ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2014 р.
Справа № 922/2142/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Пелипенко Н.М., суддя Бондаренко
В.П. , суддя Тихий П.В.,

при секретарі Бухановій Т.А.,

за участю представників:

позивача - Останін К.Ю., довіреність б/н
від 23.05.2014 р.;

відповідача - Бондаренко Я.В.,
довіреність б/н від 14.07.2014 р.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх. №
2269Х/1-28) на рішення Господарського
суду Харківської області від 29 липня 2014
року у справі № 922/2142/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Інтелла", м. Харків;

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Реній Фарм", м. Мерефа
Харківського району Харківської
області;

про стягнення 101879,06 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ТОВ "Інтелла"
звернулось до Господарського суду
Харківської області з позовною заявою
до ТОВ "Реній Фарм" про стягнення 101879,06
грн. по договору поставки від 01.04.2013 р. №
И-2, які складаються з: 96481,72 грн.
основного боргу, 2056,99 грн. пені, 3023,89 грн.
інфляційних втрат та 3% річних в сумі
316,46 грн.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 29.07.2014 р. у
справі № 922/2142/14 (суддя Доленчук Д.О.)
позов задоволено повністю. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 96481,72
грн. основного боргу, 2056,99 грн. пені, 3023,89
грн. інфляційних втрат, 316,46 грн. 3%
річних та судовий збір у розмірі 2037,58
грн.

Відповідач звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій вважає
рішення суду першої інстанції таким, що
прийняте з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати, провадження
у справі припинити. Зазначає, що
позивач не надав розрахунку суми
позову та доказів в підтвердження суми
заборгованості, зазначеної в акті
звірки - 96481,72 грн., а надані позивачем
видаткові накладні підтверджують
передачу відповідачеві товару на іншу
суму - 94494,70 грн. Вважає, що наданий
позивачем акт звірки не може бути
доказом реалізації товару та наявності
(або відсутності) боргу, та зазначає, що
строк оплати товару позивачем не
доведено, оскільки поставлений товар
відповідачем нереалізований.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 20.08.2014 р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 04.09.2014 р.

Розпорядженням секретаря судової
палати № 1 Харківського апеляційного
господарського суду від 03.09.2014 р., у
зв'язку з відпусткою судді Івакіної
В.О., для розгляду даної справи
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя
Бондаренко В.П., суддя Тихий П.П.

Представник апелянта в судовому
засіданні 04.09.2014 р. підтримує
апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник позивача у запереченні на
апеляційну скаргу від 28.08.2014 р. вх. № 7073
та в судовому засіданні 04.09.2014 р.
заперечує проти доводів, викладених в
апеляційній скарзі, просить залишити
апеляційну скаргу без задоволення,
рішення суду першої інстанції
залишити без змін. Зазначає, що
заборгованість відповідача
підтверджена актом звірки взаємних
розрахунків сторін станом на 31.03.2014 р.,
який підписаний обома сторонами.
Посилається на те, що відповідачем не
надано доказів нереалізації
поставленого товару.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін в судовому засіданні,
дослідивши доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, перевіривши повноту
встановлення судом першої інстанції
обставин справи та доказів на їх
підтвердження, а також правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
прийшла до висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
апеляційної скарги, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.04.2013 р. між ТОВ "Інтелла" (постачальник)
та ТОВ "Реній Фарм" (покупець) укладений
договір поставки № И-2, за умовами
якого постачальник зобов'язаний
поставляти та передавати у власність
покупцю визначений договором товар, а
покупець зобов'язаний приймати цей
товар та своєчасно здійснювати його
оплату.

Згідно п. 2.2 вказаного договору,
асортимент та кількість партії товару,
що поставляється, сторони вказують у
видатково-прибуткових накладних, які є
невід'ємною частиною договору.

Сторони в п. 4.2 договору поставки від
01.04.2013 р. № И-2 встановили, що ціна
товару, яка входить у партію поставки,
підтверджується у заявці покупця та
вказується у видатково-прибуткових
накладних.

Пунктом 5.1 договору поставки від 01.04.2013
р. № И-2, передбачено, що оплата за
поставлену партію товару здійснюється
відповідачем по мірі реалізації, один
раз в 14 днів, після реалізації
поставленого товару 3-м особам.

В п. 5.4 цього договору сторони
передбачили обов'язок відповідача
надавати позивачу звіт про
реалізований товар кожні 30 днів.

Відповідно до п. 6.1, 6.2 вказаного
договору, граничним терміном
реалізації товару являється шість
місяців, після чого поставлений, але не
реалізований, товар підлягає
поверненню позивачу у 5-денний строк.
Відповідач додатково сповіщає
позивача про настання граничного
терміну реалізації товару шляхом
направлення письмового повідомлення
по факсу чи поштовим переказом.

Згідно п. 10.1, 10.2 договору поставки від
01.04.2013 р. № И-2, договір дійсний з момету
його підписання та скріплення
печатками сторін та діє протягом
одного року. Договір автоматично
пролонгується на той самий строк, якщо
жодна зі сторін за 30 днів до закінчення
дії договору не подасть заяви про
розірвання договору.

Перевіривши матеріали справи, колегія
суддів апеляційної інстанції,
встановила, що договір поставки від
01.04.2013 р. № И-2 був подовжений на 2014 рік і
є діючим на даний час.

В обгрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що протягом часу дії
вищезначеного договору відповідачу
поставлено товар на загальну суму 288563,72
грн., відповідач здійснив часткову
оплату поставленого товару на суму
192082,00 грн., заборгованість складає 96481,72
грн.

В матеріалах справи міститься довідка
ПАТ "УкрСиббанк" від 06.06.2014 р., з якої
вбачається що відповідач оплатив
позивачу товар по договору поставки
від 01.04.2013 р. № И-2 на суму 192082,00 грн. (т. 1
а.с. 69-70).

