ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2014 р.
Справа № 918/1094/14

Господарський суд Рівненської області
у складі судді Павленка Є.В.,
розглянувши матеріали справи за
позовом дочірнього підприємства
"Укравтогаз" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (далі -
Підприємство) до Рівненського
обласного виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства "Рівнеоблводоканал" (далі
- Господарство) про стягнення
заборгованості в сумі 25 557 грн. 78 коп.,

за участі представників:

позивача: Ковригіна О.В. за дов. від 19
травня 2014 року № 11/14-У,

відповідача: не з'явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2014 року Підприємство
звернулося до господарського суду
Рівненської області з вказаним
позовом, посилаючись на те, що на
виконання умов договору
купівлі-продажу стисненого природного
газу № Л0063К/627-1 та договору про надання
послуг № Л0063П/627-2, укладених 15 липня 2010
року між Підприємством та
Господарством, останньому протягом
липня 2011 року - березня 2014 року було
поставлено природного газу та надано
послуг із кодування, персоналізації,
видачі пластикової картки на загальну
суму 218 759 грн. 53 коп. Оскільки
відповідач взяті на себе за вказаними
угодами зобов'язання щодо оплати
вартості газу та наданих послуг
виконав лише частково, сплативши
Підприємству 197 598 грн. 74 коп. та
заборгувавши таким чином останньому 21
160 грн. 95 коп., позивач, посилаючись на
статті 526, 527, 625 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та статті 193,
231, 232 Господарського кодексу України
(далі - ГК України), просив суд стягнути
з Господарства вищезазначену суму
боргу, а також 1 426 грн. 77 коп. пені, 3%
річних у розмірі 687 грн. 01 коп. та 2 283 грн.
05 коп. інфляційних втрат, нарахованих у
зв'язку з несвоєчасним проведенням
розрахунків.

Ухвалою господарського суду
Рівненської області від 23 липня 2014 року
порушено провадження у справі № 918/1094/14,
розгляд якої було призначено на 5
серпня 2014 року.

Ухвалою суду від 5 серпня 2014 року
розгляд справи було відкладено на 27
серпня 2014 року.

До початку призначеного судового
засідання через канцелярію суду
надійшла заява Підприємства про
уточнення позовних вимог від 14 серпня
2014 року № 1829-092 (а.с. 56-59), згідно якої
останнє просило суд стягнути з
Господарства суму основного боргу в
розмірі 21 060 грн. 64 коп., 1 420 грн.
02 коп. пені, 3% річних у розмірі 683 грн. 75
коп. та 2 505 грн. 55 коп.
інфляційних втрат за договором
купівлі-продажу стисненого природного
газу від 15 липня 2010 року № Л0063К/627-1, а
також суму основного боргу в розмірі 100
грн. 31 коп., 6 грн. 76 коп. пені, 3% річних у
розмірі 3 грн. 26 коп. та 11 грн. 93 коп.
інфляційних втрат за договором про
надання послуг від 15 липня 2010 року №
Л0063П/627-2. Вказана заява прийнята судом
до розгляду.

Крім того, до початку судового
засідання 27 серпня 2014 року через
канцелярію суду надійшли письмові
пояснення Господарства від 22 серпня 2014
року (а.с. 73-74), в яких останнє зазначило,
що причиною неналежного виконання
відповідачем своїх договірних
зобов'язань за спірними договорами є
його скрутне матеріальне становище. У
той же час Господарство просило суд
зменшити розмір заявлених
Підприємством до стягнення з
відповідача штрафних санкцій.

У судовому засіданні 27 серпня 2014 року
після переходу судом до розгляду
справи по суті представник відповідача
визнав суму основного боргу
Господарства за вищезазначеними
правочинами та не заперечував проти
задоволення позову в цій частині.
Водночас останній просив суд зменшити
розмір штрафних санкцій, заявлених до
стягнення з відповідача.

Для надання позивачем уточнених
розрахунків заявлених до стягнення сум
грошових коштів, у судовому засіданні 27
серпня 2014 року оголошувалася перерва
до 10 вересня 2014 року.

