номер провадження справи 27/66/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2014
Справа № 908/2328/14

За позовом: Приватного підприємства
"Агрофірма "Семенівка" (72355 Запорізька
область, Мелітопольський район, с.
Семенівка, вул. Першотравнева, буд. 62)

до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ" (72316 Запорізька
область, м. Мелітополь,
вул. Дзержинського, 289а)

про визнання недійсним договір № 17 від
08.05.2013р.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Нечипоренко Л.О., дов.
б/н від 07.08.2014 р.

Приватне підприємство "Агрофірма
"Семенівка", Запорізька область,
Мелітопольський район, с. Семенівка
звернулось до господарського суду
Запорізької області з позовною заявою
до Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", Запорізька
область, м. Мелітополь про визнання
недійсним договір зворотної
фінансової допомоги № 17 від 08.05.2013р.

Відповідно до Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України № 30 від 26.11.2010р.,
протоколом автоматичного розподілу
справ між суддями від 04.07.2014р., справу №
908/2328/14 передано на розгляд судді
Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 07.07.2014р. позовну заяву
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 908/2328/14,
присвоєно справі номер провадження
27/66/14 та призначено судове засідання на
23.07.2014р.

Ухвалою суду від 23.07.2014р. розгляд справи
відкладався на 03.09.2014р., відповідно до
ст. 77 ГПК України, у зв'язку з неявкою у
судове засідання представника
позивача.

03.09.2014р. продовжено розгляд справи №
908/2328/14.

03.09.2014р. до початку розгляду справи
представник відповідача заявив
письмове клопотання щодо відмови від
здійснення технічної фіксації
судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа
розглядається, склад суду, та
роз'яснено представнику відповідача,
який прибув в судове засідання, його
права, у тому числі право заявляти
відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 03.09.2014р.
відповідач проти позову заперечив, з
обставин викладених у відзиві
(міститься в матеріалах справи).

Позивач у судові засідання, відкриті
23.07.2014р. та 03.09.2014р. не з'явився. Про час
та місце розгляду справи був
попереджений належним чином. В
матеріалах справи міститься письмове
клопотання позивача про розгляд справи
за відсутності представника ТОВ
Агрофірма "Семенівка", позовні вимоги
підтримує в повному обсязі.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму
ВГС від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання
практики застосування ГПК України",
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні, протокол судового
засідання, в якому відображені
відомості про явку сторін (пункт 4
частини другої статті 81-1 ГПК), є
належним підтвердженням повідомлення
такої сторони (іншого учасника
судового процесу) про час і місце
наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі,
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців) і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно ст. 22 ГПК України, сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи.

У відповідності із ст. 33 ГПК України,
обов'язок доказування і подання
доказів покладається на сторони. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно роз'яснень Вищого
Господарського Суду України, які
викладені в інформаційному листі від
15.03.2010 року № 01-08/140 "Про деякі питання
запобігання зловживанню
процесуальними правами у
господарському судочинстві" - неявка в
судові засідання учасників судового
процесу (сторін), ненадання
витребуваних судом документів та
доказів, необхідних для повного
розгляду справи - подібна практика,
спрямована на свідоме невиправдане
затягування судового процесу, порушує
права інших учасників судового процесу
та суперечить вимогам статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

Неподання або несвоєчасне подання
стороною у справі, іншим учасником
судового процесу доказів з неповажних
причин, спрямоване на затягування
судового процесу, може розцінюватися
господарським судом як зловживання
процесуальними правами.

Згідно п. 26.4.7-1 Роз'яснення президії
Вищого господарського суду України №
04-5/609 від 31.05.2002 р. "Про внесення змін і
доповнень і про визнання таким, що
втратило чинність, деяких роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України", особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце її розгляду судом, якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі надіслано за поштовою адресою,
зазначеною у позовній заяві.

Неявка позивача в судове засідання не
звільняє його від виконання вимог суду,
викладених в ухвалах суду і
направлення суду витребуваних
матеріалів.

