ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" вересня 2014 р.Справа № 916/2786/14

Господарський суд Одеської області у
складі судді Мостепаненко Ю.І.,

при секретарі судового засідання
Стадник О.С.

за участю представників сторін:

від позивача - Луковецька К.О. (
довіреність б/н від 30.04.2014р.),

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом сільськогосподарського
виробничого кооперативу „Хлібороб"

до відповідача - товариства з обмеженою
відповідальністю „НВО „Діскрет"

про витребування майна із чужого
незаконного володіння,

встановив:

Сільськогосподарський виробничий
кооператив „Хлібороб" (СВК „Хлібороб")
звернувся до господарського суду
Одеської області з позовом, в якому
просив витребувати майно з чужого
незаконного володіння товариства з
обмеженою відповідальністю „НВО
„Діскрет" (ТОВ „НВО „Діскрет"),
стягнути з ТОВ „НВО „Діскрет" 84 000,00
грн. безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтування своїх вимог СВК
„Хлібороб" посилається на те, що між
сторонами було укладено договір № 261303
від 17.04.2013р., який, з огляду на
відсутність домовленості сторін щодо
істотної умови договору - його
предмету, не може вважатися укладеним.
При цьому, позивачем було перераховано
відповідачу передплату згідно
зазначеного договору, яку відповідач в
повному обсязі не повернув.

Одночасно з позовною заявою СВК
„Хлібороб" надав до господарського
суду Одеської області заяву (вх. № 2-2879/14
від 14.07.2014р.) про вжиття заходів до
забезпечення позову, відповідно до
якої заявник просить суд вжити заходи
до забезпечення позову шляхом
накладення арешту на грошові кошти ТОВ
„НВО „Діскрет" на суму заявлених
позовних вимог та витрат по сплаті
судового збору, яка складає 85 827,00 грн.,
що знаходяться на поточному рахунку
товариства № 49 в АТ „СБЕРБАНК
РОСІЇ" у м. Києві.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 16.07.2014р. порушено
провадження по справі № 916/2786/14 за даним
позовом, розгляд справи призначено на
13.08.2014р.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 13.08.2014р. розгляд справи
відкладено на 27.08.2014р., в зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника відповідача та
неподанням всіх витребуваних доказів.

27.08.2014р. в судовому засіданні
представником позивача надано суду
заяву про уточнення позовних вимог (вх.
№ 2-3598/14) в порядку ст.22 ГПК України,
відповідно до якої позивач просить суд
стягнути з ТОВ „НВО „Діскрет" 72 000,00
грн. - безпідставно отриманих грошових
коштів.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 27.08.2014р. розгляд справи
відкладено на 10.09.2014 р. - у зв'язку з
неявкою в судове засідання
представника відповідача та
неподанням всіх витребуваних судом
доказів.

В судових засіданнях представник
позивача підтримував позовні вимоги з
урахуванням уточнень, наполягав на їх
задоволенні.

Відповідач у судові засідання не
з'явився, про поважність причин
відсутності не повідомив, письмового
відзиву на позовну заяву до суду не
надав, право на захист не використав,
хоч і повідомлявся про час та місце
проведення судових засідань належним
чином шляхом надсилання ухвал суду на
адресу реєстрації, яка не змінювалася,
про що свідчить витяг з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців України №
19009367 від 16.07.2014р.

Приймаючи до уваги, що судове
відправлення від 17.07.2014р. було
повернуто із відміткою поштової
установи: "за закінченням терміну
зберігання", а судове відправлення від
14.08.2014р. було отримано відповідачем, але
залишено без уваги, про що свідчать
наявні в матеріалах справи поштові
повідомлення, суд вважає за можливе
розглядати справу без участі
відповідача за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Згідно із приписами ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 10.09.2014р. оголошено
вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та
заслухавши присутнього в судових
засіданнях представника позивача, суд
встановив наступне.