У судовому засіданні 10 вересня 2014 року
представник позивача підтримав вимоги,
викладені у позовній заяві, та
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача після
оголошеної перерви не з'явився, про
причини своєї неявки суд не повідомив.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року № 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" (далі -
Постанова) визначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

За таких обставин, беручи до уваги те,
що відповідачу надавалося достатньо
часу для подання письмових пояснень та
додаткових документів, його
представник у судовому засіданні
27 серпня 2014 року надав суду всі
необхідні пояснення по суті спору, а
також зважаючи на те, що чергове
відкладення розгляду справи
спричинить до виходу за межі
встановленого статтею 69
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) граничного
строку вирішення спору, суд дійшов
висновку про необхідність розгляду
даної справи за наявними в ній
матеріалами без участі представника
відповідача.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2010 року між Підприємством та
Господарством був укладений договір
купівлі-продажу стисненого природного
газу № Л0063К/627-1, за умовами якого
позивач зобов'язався здійснювати
реалізацію стисненого природного газу
(метану) пред'явнику пластикової
картки, а покупець, у свою чергу, -
прийняти та оплатити вартість цього
газу на умовах даного договору (а.с. 20-27).

Вказаний договір підписаний
повноважними представниками сторін та
скріплений печатками цих підприємств.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що
ціна продукції визначається у додатку
№ 1 до цієї угоди.

За пунктом 4.1 договору покупець
щомісячно здійснює оплату продукції по
факту її відпуску у звітному місяці.

Підставою для визначення та проведення
фінансових взаєморозрахунків між
покупцем і продавцем за фактично
відпущену продукцію у звітному місяці
є підготовлений продавцем акт
приймання-передачі продукції за
формою, визначеною в додатку № 3, що є
невід'ємною частиною цього договору
(пункт 4.2 спірного правочину).

Відповідно до пункту 4.3 даної угоди
покупець здійснює оплату відпущеної
партії продукції шляхом перерахування
грошових коштів (у гривнях) на поточний
рахунок продавця протягом 5
банківських днів з дати отримання
рахунку-фактури, складеного продавцем
на підставі акту приймання-передачі
продукції.

Судом встановлено, що на виконання умов
вищезазначеного договору позивач у
спірний період поставив відповідачу
стиснений природний газ на загальну
суму 22 809 грн. 60 коп. Даний факт
підтверджується підписаними між
сторонами актами прийому-передачі
продукції від 28 лютого 2013 року на
суму 22 651 грн. 20 коп. та від 30 квітня 2013
року на суму 158 грн. 40 коп. Копії
зазначених актів наявні у матеріалах
даної справи (а.с. 49-50).

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за цим договором щодо
поставки газу також свідчить
відсутність з боку Господарства
претензій та повідомлень про порушення
постачальником умов даної угоди.

Крім того, судом встановлено, що 15 липня
2010 року між Підприємством та
Господарством був укладений договір
про надання послуг № Л0063П/627-2, за
умовами якого позивач зобов'язався
надавати покупцю послуги, пов'язані з
відпуском продукції на автомобільній
автонаповнювальній компресорній
станції за допомогою пластикової
картки згідно договору від 15 липня 2010
року № Л0063К/627-1, а Господарство, у свою
чергу, - оплатити вартість вказаних
послуг на умовах даного договору (а.с.
28-31).

Вказана угода також підписана
повноважними представниками сторін та
скріплена печатками цих суб'єктів
господарювання.

За пунктами 4.1-4.2 даного договору
послуга вважається наданою після
відпуску продукції по пластиковій
картці. Вартість послуг продавця
становить 10 гривень без урахування ПДВ
за кожну 1 000 м3 відпущеної продукції по
пластиковій картці. В залежності від
обсягу продукції, яка відпускається
покупцю по пластиковій картці протягом
звітного місяця, останньому може бути
надана знижка на оплату вартості
послуг продавця.

