РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року
Справа № 906/396/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя
Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Житомирського військового інституту
ім. С.П. Корольова Державного
університету телокомунікацій на
рішення господарського суду
Житомирської області від 21.05.14 р. у
справі № 906/396/14 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Концерн "Військторгсервіс"

до Житомирського військового інститут
ім.С.П.Корольова Національного
авіаційного університету

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Центрального
управління речового забезпечення
Збройних Сил України Тилу Збройних Сил
України

про стягнення 21243,18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Концерн "Військторгсервіс" (надалі -
позивач) звернувся в господарський суд
Житомирської області з позовною заявою
(а.с. 2-4) до Житомирського військового
інституту С.П. Корольова НАУ
(Житомирський військовий інститут ім.
С.П. Корольова Державного університету
телекомунікацій) (надалі -відповідач)
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Центрального
управління речового забезпечення
Збройних Сил України Тилу Збройних Сил
України, в якій просить стягнути 20032,14
грн. боргу, 1011,04 3% річних.

Рішенням господарського суду
Житомирської області від 21.05.14 р. (а.с.
108-109) позов задовольнити частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 20232,14 грн. боргу, 299,32 грн.
річних 1765,79 грн. судового збору, в
частині стягнення 711,72 грн. грн. річних в
позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції вказав, що позовні
вимоги в частині стягнення основного
боргу в сумі 20232,14 грн. обґрунтовані та
підлягають до задоволення.

Водночас, позов в частині стягнення
річних підлягає частковому
задоволенню за період з 21.09.13 р. по 19.03.14
р. в сумі 299,32 грн., в частині стягнення
711,72 грн. річних суд першої інстанції
відмовив.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
звернувся з апеляційною скаргою (а.с.
117-119) до Рівненського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення господарського суду
Житомирської області від 21.05.14 року у
даній справі скасувати та відмовити в
задоволенні позову.

Скаржник зокрема зазначає, що
оскаржуваний договір укладався між
Житомирською філією Концерну
"Військторгсервіс" по пранню та
Житомирським військовим інститутом
ім.. С.П. Корольова Національного
авіаційного університету, а не
Концерном "Військторгсервіс". Крім
того, наявні в матеріалах справи акти,
підписані посадовими особами
відповідача і Житомирською філією
Концерну "Військторгсервіс", а не
посадовими особами Концерну
"Військторгсервіс".

Відповідач зазначає, що ні в одному із
документів не визначено, що
Житомирськмй військовий інститут ім..
С.П. Корольова Державного університету
телекомунікацій є правонаступником
Житомирського військового інституту
ім.. С.П. Корольова НАУ.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу,
проти вимог апеляційної скарги
заперечив, оскільки вважає, що
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, є безпідставними
та необґрунтованими.

Позивач стверджує, що із наявних у
справі документів та з підписаного
акта звіряння вбачається, що заявлена
до стягнення заборгованість на
підставі акта здачі-приймання робіт
про укладення послуг у спрощений
спосіб і цей договір є підставою для
виникнення у його сторін
майново-господарських зобов'язань.

Представники позивача, відповідача та
третьої особи не реалізували
процесуальне право на участь у
судовому засіданні суду апеляційної
інстанції, хоча про час та місце його
проведення були повідомлені належним
чином, про що свідчать повідомлення про
вручення поштових відправлень.

Враховуючи приписи статті 102
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів визнала за
можливе здійснити розгляд апеляційної
скарги за відсутності представників
сторін та третьої особи за наявними в
матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України,
апеляційний суд не зв'язаний доводами
апеляційної скарги і перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини
справи, апеляційну скаргу, відзиви на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
слід відмовити, а оскаржуване рішення
залишити без змін, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій
та вбачається з матеріалів справи 19.07.12
між Житомирською філією Концерну
"Військторгсервіс" (виконавець) та
Житомирським військовим інститутом
ім.. С.П. Корольова НАУ м. Житомир
(замовник) укладено договір №58 на
надання послуг.

Відповідно до п. 1 Договору, виконавець
зобов'язався в порядку та на умовах,
визначених в цьому договорі, надати
послуги, а замовник зобов'язався
провести оплату за виконані послуги з
прання білизни.

Розрахунки за надані послуги
проводяться в національній валюті
України шляхом готівкового або
безготівкового перерахування коштів
на банківський рахунок "Виконавця" за
виконані послуги після підписання акту
виконаних робіт.

Договір підписаний представниками
сторін та скріплений печатками.