Суд зазначає, що Господарський
процесуальний кодекс України не
обмежує коло осіб, які можуть з'явитися
в судове засідання та представляти
інтереси ПП "Агрофірма "Семенівка",
згідно статті 28 ГПК України.

Справу розглянуто в порядку ст. 75 ГПК
України за наявними в ній матеріалами,
оригінали яких судом оглянуті в
судовому засіданні 03.09.2014р.

Розглянувши матеріали та фактичні
обставини справи, заслухавши
представника відповідача, оцінивши
надані докази, суд вважає вимоги
позивача такими, що не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути - визнання
права.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного
кодексу України цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 4-1 ГПК України
господарські суди вирішують спори у
порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист
порушеного або оспорюваного
суб'єктивного права чи охоронюваного
законом інтересу, яка здійснюється у
визначеній законом процесуальній
формі. Згідно з господарським
процесуальним законодавством предмет
позову це матеріально - правова вимога
позивача до відповідача, відносно якої
суд повинен винести рішення.
Матеріально-правова вимога позивача
повинна опиратися на певні обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України
кожен має право на підприємницьку
діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст.
42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність
здійснюється суб'єктами
господарювання, підприємці мають право
без обмежень самостійно здійснювати
будь-яку підприємницьку діяльність,
яку не заборонено законом.

Господарським судом встановлено, що
08.05.2013р. між ПП "Агрофірма "Семенівка"
(сторона 2) та ПП "Молокозавод-ОЛКОМ"
(сторона 1) укладеного договір
зворотної фінансової допомоги № 17.

Відповідно до п. 1.1 договору відповідач
зобов'язується надати позивачу
зворотну фінансову допомогу в розмірі,
встановленому п. 2.1 даного договору, а
позивач зобов'язується повернути
відповідачу отриману фінансову
допомогу у повному розмірі і в строк,
встановлений у п. 5.1 даного договору.

Згідно з п. 2.1 договору розмір
фінансової допомоги складає 100 000 грн. 00
коп.

Відповідно до п. 2.2 фінансова допомога
згідно з даним договором є зворотною та
безпроцентною. Проценти по даному
договору не нараховуються та не
сплачуються.

Пунктом 3.1 договору сторони
узгодили, що сторона 1перераховує суму
фінансової допомоги в розмірі,
встановленому в п. 2.1 даного договору, в
безготівковому порядку на
розрахунковий рахунок сторони 2 не
пізніше 10.05.2013р.

Відповідно до п. 5.1 договору датою
повернення фінансової допомоги є
31.12.2013р.

Згідно з п. 5.2 договору сторона 2
зобов'язується повернути всю суму
фінансової допомоги (чи неповернуту її
частину в разі дострокового повернення
частини суми фінансової допомоги) не
пізніше строку, встановленого у п. 5.1
даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договір
вступає в силу з моменту його
підписання та діє до повного виконання
стороною 2 своїх зобов'язань згідно з
даним договором.

Договір № 17 підписаний представниками
сторін (директорами) та скріплений
печатками сторін - юридичних осіб.

В матеріалах справи міститься
платіжне доручення № 1745 від 08.05.2013р. про
перерахування відповідачем на
розрахунковий рахунок позивача суми
фінансової допомоги в розмірі 100 000 грн.
00 коп. із призначенням платежу:
"зворотна фінансова допомога зг. дог. №
17 від 08.05.2013 без ПДВ".