Відповідно до пункту 4.3 цієї угоди
розмір оплати послуг за договором
визначається по факту відпущеної
продукції по пластиковій картці за
результатами кожного звітного місяця
згідно акту приймання-передачі, який
підписується сторонами до 15-го числа
місяця, наступного за звітним.

Пунктом 4.4 даного правочину
передбачено, що оплата за надані
послуги та отримані пластикові картки
здійснюється покупцем, зокрема, шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок продавця протягом 3-х
банківських днів з дати підписання
відповідного акту приймання-передачі
послуг.

Судом встановлено, що на виконання умов
вищезазначеного договору позивач у
спірний період надав відповідачу
послуги, пов'язані з відпуском
продукції на автомобільній
автонаповнювальній компресорній
станції за допомогою пластикової
картки, загальною вартістю 100 грн. 31 коп.
Вказаний факт підтверджується
підписаними між сторонами актами
прийому-передачі послуг: від 31 липня 2012
року на суму 31 грн. 82 коп., від 31 серпня
2012 року на суму 24 грн. 43 коп., від 30
вересня 2012 року на суму 2 грн. 59 коп., від
28 лютого 2013 року на суму 41 грн. 18 коп. та
від 30 квітня 2013 року на суму 0 грн. 29 коп.
Копії зазначених актів наявні у
матеріалах даної справи (а.с. 46-50).

Про належне виконання позивачем своїх
зобов'язань за вказаним договором щодо
надання послуг також свідчить
відсутність з боку Господарства
претензій та повідомлень про порушення
Підприємством умов даної угоди.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачено, що однією з підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Водночас з матеріалів справи
вбачається, що відповідач взятий на
себе обов'язок по оплаті вартості
переданого йому стисненого природного
газу за договором купівлі-продажу
стисненого природного газу від 15 липня
2010 року № Л0063К/627-1 виконав лише
частково, заборгувавши Підприємству 21
060 грн. 64 коп. Крім того, Господарство не
виконало свого зобов'язання по оплаті
вартості наданих йому послуг за
договором про надання послуг від 15
липня 2010 року № Л0063П/627-2,
заборгувавши позивачу 100 грн. 31 коп.
Відтак, загальна сума основного боргу
відповідача перед Підприємством за
вищезазначеними угодами складає 21 160
грн. 95 коп.

Факт наявності даної заборгованості
Господарства перед позивачем
додатково підтверджується наявним у
матеріалах даної справи актом звірки
взаєморозрахунків між сторонами (а.с.
35). Крім того, як було зазначено вище, у
судовому засіданні 27 серпня 2014 року
після переходу судом до розгляду
справи по суті представник відповідача
визнав суму основного боргу
Господарства за вищезазначеними
правочинами та не заперечував проти
задоволення позову в цій частині, що
підтверджується відповідними
відомостями, внесеними у протокол
даного судового засідання (а.с. 93).

За частиною 1 статті 35 ГПК України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

Відповідно до частини 5 статті 78 ГПК
України у разі визнання відповідачем
позову господарський суд приймає
рішення про задоволення позову за
умови, що дії відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

Враховуючи те, що загальна сума
основного боргу відповідача за
договором купівлі-продажу стисненого
природного газу від 15 липня 2010 року №
Л0063К/627-1 та за договором про надання
послуг від 15 липня 2010 року № Л0063П/627-2,
яка складає 21 160 грн. 95 коп.,
підтверджена належними доказами,
наявними у матеріалах справи,
визнається Господарством, і останнє на
момент прийняття рішення не надало
документи, які свідчать про погашення
вказаної заборгованості перед
позивачем, суд дійшов висновку про
законність та обґрунтованість вимог
Підприємства до відповідача про
стягнення вказаної суми основного
боргу, у зв'язку з чим даний позов у цій
частині підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором купівлі-продажу стисненого
природного газу від 15 липня 2010 року №
Л0063К/627-1 щодо своєчасної оплати
вартості поставленого йому газу,
позивач, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 14 серпня
2014 року № 1829-092, просив суд стягнути з
Господарства 1 420 грн. 02 коп. пені, 3%
річних у розмірі 683 грн. 75 коп. та 2 505 грн.
55 коп. інфляційних втрат, нарахованих
на суму основного боргу в розмірі 21 060
грн. 64 коп. у період з 1 червня 2013 року по
30 листопада 2013 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК
України виконання зобов'язання,
зокрема, може забезпечуватися
неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної
статті пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З системного аналізу вищезазначених
приписів чинного законодавства
вбачається, що для застосування
передбачених ними видів
відповідальності обов'язковим є
визначення точної дати прострочення
боржником виконання свого грошового
зобов'язання.