Позивачем на адресу відповідача була
направлена претензія від 07.04.2014 р. (т. 1.
а.с. 29) з вимогою оплатити поставлений
товар по договору поставки від 01.04.2013
р. № И-2 на суму 96481,72 грн. у 5-денний
строк з моменту отримання цієї
претензії, але розрахунок суми
заборгованості в зазначеній претензії
відсутній.

В порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 54
Господарського процесуального кодексу
України позовна заява не містить
обгрунтованого розрахунку сум, що
стягуються чи оспорюються.

В підтвердження заборгованості
позивач надав копію Акту звірки
взаєморозрахунків між сторонами по
договору від 01.04.2013 р. № И-2, в якому
зазначено, що станом на 31.03.2014 р. сума
заборгованості відповідача перед
позивачем становить 96481,72 грн. (т. 1 а.с.
30).

Згідно ст.ст. 32, 33 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
належними та допустимими доказами,
відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України.

Так, за своєю суттю принцип належності
доказів означає спроможність
фактичних даних містити інформацію
щодо обставин, що входять до предмета
доказування, слугувати аргументами
(посилками) у процесі встановлення
об'єктивної істини. Принцип
допустимості доказів, в свою чергу,
означає, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до приписів чинного
законодавства акт звірки - є
документом, за яким підприємства
звіряють бухгалтерський облік
операцій, а наявність чи відсутність
будь-яких зобов'язань сторін
підтверджується первинними
документами (договором, розрахунками,
тощо). Відповідно, акт звірки не може
використовуватись як письмова форма
визнання боргу. Первинні документи
повинні містити дату здійснення
господарської операції, суму платежу
або суму на яку проведено залік, інші
реквізити. Саме такі первинні
документи, а не складені на їх підставі
акти звірки взаємних розрахунків,
виступають належними доказами у
підтвердження проведення тієї чи іншої
господарської операції, здійснення тих
чи інших дій, виконання цивільних прав
та обов'язків.

На підставі викладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції зазначає,
що наданий позивачем акт звірки не
може бути прийнятий в якості належного
доказу в підтвердження розміру
заборгованості відповідача.

Аналогічної правової позиції
дотримується Вищий Господарський Суд
України в Постанові Вищого
Господарського Суду України від 14.04.2014
р. у справі № 908/3427/13.

Крім того, зазначений акт звірки
містить посилання на видаткові
накладні за березень 2014 р. на загальну
суму 96481,72 грн. Однак ці видаткові
накладні в матеріалах справи відсутні,
за винятком накладної № 2845 від 07.03.2014 р.
на суму 2902,39 грн.

Позивач надав до матеріалів справи
видаткові накладні за квітень-серпень
2013 р. на загальну суму 94494,70 грн. (т. 1 а.с.
31-61).

Розглянувши надані позивачем
видаткові накладні та оцінивши їх в
сукупності, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що вказані
видаткові накладні стосуються іншого
періоду та не підтверджують наявність
у відповідача заборгованості,
зазначеної в позовній заяві.
Обґрунтований розрахунок суми
заборгованості в матеріалах справи
відсутній. Суму заборгованості 96481,72
грн. позивач підтверджує видатковими
накладними за березень 2014 р., які до
матеріалів справи взагалі не надає, а з
вимогами до суду звертається у травні
2014 р., тобто без отримання граничного
терміну реалізації товару в 6 місяців,
що визначено стронами в п. 6.1 договору.

Крім того, в п. 6.2 договору поставки від
01.04.2013 р. № И-2 сторони встановили
обов'язковою умовою для здійснення
оплати за поставлений товар -
реалізацію покупцем цього товару 3-м
особам.

В матеріалах справи відсутні первинні
документи в підтвердження заявленої
суми заборгованості та докази щодо
строків оплати спірного товару.

Позивач не надав розрахунку
заборгованості з зазначеням
видаткових накладних, тобто не вказав
який саме товар реалізований, але
неоплачений відповідачем. Звіти про
реалізовацію поставленого відповідачу
товару, складання яких передбачено в 5.4
договору поставки від 01.04.2013 р. № И-2, та
інші докази, які б свідчили про
реалізацію поставленого відповідачу
товару по вказаному договору, в
матеріалах справи також відсутні.

Застосування до спірних правовідносин
ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України
колегія суддів вважає безпідставним,
оскільки сторони встановили в договорі
поставки умови та строки оплати товару.
Матеріалами справи не доведено
дотримання позивачем умов договору,
визначених сторонами щодо порядку
розрахунків за цим договором.

Тому застосування позивачем приписів
ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України з
посиланням на невстановлення
сторонами строків виконання боржником
обов'язку за договором є безпідставним.

Враховуючи визначені сторонами умови
оплати в п. 5.1 договору поставки від
01.04.2013 р. № И-2, а саме: оплата за
поставлену партію товару здійснюється
по мірі реалізації, один раз в 14 днів,
після реалізації поставленого товару
3-м особам, колегія суддів зазначає, що
позивачем не доведена сума
заборгованості, та зазначає про
безпідставність позовних вимог про
стягнення з відповідача пені,
інфляційних витрат та 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

На підставі викладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції прийшла
до висновку про скасування рішення
місцевого господарського суду та
прийняття нового рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 1, 3, 4 ч.
1 ст. 104, ст. 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
задовольнити частково.

Рішення Господарського суду
Харківської області від 29 липня 2014 року
у справі № 922/2142/14 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
Господарського Суду України через
Харківський апеляційний господарський
суд.

Повний текст постанови складений та
підписаний 09.09.2014 р.

Головуючий суддя
Пелипенко Н.М.

Суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Тихий П.В.