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України
звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, суд встановлює наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угоди вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину (п. 2.9
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

Визнання договору недійсним є одним із
способів захисту порушеного права
(охоронюваного законом інтересу), який
застосовується судом у випадках та
порядку, визначеному цивільним
законодавством.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення його
сторонами вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.
215 ЦК України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. Зокрема: 1) зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
актам законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного
кодексу України юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону; орган або особа, яка відповідно
до установчих документів юридичної
особи чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу
України визначено, що однією із підстав
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк,
є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору, згідно ч.1
статті 627 ЦК України.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, на підставі
ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Статтею 202 Цивільного кодексу України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи
договір № 17 від 08.05.2013р. сторони
дотрималися вимог статті 203 Цивільного
Кодексу України та мали на меті реальне
настання правових наслідків, про що
свідчить той факт, що сторони
приступили до виконання договору, а
відтак, відсутні правові підстави для
визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Приписами ст. 208 ЦК України встановлено,
що у письмовій формі належить вчиняти
правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини,
щодо яких законом встановлена письмова
форма. Частиною 1 ст. 206 ЦК України
передбачено, що усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції
України держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки.

За змістом статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтею 215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено,
що господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

В силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача. Недодержання
форми правочину, якої вимагає закон,
тягне за собою недійсність правочину
лише у разі, коли це прямо передбачено
законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059,
1107 ЦК України (договори страхування,
кредитні угоди та ін.), оскільки
зазначена форми або процедури не є
елементом форми правочину. І тільки у
зазначених випадках правочин є
нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що
відповідач порушив свої зобов'язання
за договором, він має право на захист
своїх прав у інший спосіб, передбачений
чинним законодавством.

Зі змісту оспорюваного договору
зворотної фінансової допомоги № 17
вбачається, що сторони у цьому договорі
узгодили всі істотні умови.

Позивач, який вимагає визнання
правочину недійсним, повинен довести,
що всі учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент його вчинення.

Матеріалами справи підтверджено, а
саме платіжним дорученням № 1745 від
08.05.2013р., що відповідач ПП
"Молокозавод-ОЛКОМ" свої зобов'язання
по договору зворотної фінансової
допомоги № 17 виконав та перерахував ПП
"Агрофірма "Семенівка" 100 000 грн. 00 коп.

ПП "Агрофірма "Семенівка" свої
зобов'язання щодо повернення суми
фінансової допомоги у встановлений
строк не виконало, натомість
звернулося до суду з позовом про
визнання договору зворотної
фінансової допомоги № 17 від 08.05.2013р.
недійсним з підстав відсутності у
відповідача статусу фінансової
установи та відсутності повноважень
на надання фінансових послуг.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 ГК
України при укладенні господарських
договорів сторони можуть визначити
зміст договору на основі, зокрема,
вільного волевиявлення, коли сторони
мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.
Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України, з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 180 ГК України
зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, як
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Аналогічні приписи встановлені ст. 638
ЦК України.

Статтею 627 ЦК визначено, що відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Правовідносини сторін врегульовано
договором позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається в письмовій
формі, за винятком випадків, коли
позикодавцем є фізична особа, а сума
договору позики при цьому не перевищує
десятикратний розмір н.м.д.г.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Таким чином, якщо позика є
безпроцентною, це необхідно зазначити
в договорі. Такий договір вважається
безпроцентним.

Вимоги Цивільного кодексу України не
встановлюють обмежень для юридичних
осіб відносно можливості бути
позикодавцем. Сторонами договору
позики можуть бути будь-які суб'єкти
цивільного права, незалежно від їх
правового статусу.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України судом
може бути визнаний недійсним правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії).

Як вбачається з матеріалів справи,
договір зворотної фінансової допомоги
№ 17 на суму 100 000 грн. 00 коп. від 08.05.2013р.
укладений між ПП "Молокозавод-ОЛКОМ" в
особі директора Куценко Є.М., що діяв на
підставі Статуту та ПП "Агрофірма
"Семенівка" в особі директора Олексенко
Т.О., що діяв на підставі Статуту.

Судом встановлено, що підписання
спірного договору за викладеними в
ньому умовами здійснювалося за вільним
вибором сторони, що свідчить про
досягнення сторонами згоди з усіх
істотних умов договору, підписаного
уповноваженими представниками сторін
та скріпленого печатками підприємств.

Статтею 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" передбачено,
що відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає, зокрема, вид
господарської діяльності із надання
фінансових послуг.