Як було зазначено вище, пунктом 4.3
договору купівлі-продажу стисненого
природного газу від 15 липня 2010 року №
Л0063К/627-1 передбачено, що покупець
здійснює оплату відпущеної партії
продукції шляхом перерахування
грошових коштів (у гривнях) на поточний
рахунок продавця протягом 5
банківських днів з дати отримання
рахунку-фактури, складеного продавцем
на підставі акту приймання-передачі
продукції.

З метою встановлення конкретних
періодів прострочення відповідачем
свого грошового зобов'язання за даним
правочином в частині повної та
своєчасної оплати стисненого
природного газу, ухвалами суду від 23
липня 2014 року та від 5 серпня 2014 року у
позивача були витребувані оригінали (у
судове засідання) і належним чином
засвідчені копії рахунків-фактур,
складених позивачем на виконання
договору купівлі-продажу стисненого
природного газу від 15 липня 2010
року № Л0063К/627-1, а також докази, які
свідчать про дату отримання вказаних
рахунків відповідачем. Крім того, у
Підприємства був витребуваний
уточнений розрахунок заявлених до
стягнення сум пені, 3% річних та
інфляційних втрат окремо по кожному
спірному договору та відповідним
неоплаченим місяцям із зазначенням
початкових і кінцевих дат періодів, за
які нараховуються спірні суми з
урахуванням проведених відповідачем
часткових погашень заборгованості.

У той же час позивачем не було надано
суду доказів, які б підтверджували
обґрунтованість розмірів заявлених до
стягнення з Господарства штрафних
санкцій та компенсаційних виплат, а
також підтверджували законність
такого нарахування у зазначені
Підприємством періоди. Такі докази
відсутні і в матеріалах справи.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК
України встановлено, що обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Оскільки позивач не довів суду
належними та допустимими доказами
обґрунтованості розмірів пені, 3%
річних та інфляційних втрат, а також
періодів їх нарахування, зокрема, не
надав документів, які б встановлювали
конкретну початкову дату прострочення
Господарством його грошового
зобов'язання, суд дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог про
стягнення з відповідача 1 420 грн. 02 коп.
пені, 3% річних у розмірі 683 грн. 75 коп. та
2 505 грн. 55 коп. інфляційних втрат за
договором купівлі-продажу стисненого
природного газу від 15 липня 2010 року №
Л0063К/627-1, у зв'язку з чим у задоволенні
позову в цій частині слід відмовити.

Водночас у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором про надання
послуг від 15 липня 2010 року № Л0063П/627-2
щодо своєчасної оплати вартості
наданих йому послуг, позивач, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог від 14 серпня 2014 року №
1829-092, просив суд стягнути з
Господарства 6 грн. 76 коп. пені, з яких: 0
грн. 37 коп. - пеня, нарахована на
суму основного боргу в розмірі 100 грн. 31
коп. у період з 1 червня 2013 року по 9
червня 2013 року; 2 грн. 46 коп. - пеня,
нарахована на суму основного боргу в
розмірі 100 грн. 31 коп. у період з 10 червня
2013 року по 12 серпня 2013 року; 3 грн. 93 коп. -
пеня, нарахована на суму основного
боргу в розмірі 100 грн. 31 коп. у період з
13 серпня 2013 року по 30 листопада 2013 року.