17.04.2013р. між СВК „Хлібороб" (Замовником)
та ТОВ „НВО „Діскрет" (Виконавцем) було
укладено договір поставки
автомобільних ваг № 261303 (Договір),
відповідно до умов якого Виконавець
зобов'язався передати у власність
Замовника автомобільні
електромеханічні ваги (18 м, 60т.) для
статичного зважування, в кількості 1 шт.
(Роботи) в строк, встановлений
Договором, а Замовник - прийняти ваги та
здійснити платежі, передбачені даним
Договором. (п. 1.1 Договору).

П. 1.2 Договору сторони встановили, що
технічні параметри та комплектація ваг
визначені в Технічному завданні (ТЗ),
які узгоджується представниками
сторін та є невід'ємною частиною
Договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору, робота
виконується Виконавцем згідно з
умовами, визначеними Договором та
Технічним завданням (ТЗ), яке є
невід`ємною частиною договору.

Замовник зобов'язаний сприяти
виконанню робіт, які встановлені
Договором, в тому числі виконати всі
умови, встановленні ТЗ (п. 2.4 Договору).

П. 2.5 Договору встановлено, що роботи
виконуються Виконавцем в два етапи.

На першому етапі Виконавець розробляє
та виготовляє ваги, а також передає
Замовнику будівельне завдання. Роботи
першого етапу виконуються Виконавцем
за його місцезнаходженням (п. 2.6
Договору).

П. 2.9 Договору сторонами узгоджено, що
Замовник зобов'язаний протягом 5 днів
від дня отримання повідомлення (п. 2.8
Договору) прибути до Виконавця та
оглянути роботу першого етапу. У
випадку виявлення допущених в роботі
відступлень від Договору, Технічного
завдання чи інших недоліків,
невідкладно заявити про них Виконавцю.

Строк виконання робіт першого етапу - 14
робочих днів, від дня виконання
Замовником обов'язків, встановлених п.
3.2.1 Договору (п. 2.7 Договору).

На другому етапі робіт Виконавець
здійснює монтаж, налагодження,
калібровку ваг, а також, за бажанням
Замовника, здачу ваг до органів
Держстандарту України (п. 2.12 Договору).

Строк виконання робіт другого етапу - 7
робочих днів, від дня виконання
Замовником умов п.п. 2.13, 3.2.2 даного
Договору (п. 2.16 Договору).

П. 2.18 Договору встановлено, що після
отримання повідомлення (п. 2.17 Договору)
Замовник зобов'язаний протягом 3
календарних днів прибути до місця
виконання робіт, оглянути роботу та, у
випадку виявлення допущених в роботі
відступлень від умов договору чи інших
недоліків, невідкладно заявити про них
Виконавцю.

Відповідно до п. 3.1 Договору (який
помилково по тексту договору
зазначено, як п. 2.12) сторони узгодили, що
загальна вартість по договору складає:
187 020,00 грн. (з урахуванням ПДВ - 31 170,00
грн.) Вартість системи
відеоспостереження входить до
загальної вартості договору та складає
15 600,00 грн.

Згідно п. 3.2 Договору(який помилково по
тексту договору зазначено, як п. 2.13),
Замовник зобов'язаний сплатити
Виконавцю загальну вартість за
договором наступним чином:

- 60% - на протязі 7 банківських днів
після підписання договору;

- 30% - на протязі 5 банківських днів
після виконання п. 2.9 Договору;

- 10% - на протязі 5 банківських днів
після виконання п. 2.18 Договору.

За умовами п. 7.7 Договору, даний договір
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та діє до 31 грудня
2013р., але, у всякому випадку, до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
по Договору.

Оскільки метою зазначеного договору,
який, за своєю юридичною природою, є
договором підряду, було отримання
позивачем індивідуально-визначеного
виробу - автомобільних
електромеханічних ваг (18 м, 60т.) для
статичного зважування, технічні
параметри та комплектація яких мала
бути визначена в Технічному завданні,
яке не було запропоновано відповідачем
та, відповідно, не було узгоджено
позивачем, - СВК „Хлібороб" вважає, що
сторонами не було досягнуто згоди щодо
істотної умови договору, а саме його
предмету.

З огляду на зазначене, позивач вважає,
що договір № 261303 від 17.04.2013р. є
неукладеним та не потребує визнання
його недійсним.