З матеріалів справи вбачається, що
Житомирською філією Концерну
"Військторгсервіс" виставлено
відповідачу рахунки-накладні (а.с. 66-78).

Крім того, в матеріалах судової справи
знаходяться акти здачі-приймання
виконаних робіт №24, №88, №59 на загальну
суму 65539,74грн., які підписані сторонами
і скріплені печатками, що
підтверджують надання філією позивача
послуг з прання білизни відповідачу
(а.с.12-15).

При цьому, колегія суду констатує, що
акти не містять посилання на договір
№58 та дати їх складання, а містять лише
посилання на рахунки, які датовані до
19.07.12р. Разом з тим акти підписані
уповноваженими представниками сторін,
відповідач не заперечує факт виконання
робіт, а відтак, апеляційний суд
приходить до висновку, що у 2012 році
позивач на замовлення відповідача
надав послуги (прання білизни) на
загальну суму 65539,74 грн.

Водночас, колегія суду констатує, що в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази на підтвердження того, що
послуги з прання білизни на загальну
суму 65539,74 грн. були надані позивачем на
виконання договору № 58 від 19.07.12 р.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
приходить до висновку, що
правовідносини між сторонами виникли
поза межами договору від 19.07.12 р.

А відтак, колегія суду констатує, що
Житомирська філія Концерну
"Військторгсервіс" надала відповідачу
послуги, що підтверджується
підписаними сторонами та скріпленими
печатками актом приймання виконаних
робіт на загальну суму 65539,74 грн. поза
межами договору.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

А відтак, підписані відповідачем та
філією позивача акти приймання
виконаних робіт та рахунки-накладні, є
первинними обліковими документами у
розумінні Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і які відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за виконані
роботи. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими ст.. 530 ЦК
України.

Колегія суддів приходить до висновку,
приймання виконаних робіт та
рахунки-накладні є первинними
документами, які фіксують факт
здійснення господарської операції, а
тому є самостійними підставами для
виникнення обов'язку у відповідача
здійснити розрахунки за надані
послуги.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що відповідач
свої зобов'язання по оплаті послуг
належним чином не виконав, внаслідок
чого, утворилась заборгованість перед
філією позивача за надані послуги в
сумі 20232,14 грн.

Оскільки відповідач не здійснив оплати
за виконані роботи, філією позивача на
адресу відповідача направлено
претензію №263 від 13.09.13р., в якій просив
сплатити борг в розмірі 20232,14грн. ( а.с.
11).

Листом від 23.09.13 р. відповідач просив
відстрочити сплату боргу в розмірі
20232,14 грн. та не заперечував проти даної
заборгованості (а.с. 38).

Наявність боргу відповідача у вказаній
сумі підтверджується також актом
звірки розрахунків станом на 31.12.12
(а.с.16).

Крім того, в клопотанні від 15.04.14 р. (а.с.
31-32) відповідач підтверджує
заборгованість перед позивачем та
стверджує, що вжив всіх необхідних
заходів для розрахунку з позивачем.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач неодноразово
звертався до Центрального управління
речового забезпечення Збройних Сил
України Тилу Збройних Сил України з
листами: № 2982 від 01.12.12 р., №48 від 10.01.13.
р., № 316 від 11.02.13 р., № 148 від 29.01.14 р., № 1017
від 12.05.14 р., № 1143 від 25.04.14 р. з проханням
виділити кошти для здіснення оплати
заборгованості в сумі 20232,14 грн. щодо
прального обслуговування.

При цьому, з вказаних листів
вбачається, що заборгованість
відповідача перед позивачем за послуги
з прального обслуговування становить
20232,14 грн.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України та ст. 174 Господарського
кодексу України господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, колегія суду приходить до
висновку, що між сторонами виникли
правовідносини, які за своєї правовою
природою є відносинами надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої
інстанції правильно врахував
положення ст. 193 ГК України, ст.ст. 509, 525,
526 ЦК України щодо законодавчого
визначення поняття зобов'язання, його
порушення відповідачем та
недопустимості односторонньої відмови
від виконання зобов'язання.

Враховуючи, що правовідносини між
сторонами виникли поза межами
договору від 19.07.12 р., а тому сторони не
дійшли згоди щодо визначення строку
оплати виконаних робіт, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідач мав
розрахуватись за виконані підрядні
роботи протягом 7 днів з моменту
отримання вимоги позивача, відповідно
до ч. 2 ст. 530 ЦК України.