Виконання зобов'язання, зокрема, може
забезпечуватися неустойкою (частина 1
статті 546 ЦК України).

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (частина 1
статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України
встановлено, що сплата (передання)
неустойки не звільняє боржника від
виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України
встановлено, що штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Преамбулою Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачено, що цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники
грошових коштів за прострочення
платежу сплачують на користь
одержувачів цих коштів пеню в розмірі,
що встановлюється за погодженням
сторін. Зазначений розмір пені
обчислюється від суми простроченого
платежу і не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня.

У той же час згідно з частиною 6 статті
232 ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 вищезазначеного договору
передбачено, що у разі виникнення
заборгованості перед продавцем,
покупець, крім суми заборгованості,
сплачує продавцю пеню в розмірі 0,1% від
загальної суми заборгованості за
кожний день прострочення оплати, але не
більше подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діяла
у період, за який нараховується пеня.

Як було зазначено вище, пунктом 4.4
договору про надання послуг від 15 липня
2010 року № Л0063П/627-2 передбачено, що
оплата за надані послуги та отримані
пластикові картки здійснюється
покупцем, зокрема, шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок продавця протягом 3-х
банківських днів з дати підписання
відповідного акту приймання-передачі
послуг.

Відтак, строк виконання грошового
зобов'язання відповідача по оплаті
послуг, наданих йому за наведеною
угодою, настав після спливу трьох
банківських днів з моменту підписання
сторонами кожного з актів
приймання-передачі послуг окремо:
прострочка по акту від 31 липня 2012 року
на суму 31 грн. 82 коп. настала 4 серпня 2012
року, прострочка по акту від 31 серпня 2012
року на суму 24 грн. 43 коп. - 6 вересня 2012
року, прострочка по акту від 30 вересня
2012 року на суму 2 грн. 59 коп. - 4 жовтня
2012 року, прострочка по акту від 28 лютого
2013 року на суму 41 грн. 18 коп. - 6 березня
2013 року, прострочка по акту від 30 квітня
2013 року на суму 0 грн. 29 коп. - 4 травня 2013
року.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що
саме вказані дні є початковими датами
періодів прострочення відповідачем
свого грошового зобов'язання по
кожному спірному акту окремо. У той же
час, оскільки сторони у спірному
договорі про надання послуг не
передбачили можливості більш
тривалого нарахування штрафних
санкцій в порядку частини 6 статті 232 ГК
України, кінцевими датами можливого
нарахування пені, з урахуванням
положень вищезазначеної норми, є
наступні дати: по акту від 31 липня 2012
року на суму 31 грн. 82 коп. - 4 лютого 2013
року, по акту від 31 серпня 2012 року на
суму 24 грн. 43 коп. - 6 березня 2013 року, по
акту від 30 вересня 2012 року на суму 2
грн. 59 коп. - 4 квітня 2013 року, по акту від
28 лютого 2013 року на суму 41 грн. 18
коп. - 6 вересня 2013 року, по акту від 30
квітня 2013 року на суму 0 грн. 29 коп. -
4 листопада 2013 року.

За таких обставин сума пені, яка
підлягає стягненню з Господарства за
договором про надання послуг від 15
липня 2010 року № Л0063П/627-2, за розрахунком
суду складає 1 грн. 55 коп. Відтак,
даний позов у цій частині підлягає
задоволенню. Водночас у задоволенні
позовних вимог Підприємства про
стягнення з відповідача пені у розмірі
5 грн. 21 коп. за даним договором слід
відмовити.