Види господарської діяльності, не
передбачені у статті 9 цього Закону, не
підлягають ліцензуванню (ст. 2 Закону
України "Про ліцензування певних видів
господарської діяльності").

Таким чином, розглядаючи даний
спір, суду належить встановити право
юридичної особи - відповідача на
надання послуги, визначеної договором
зворотної фінансової допомоги № 17 від
08.05.2013р., за наявності відповідного
дозволу (ліцензії) чи-то без наявності
такого. Зокрема, належить визначити чи
є по суті передача відповідачем
грошових коштів на підставі даного
(оспорюваного) договору фінансовою
послугою.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринку фінансових
послуг" (в редакції станом на день
укладення оспорюваного правочину)
(далі - Закон) фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Фінансовим кредитом, відповідно
до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону, є кошти, які
надаються у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк та
під процент.

Надання коштів у позику, відповідно до
ст. 4 даного Закону, визнається
різновидом фінансових послуг та
передбачає спеціальний суб'єктний
склад особи, яка надає такі послуги.
Визначальною ознакою надання позики,
як фінансової послуги, є здійснення її
з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості активів.

Статтею 5 Закону визначено, що
фінансові послуги надаються
фінансовими установами, а також, якщо
інше не передбачено законом, фізичними
особами - суб'єктами підприємницької
діяльності.

Фінансова установа - юридична особа,
яка відповідно до закону надає одну чи
декілька фінансових послуг, а також
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг, у випадках,
прямо визначених законом, та внесена до
відповідного реєстру в установленому
законом порядку. До фінансових установ
належать банки, кредитні спілки,
ломбарди, лізингові компанії, довірчі
товариства, страхові компанії,
установи накопичувального пенсійного
забезпечення, інвестиційні фонди і
компанії та інші юридичні особи,
виключним видом діяльності яких є
надання фінансових послуг, а у
випадках, прямо визначених законом, -
інші послуги (операції), пов'язані з
наданням фінансових послуг. Не є
фінансовими установами (не мають
статусу фінансової установи) незалежні
фінансові посередники, що надають
послуги з видачі фінансових гарантій в
порядку та на умовах, визначених Митним
кодексом України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону).
Кредитною установою, відповідно до п. 2
ч. 1 ст. 1 Закону є фінансова установа,
яка відповідно до закону має право за
рахунок залучених коштів надавати
фінансові кредити на власний ризик.

Статтею 34 Закону визначено
обов'язковість ліцензування
здійснення фінансовими установами: 1)
страхової діяльності; 2) діяльності з
надання послуг накопичувального
пенсійного забезпечення; 3) надання
фінансових кредитів за рахунок
залучених коштів; 4) діяльності з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб.

Тобто, дана стаття передбачає
ліцензування діяльності саме
фінансових установ (в розумінні статті
1 Закону), а не всіх учасників ринків
фінансових послуг.

Відповідно до п. 6 Положення про
Державний реєстр фінансових установ,
затвердженого Державною комісією з
регулювання ринку фінансових послуг
України від 28.08.2003 р. № 41, юридична особа
набуває статусу фінансової установи з
дати внесення відповідного запису про
неї до Реєстру. Датою внесення
відповідного запису до Реєстру для
набуття юридичною особою статусу
фінансової установи є дата прийняття
Нацкомфінпослуг рішення про внесення
фінансової установи до Реєстру.

Інформація, що міститься в Єдиному
державному реєстрі, є відкритою і
загальнодоступною, за винятком
персональних даних. Юридичні і фізичні
особи можуть одержати інформацію з
Реєстру шляхом звернення до
Нацкомфінпослуг або безпосереднього
доступу до інформації, розміщеної на
офіційному сайті Нацкомфінпослуг.