При цьому, відповідачем доказів на
підтвердження добровільного погашення
заборгованості в сумі 20232,14 грн., ані
суду першої інстанції, ані суду
апеляційної інстанції, не надано, не
спростовано факт отримання послуг, а
тому, апеляційний господарський суд
залишає без змін рішення
господарського суду Житомирської
області в частині стягнення з
відповідача 20232,14 грн. боргу за надані
послуги (прання білизни).

Водночас, апеляційний суд не бере до
уваги доводи відповідача, викладені в
апеляційній скарзі про відсутність
боргу, згідно акта звірки розрахунків,
оскільки, вказаний акт звірки
розрахунків проведених станом на 16.05.14
р. (в якому зазначено про відсутність
боргу) не відображає фінансовий стан
господарської діяльності між
сторонами по Актам здачі-приймання
виконаних робіт № 24, № 88, № 59 (а.с. 60).

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 1011,04грн. річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання за період з 19.07.12 р. по
19.03.14р..

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Здійснивши розрахунок річних,
апеляційний суд погоджується з
правильністю розрахунку
господарського суду першої інстанції
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача 299,32 грн. річних
за період з 21.09.13 р. по 19.03.14 р. та
відмовою в частині стягнення 711,72
грн. річних.

Крім того, апеляційний суд не бере до
уваги доводи відповідача викладені в
апеляційній скарзі про відсутність
заборгованості Житомирського
військового інституту ім.. С.П.
Корольова Державного університету
телекомунікацій перед позивачем,
виходячи з наступного.

Виконавцем по договору є Концерн
"Військторгсервіс" в особі
Житомирської філії Концерну
"Військторгсервіс", який виконав
зобов'язання по договору в повному
обсязі. Однак замовник не розрахувався
за отримані послуги, в наслідок чого
були порушені законні права та завдано
збитки позивачу.

При цьому, позивач уповноважений
захищати майнові та немайнові права і
інтереси філії, яка входить до складу
Концерну, оскільки усе майно, яке
використовує філія, закріплено за
Концерном на праві господарського
відання. А відтак, позивач
уповноважений, звертатись в суд для
стягнення заборгованості за надані
філією послуги з прання білизни,
оскільки невиконання грошових
зобов'язань, безпосередньо порушує
права самого позивача.

Разом з тим, замовником по договору є
Житомирський військовий інститут ім..
С.П. Корольова НАУ. Однак, відповідно до
довідки ЄДР підприємств та організацій
України № 113/13 Житомирський
військовий інститут ім.. С.П. Корольова
НАУ, як і Житомирський військовий
інститут ім. С.П. Корольова Державного
університету телекомунікацій
використовують такий же
ідентифікаційний код. А тому,
апеляційний суд приходить до висновку,
що фактично відбулась лише зміна назви
відповідача без ліквідації чи
реорганізації.

Враховуючи вказане, колегія суду
приходить до висновку, що позивач
правомірно звернувся в суд до
Житомирський військовий інститут ім.
С.П. Корольова Державного університету
телекомунікацій, як до відповідача по
справі.

Водночас, апеляційний суд оцінює
критично інші доводи відповідача,
викладені в апеляційній скарзі,
оскільки вони спростовуються
матеріалами справи.

Враховуючи викладене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком господарського суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
на користь позивача 20232,14грн. основного
боргу та 299,32 грн. річних, в частині
стягнення 711,72грн. річних слід
відмовити.

Таким чином, колегія суддів вважає
посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, безпідставними,
документально необґрунтованими,
такими, що належним чином досліджені
судом першої інстанції при розгляді
спору. Відтак, скаржник, в порушення
вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів
тих обставин, на які він посилався як на
підставу для відмови в задоволенні
позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи і дав їм правильну юридичну
оцінку. Порушень чи неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
спору судом першої інстанції, судовою
колегією не встановлено, тому мотиви, з
яких подана апеляційна скарга, не
можуть бути підставою для скасування
прийнятого у справі рішення, а наведені
в ній доводи не спростовують висновків
суду.

Судові витрати зі сплати судового
збору за розгляд апеляційної скарги
покладаються на відповідача згідно
ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житомирського
військового інституту ім. С.П.
Корольова Державного університету
телокомунікацій на рішення
господарського суду Житомирської
області від 21.05.14 р. у справі № 906/396/14
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Житомирської області від 21.05.14 р. у
справі № 906/396/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Справу №906/396/14 повернути
господарському суду Житомирської
області.

Головуючий суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Філіпова Т.Л.