Як зазначає позивач, не усвідомлюючи
обставин, за яких би договір № 261303 від
17.04.2013р. вважався укладеним,
керівництво СВК „Хлібороб" - на
виконання п. 3.2 договору стосовно
сплати 60% вартості договору -
перерахувало відповідачу 100 000грн.
передплати, що вбачається з платіжних
доручень № 162 від 16.05.2013р. на суму 20 000,00
грн. та № 188 від 20.06.2013р. на суму 80 000,00
грн.

В подальшому, усвідомивши відсутність
намірів у ТОВ „НВО „Діскрет" щодо
поставки товару, СВК „Хлібороб" листом
від 09.07.2013р. вих. № 23 звернувся до ТОВ
„НВО „Діскрет" з вимогою повернути
перераховані грошові кошти в розмірі 100
000,00 грн.

Листом від 30.07.2013р. за вих. № 381308 ТОВ
„НВО „Діскрет" просило дати
можливість виконати свої зобов'язання
за договором № 261303 від 17.04.2013р. та
здійснити поставку автомобільних ваг в
термін до 31.08.2013р., пояснюючи затримку
поставки завантаженістю виробничого
цеху товариства.

Листом № 23 від 15.04.2014р. позивач вдруге
звернувся до відповідача з вимогою
повернути перераховані грошові кошти в
розмірі 100 000,00 грн., сплачені згідно
платіжних доручень № 162 від 16.05.2013р. та
№ 188 від 20.06.2013р.

Згідно платіжних доручень № 366 від
26.05.2014р. (на суму 6 000,00 грн.) та № 373 від
04.06.2014р. (на суму 10 000,00 грн.)
відповідачем було повернуто позивачу 16
000грн.

Все вищеперелічене і стало підставою
для звернення СВК „Хлібороб" до
господарського суду з даним позовом, в
якому, вважаючи договір № 261303 від
17.04.2013р. неукладеним, він просить
стягнути з відповідача 84 000грн. -
безпідставно отриманих грошових
коштів в порядку ст. 1212 ЦК України.

В процесі розгляду справи ТОВ „НВО
„Діскрет" перерахувало на рахунок СВК
„Хлібороб" грошові кошти в розмірі 12
000,00 грн., що підтверджується платіжним
доручення № 399 від 15.07.2014р., з огляду на
що, позивач уточнив свої позовні вимоги
та просив суд стягнути з відповідача 72
000грн. - безпідставно отриманих
грошових коштів

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, присутнього в судових
засіданнях, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст.1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні
правосуддя, в силу ст.2 Закону України
"Про судоустрій України" є, зокрема,
захист гарантованих Конституцією
України та законами, прав і законних
інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорювання і відповідно ухвалює
рішення про захист порушеного права
або відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Так, предметом позову є
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, а підставою - посилання на
належне йому право, юридичні факти, що
призвели до порушення цього права, та
правове обґрунтування необхідності
його захисту.

Під захистом права розуміється
державно-примусова діяльність,
спрямована на відновлення порушеного
права суб'єкта правовідносин та
забезпечення виконання юридичного
обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб
захисту може бути визначений як
концентрований вираз змісту (суті) міри
державного примусу, за допомогою якого
відбувається досягнення бажаного для
особи, право чи інтерес якої порушені,
правового результату. Спосіб захисту
втілює безпосередню мету, якої прагне
досягнути суб'єкт захисту (позивач),
вважаючи, що таким чином буде припинене
порушення (чи оспорювання) його прав,
він компенсує витрати, що виникли у
зв'язку з порушенням його прав, або в
іншій спосіб нівелює негативні
наслідки порушення його прав.

Як свідчать матеріали справи, правовою
підставою позову СВК „Хлібороб"
зазначає ст. 1212 ЦК України, вказуючи на
обов`язок відповідача повернути
позивачу 72 000,00 грн. - безпідставно
отриманих коштів.