Як вже зазначалося, до початку судового
засідання 27 серпня 2014 року через
канцелярію суду надійшли письмові
пояснення Господарства від 22 серпня 2014
року, в яких останнє просило суд
зменшити розмір заявлених
Підприємством до стягнення з
відповідача штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
83 ГПК України господарський суд,
приймаючи рішення, має право, зокрема,
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

За частиною 3 статті 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно статті 233 ГК України, у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому, повинно
братись до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Пунктом 3.17.4 Постанови передбачено, що,
вирішуючи, у тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК України), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У той же час, враховуючи відсутність
вищенаведених виняткових обставин, з
якими закон пов'язує можливість
зменшення розміру штрафних санкцій,
ступінь виконання відповідачем взятих
на себе зобов'язань за спірними
угодами, майновий стан сторін, а також
розмір належної до стягнення з
Господарства пені, суд дійшов висновку
про відмову в задоволенні
вищезазначеного клопотання
відповідача.

Також Підприємство на підставі статті
625 ЦК України, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 14 серпня
2014 року № 1829-092, просило суд стягнути з
відповідача 3% річних у розмірі 3 грн. 26
коп., а також 11 грн. 93 коп. інфляційних
втрат, нарахованих на суму основного
боргу в розмірі 100 грн. 31 коп. у період з 1
червня 2013 року по 30 червня 2014 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки заявлений Підприємством до
стягнення розмір інфляційних втрат та
трьох процентів річних є арифметично
вірним, відповідає вимогам чинного
законодавства та не суперечить
положенням договору, позовні вимоги
про стягнення з відповідача вказаних
сум за договором про надання послуг від
15 липня 2010 року № Л0063П/627-2 підлягають
задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин даний позов підлягає
частковому задоволенню.

За частиною 1 статті 49 ГПК України
витрати по сплаті судового збору у
спорах, що виникають при виконанні
договорів, покладаються на сторони
пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7
Закону України "Про судовий збір" (далі -
Закон) сплачена сума судового збору,
зокрема, повертається в разі зменшення
розміру позовних вимог або внесення
судового збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1
частини 1 вищезазначеної статті,
судовий збір повертається в розмірі
переплаченої суми; в інших випадках,
установлених частиною першою цієї
статті, - повністю (частина 1 статті 7
Закону).

Згідно з частиною 2 статті 4 вказаного
Закону ставка судового збору за
подання до господарського суду
позовної заяви майнового характеру
становить 2 відсотки ціни позову, але не
менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 60
розмірів мінімальних заробітних плат.

Судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду
(частина 1 вищезазначеної статті).

Оскільки позовна вимога Підприємства
(з урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог від 14 серпня 2014 року №
1829-092) про стягнення з Господарства
грошових коштів у розмірі 25 792
грн. 22 коп. носить майновий характер,
позивач на підставі вищезазначеної
статті Закону мав сплатити судовий
збір в сумі 1 827 грн. 00 коп.

Водночас з наявного у матеріалах
справи платіжного доручення від 15
липня 2014 року № 2062 (а.с. 8)
вбачається, що за подачу даної позовної
заяви позивач перерахував до
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 1 875 грн. 00 коп.

Відтак, переплачена сума судового
збору в розмірі 48 грн. 00 коп. підлягає
поверненню позивачу.

Виходячи з викладеного та керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
частиною 1 статті 7 Закону України "Про
судовий збір", суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Рівненського обласного
виробничого підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства "Рівнеоблводоканал" (33028,
місто Рівне, вулиця Степана Бандери,
будинок 2, ідентифікаційний код: 03361678)
на користь дочірнього підприємства
"Укравтогаз" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (03134, місто
Київ, вулиця Григоровича-Барського,
будинок 22, ідентифікаційний код: 36265925) 21
160 (двадцять одну тисячу сто шістдесят)
грн. 95 коп. основного боргу, 1 (одну)
грн. 55 коп. пені, три проценти річних у
розмірі 3 (три) грн. 26 коп., 11
(одинадцять) грн. 93 коп. інфляційних
втрат, а також 1 500 (одну тисячу п'ятсот)
грн. 13 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Ухвалою суду повернути дочірньому
підприємству "Укравтогаз" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (03134, місто Київ, вулиця
Григоровича-Барського, будинок 22,
ідентифікаційний код: 36265925) 48 (сорок
вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 12 вересня 2014
року

Суддя

Є.В. Павленко