Відповідно до п. 2 даного Положення
фінансова установа - ліцензіат -
фінансова установа, яка може надавати
фінансову послугу тільки після
отримання відповідної ліцензії
Нацкомфінпослуг і діяльність щодо
надання такої фінансової послуги є
виключним видом діяльності фінансової
установи

Відповідно до статуту ПП "Молокозавод -
ОЛКОМ" та Витягу з Єдиного державного
реєстру підприємств та організацій
України - ПП "Молокозавод -ОЛКОМ",
надавання фінансових послуг не є
виключним видом діяльності юридичної
особи. Пунктом 1.4 статуту ПП
"Молокозавод - ОЛКОМ", зокрема,
визначено, що предметом діяльності
підприємства є фінансові операції,
надання порук фінансовими активами,
фінансові послуги з фінансового
лізингу, фінансові послуги з надання
позик фінансовими активами та надання
інших фінансових послуг, крім тих, що
віднесені чинним законодавством до
виключної компетенції банків, інших
фінансово-кредитних та інвестиційних
установ і організацій. Відповідно до п.
1.5 статуту види діяльності, які
вимагають спеціального дозволу,
підприємство вправі здійснювати
тільки після одержання відповідного
дозволу (ліцензії тощо).

Таким чином, ПП "Молокозавод - ОЛКОМ" не
є фінансовою установою в розумінні
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринку
фінансових послуг" та, відповідно, не
підлягає внесенню як така до
Державного реєстру фінансових установ.

Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України від 31.03.2006 р. № 5555 відповідно до
частини четвертої статті 5 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", з метою
удосконалення державного регулювання
діяльності з надання фінансових
послуг юридичними особами -
суб'єктами господарювання, які за
своїм правовим статусом не є
фінансовими установами постановлено,
що юридичні особи - суб'єкти
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами,
надають фінансові послуги з надання
коштів у позику (крім на умовах
фінансового кредиту) та
поручительств відповідно до вимог
цивільного законодавства та з
урахуванням вимог законодавства
України щодо запобігання та протидії
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону
визначено, що фінансова послуга - це
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів. Наведене свідчить
про те, що перелік фінансових послуг,
передбачений Законом, не є вичерпним,
визначення послуг як фінансових
можливе при відповідності операцій
критеріям, встановленим п. 5 ч. 1 ст. 1
зазначеного Закону.

Однією з ознак фінансової послуги є
одержання прибутку. Можна зробити
висновок, що якщо операція з
фінансовими активами не здійснювалася
з метою одержання прибутку, то така
операція не є фінансовою послугою.

Таким чином, юридична особа може
надавати грошові кошти в позику, якщо
така операція не передбачає
нарахування відсотків на користь
позикодавця.

Як вбачається з матеріалів справи, мета
- отримання прибутку або збереження
реальної вартості фінансових активів,
в даному випадку відсутня, оскільки
позика за договором зворотної
фінансової допомоги № 17 від 08.05.2013р.
надана безоплатно.

Судом встановлено, що договір № 17 є
безпроцентним, оскільки пунктом 2.2
договору прямо визначено, що фінансова
допомога згідно з даним договором є
зворотною та безпроцентною. Проценти
по даному договору не нараховуються та
не сплачуються.

Договір № 17 укладений відповідачем не
з метою отримання прибутку (оскільки є
безпроцентним), що є визначальною
ознакою для означення чи є надана
відповідачем послуга фінансовою в
розумінні Закону України "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".

Юридична особа - відповідач не є
фінансовою установою в розумінні
статті 1 Закону України "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринку
фінансових послуг".

Таким чином, доводи позивача про
необхідність ліцензування послуги, яка
надана відповідачем за оспорюваним
договором, є помилковими, виходячи з
викладеного вище.

За таких обставин, у задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК
України сторони зобов'язані вживати
заходів до всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК
України, в судовому засіданні 03.09.2014р.
судом оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Згідно до вимог ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на позивача
при відмові в позові.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 ГПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
Приватного підприємства "Агрофірма
"Семенівка", Запорізька область,
Мелітопольський район, с. Семенівка, до
Приватного підприємства
"Молокозавод-ОЛКОМ", Запорізька
область, м. Мелітополь відмовити.

Суддя
С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 05.09.2014р.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.