В частині 3 статті 1212 Цивільного
кодексу встановлено, що положення цієї
статті застосовуються до вимог про:
повернення виконаного за недійсним
правочином (угодою); витребування
майна власником із чужого незаконного
володіння (віндикація); повернення
виконаного однією зі сторін у
зобов'язанні; відшкодування шкоди
особою, яка незаконно придбала майно
або зберігала його у себе за рахунок
іншої особи.

Цивільний кодекс України припускає
можливість двох видів зобов'язань з
безпідставного збагачення: перший вид
-зобов'язання, що виникли внаслідок
безпідставного придбання (майно
набувача збільшується, майно
потерпілого зменшується); другий вид -
зобов'язання, що виникли внаслідок
безпідставного збереження (збереження
майна з боку набувача і зменшення або
не збільшення майна з боку
потерпілого).

За своїми ознаками факт придбання або
зберігання майна (цінності) без
відповідних правових підстав одним
суб'єктом правовідносин за рахунок
інших суб'єктів правовідносин
передбачає виникнення зобов'язань
особливого виду, які мають назву
кондиційні, які відносяться до
позадоговірних правовідносин і мають
мету поновлення майнового положення
того суб'єкту, за рахунок котрого інший
суб'єкт безпідставно збагатився. Тому
наявність або відсутність вини
відповідача судом не встановлюється.
Поняття "за рахунок іншої особи"
означає, що одночасно відбувається два
моменти: придбання або збереження
майна однією особою та втрата майна
іншою особою.

Факт набуття або збереження майна чи
грошових коштів без належних правових
підстав одним суб'єктом правовідносин
за рахунок іншого суб'єкта
правовідносин зумовлює виникнення
зобов'язань особливого виду, які мають
назву кондикційних.

Додатково такі вимоги можуть бути у
тому випадку, коли особа володіла
майном на законній підставі, яка згодом
відпала ( у разі визнання недійсними
договорів, у тому числі коли строк їх
дії закінчився). Тобто, така особа є
незаконним володільцем, і до неї може
бути подано лише віндикаційний позов.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено матеріалами справи,
17.04.2013р. між сторонами укладено договір
поставки автомобільних ваг № 261303,
відповідно до умов якого відповідач
зобов'язався передати у власність
позивача автомобільні
електромеханічні ваги (18 м, 60т.) для
статичного зважування, в кількості 1 шт.
в строк, встановлений Договором, а
позивач - прийняти ваги та здійснювати
платежі, передбачені даним Договором.

П. 3.2 договору № 261303 від 17.04.2013р. сторони
узгодили, що позивач зобов'язаний
сплатити відповідачу загальну
вартість за договором наступним чином:

- 60% - на протязі 7 банківських днів після
підписання договору;

- 30% - на протязі 5 банківських днів після
виконання п. 2.9 Договору;

- 10% - на протязі 5 банківських днів
після виконання п. 2.18 Договору.

На виконання п. 3.2 договору № 261303 від
17.04.2013р. позивач перерахував
відповідачу грошові кошти в розмірі 100
000,00 грн. (платіжне доручення № 162 від
16.05.2013р. на суму 20 000,00 грн. та № 188 від
20.06.2013р. на суму 80 000,00 грн., призначення
платежів : „за автомобільні ваги"), що
підтверджується виписками Котовського
відділення ООД ПАТ „РАЙФФАЙЗЕН БАНК
АВАЛЬ" по особовому рахунку СВК
„Хлібороб" за 16.05.2013р. та 20.06.2013р.,
наявними в матеріалах справи.

При цьому, згідно платіжних доручень №
366 від 26.05.2014р. (на суму 6 000,00 грн.) № 373
від 04.06.2014р. (на суму 10 000,00 грн.), № 399 від
15.07.2014р. (на суму 12 000,00 грн.)
відповідачем було повернуто позивачу 28
000грн., призначення платежу:
„повернення коштів за договором № 261303
від 17.04.2013р." (виписки по рахунку ПАТ
„Райффайзен банк Аваль")

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на ст.1212 ЦК України в
обґрунтування підстав відшкодування 72
000грн. (100 000грн. - 28 000грн.), в якості
безпідставно отриманих грошових
коштів, оскільки позивачем не
спростовано факт сплати зазначених
коштів відповідачу на підставі та на
виконання умов договору № 261303 від
17.04.2013р., який у визначеному законом
порядку не визнано недійсним, що
виключає можливість застосування ст.1212
ЦК України до спірних правовідносин.
(Постанова ВГСУ від 11.12.2012р. по справі №
5019/1521/11 ).

