засідання
сесії Крижанівської сільської ради від
08.04.14., що дійсно сесія 08.04.14. не
відбулась.

Отже, позивач не довів сукупність таких
обставин: а) поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб; б)
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; в) поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Суд приходить до висновку, що при
відсутності хоча би однієї із
зазначених підстав позов є
необґрунтованим і підстав для його
задоволення немає.

З врахуванням п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України, спростування
має здійснюватися у такий самий спосіб,
у який поширювалась недостовірна
інформація.

Але позивач не зазначив у позовній
заяві власника веб-портала або
веб-сайта, а також теж не надав доказів,
які б підтверджували, що веб-сайти та
веб-портали належать відповідачу і
такі також відсутні в матеріалах
справи. До того ж доводи позивача в цій
частині спростовуються додатком до
договору №80350 від 17.11.10.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до ст. 30 Закону України «Про
інформацію», ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночні судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання мов
стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Суд вважає, що аудіовізуальна
інформація, на яку посилається позивач,
не містить відомості, виражені у формі
твердження, що принижували б ділову
репутацію юридичної особи - позивача
Крижанівської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області з точки зору законів, моралі та
звичаїв і могли б бути об'єктом
моральної оцінки члена суспільства; у
вищевказаній інформації, оскільки в
тексті інформації взагалі не
згадується про Крижанівську сільську
раду Комінтернівського району
Одеської області, як колективного
органу місцевого самоврядування
відповідно до Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
який представляє відповідну
територіальну громаду, здійснює від їх
імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, іншими законами,
а тому вона не може зачіпати права,
принижувати честь, гідність та ділову
репутацію позивача.

Належним відповідачем у разі поширення
оспорюваної інформації в мережі
Інтернет є автор відповідного
інформаційного матеріалу та власник
веб-сайта, особи яких позивач повинен
установити та зазначити в позовній
заяві(п.12 постанови зазначеного
Пленуму ВСУ). Але, як суд зазначав вище,
позивач не зазначив власників
веб-сайтів та веб порталів, на яких була
поширена аудіовізуальна інформація,
яку позивач вважає недостовірною і не
надав доказів, які б підтверджували, що
відповідач являється власником
веб-сайтів або веб-порталів, про що суд
зазначав вище.

Оскільки позивачем не доведено
поширення недостовірної інформації
щодо позивача Крижанівської сільської
ради Комінтернівського району
Одеської області, то і необгрунтованою
є також вимога останнього про
стягнення з відповідача моральної
шкоди у суммі 100000,00 гривень.

До того ж, позивачем не обґрунтовано
розміру пред'явленої ним до
компенсаціі моральної шкоди - всупереч
п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду
України №4 від31.02.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», бо
позивач у позовній заяві не зазначив, в
чому конкретно полягає шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивач не довів тих обставин, на які
посилався в позові. Суд не приймає
доводи позивача, оскільки вони
спростовуються матеріалами справи, про
що суд зазначив вище.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд відмовляє в
задоволенні позову, оскільки позивач
не довів, що порушені права позивача -
Крижанівської сільської ради
Комінтернівського району Одеської
області та про те, що була поширена
відповідачем недостовірна інформація,
що стосується Крижанівської сільської
ради Комінтернівського району
Одеської області.

Відповідно до вимог ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України витрати, пов'язані із сплатою
судового збору покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 69, 82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складання та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги, рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення
підписано 08 вересня 2014р.

Суддя
Я.В. Брагіна