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобовязана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Отже, відповідно до наведеної норми
обов'язковою умовою набуття або
збереження майна без достатньої
правової підстави має бути відсутність
правової підстави для набуття або
збереження майна за рахунок іншої
особи. Тобто, коли мала місце помилка,
обман, випадковість інші підстави
набуття або збереження майна, які не
можна віднести до підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК
України).

Відповідно п.1 ч.1 ст. 11 ЦК України
договори та інші правочини є
підставами виникнення цивільних прав і
обов'язків.

У даному випадку правовідносини сторін
виникли на підставі договору № 261303 від
17.04.2013р., у якому сторони, керуючись
приписами статті 627 Цивільного кодексу
України, самостійно визначили межі
повноважень кожного з учасників та
порядок виконання договору. Згідно зі
статтею 629 Цивільного кодексу України з
моменту укладання договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

У свою чергу, статтею 627 Цивільного
кодексу України передбачено, що
відповідно до статті 6 цього кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Підсумовуючи викладене, наведені
обставини повністю спростовують
посилання позивача на набуття
відповідачем спірних грошових коштів
поза правовою підставою, передбаченою
законом, та, відповідно, унеможливлюють
застосування при вирішенні даного
спору положень ст. 1212 ЦК України.
Господарський суд зазначає, що приписи
названої законодавчої норми
застосовуються до правовідносин, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна, і які
не врегульовані спеціальними нормами
права.

Зазначене дозволяє суду критично
оцінити намір позивача стягнути з
відповідача грошові кошти, як
безпідставно отримані, та має
наслідком необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог СВК
„Хлібороб".

Що стосується посилань позивача на те,
що договір поставки автомобільних ваг
№ 261303 від 17.04.2013р. є неукладеним, то суд
вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 180 ГК
України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Ст. 203 ЦК України визначено перелік
загальних умов, необхідних для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом, правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним, правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені частиною першою
- третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України.

П.п 2.2, 2.6 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від
29.05.2013р. „Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" встановлено, що за
загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним, так само
не є підставою для визнання договору
недійсним відсутність у договорі
істотних вимог. Визначення договору як
неукладеного може мати місце на стадії
укладення договору, а не за наслідками
виконання його сторонами.

Оскільки матеріали справи містять
докази фактичного початку виконання
сторонами вимог договору, а саме:
перерахування позивачем відповідачу 100
000грн. - передплати на виконання вимог
договору № 261303 від 17.04.2013р. (з
призначенням платежу „за ваги
автомобільні"), прийняття відповідачем
зазначених коштів та, в подальшому,
часткове їх повернення в сумі 28 000грн.
(з призначенням платежу „повернення
коштів за договором № 261303 від 17.04.2013р."),
не може прийматися до уваги твердження
позивача про те, що договір № 261303 від
17.04.2013р. є неукладеним.

Що стосується заяви про вжиття заходів
до забезпечення позову, то вона
залишається господарським судом без
задоволення, з огляду на те, що, в
порушення ст. 33 ГПК України, заявником
не обґрунтовано причини звернення із
такою заявою, не доведено, що грошові
кошти, які є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, можуть
зникнути або зменшитись за кількістю
на момент виконання рішення.

Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК
України).

З огляду на вищевикладені обставини
справи, з урахуванням положень чинного
законодавства, суд, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
заявлених позивачем позовних вимог, у
зв'язку з чим відмовляє в їх
задоволенні.

Згідно ст. 49 ГПК України, за умови
відмови судом в задоволенні позовних
вимог, витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору, покладаються на
позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82-85 ГПК України,
суд вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст складено та
підписано 10.09.2014 року.

Суддя
Ю.І. Мостепаненко