ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 вересня 2014 р. Справа №
903/759/14

за позовом Ковельського професійного
ліцею, м. Ковель

до відповідача: комунального
підприємства теплових мереж
"Ковельтепло", м. Ковель

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на стороні позивача: державна
фінансова інспекція у Волинській
області, м. Луцьк

про стягнення зайво сплаченої суми в
розмірі 82377,23 грн.

Суддя Слободян П.Р.

Секретар судового засідання Коваль О.М.

Представники сторін:

від позивача: Сорока Г. О. - представник
(довіреність у справі)

від відповідача: Ткачук А. А. -
представник (довіреність у справі),

від третьої особи: н/з.

Суть спору: позивач - Ковельський
професійний ліцей, м. Ковель звернувся
в господарський суд з позовною заявою
до відповідача комунального
підприємства теплових мереж
"Ковельтепло", м. Ковель, в якій просить
стягнути 82377,23грн. зайво сплачених
коштів.

Державна фінансова інспекція у
Волинській області в заяві № 03-015-07-07/6238
від 02.09.2014р. позовні вимоги підтримує у
повному обсязі.

Представником відповідача було надано
заперечення на позовну заяву № 3174 від
01.09.2014року, в якому останній проти
позову заперечує, обґрунтовуючи тим, що
відповідач не порушував норми
законодавства і договору при
нарахуванні позивачу плати за опалення
гуртожитків за тарифом для другої
групи споживачів "бюджет". Між
відповідачем та позивачем укладено
договір на відпуск теплової енергії за
тарифом, що затверджується
відповідними органами. Оскільки,
позивач є бюджетною установою, то і
плата для нього нараховується за
тарифом для бюджетних установ.
Законодавством передбачено, що тарифи
за першою групою для гуртожитків
застосовуються тільки у разі
переведення гуртожитків до житлового
фонду міста, і якщо там проживають
особи, які перебувають між собою у
сімейних відносинах, проте гуртожитки
позивача не відносяться до житлового
фонду міста, використовуються
здебільшого для проживання студентів.

Розглянувши позов по суті,
проаналізувавши документи додані до
справи, заслухавши пояснення
представників сторін, враховуючи
фактичні обставини справи, суд дійшов
висновку, що в позові необхідно
відмовити, виходячи з наступного:

4 січня 2010 року між позивачем (споживач)
Ковельським професійним ліцеєм та
відповідачем (виробник) КПТМ
"Ковельтепло" укладено: договір № 183 на
відпуск теплової енергії, договір № 183
від 27.03.2012р., договір № 183 від 18.12.2012р. та
додаткова угода до договору № 183 від
18.12.2012р. на закупівлю теплової енергії
за державні кошти, у відповідності до
умов якого постачальник зобов'язався
постачати споживачу теплову енергію
для гуртожитку Ковельського
професійного ліцею, а споживач
отримувати та сплачувати теплову
енергію за встановленими тарифами в
терміни, передбачені договором.

Постановою № 6 Національної комісії
регулювання ринку комунальних послуг
України від 30.09.2011р. "Про встановлення
тарифів на теплову енергію ПТМ
"Ковельтепло" встановлено підприємству
теплових мереж "Ковельтепло" тарифи на
теплову енергію, для бюджетних установ
- 821,23грн за 1 Гкал (без ПДВ), для потреб
інших споживачів - 947,03грн. за 1Гкал (без
ПДВ).

У спірний період (з 01.10.2011р. до 01.02.2013р.)
за поставлену теплову енергію до
гуртожитку позивача відповідачем
виставлялись Ковельському
професійному ліцею рахунки за
тарифами, як для бюджетної установи,
які в свою чергу останнім були
сплачені.

Ковельською об'єднаною державною
фінансовою інспекцією проведено
планову ревізію фінансово -
господарської діяльності Ковельського
професійного ліцею за період з 01.06.2011р.
по 01.12.2013р. За результатами її
проведення складено акт ревізії
фінансово - господарської діяльності
Ковельського професійного ліцею за
період з 01.06.2011р. по 01.12.2013р. № 820-13/02 від
25.02.2014р., яким встановлено, що ліцею та
відповідному обласному бюджету
завдано матеріальної шкоди (збитків) на
суму 82377,23грн.

Позивач звернувся до відповідача з
претензією №155 від 14.04.2014р. здійснити
перерахунок вартості поставленої
теплової енергії за завищеними
тарифами, які встановлені для
бюджетних установ по тарифах, які
встановлені для населення та просив
суд зобов'язати відповідача повернути
безпідставно набуті ним від позивача
грошові кошти в розмірі 82377,23грн.,
оскільки вважав, що у період з 01.06.2011
року по 01.12.2013 року безпідставно
сплатив за надані комунальні послуги з
теплопостачання до гуртожитків по
вищих тарифах, встановлених для
бюджетних установ, а не по нижчих, які
встановлені для населення.

Предметом спору у даній справі, з
врахуванням акту ревізії № 820-12/02 від
25.02.2014р. та листа - вимоги Ковельської
ОДПІ № 820-13/337 від 13.03.2014р., становить
вимога про стягнення частини збитків в
розмірі 82377,23грн. у вигляді
неправомірно отриманих відповідачем
за період з 01.10.2011р. по 01.02.2013р. грошових
коштів за послуги з теплопостачання,
наданих за договором від 18.12.2012р. № 183,
оскільки відповідачем безпідставно
при розрахунку вартості цих послуг до
позивача було застосовано тарифи,
встановлені як для бюджетної установи,
а не як для населення.

Згідно статей 1, 19 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги",
житлово-комунальні послуги - це
результат господарської діяльності,
спрямованої на забезпечення умов
проживання та перебування осіб у жилих
і нежилих приміщеннях, будинках і
спорудах, комплексах будинків і споруд
відповідно до нормативів, норм,
стандартів, порядків і правил.
Відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

У відповідності до статті 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

За договором енергопостачання, згідно
частини 1 статті 275 Господарського
кодексу України, енергопостачальне
підприємство (енергопостачальник)
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду споживачеві
(абоненту), який зобов'язаний оплатити
прийняту енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Отже, відносини у сфері
житлово-комунальних послуг, в тому
числі з постачання теплової енергії,
здійснюються виключно на підставі
укладеного між сторонами договору.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (стаття 628
Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Правочин в силу приписів статті 204
Цивільного кодексу України є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень статті 19 Закону
України "Про теплопостачання" споживач
повинен щомісячно здійснювати оплату
теплопостачальній організації за
фактично отриману теплову енергію.

Статтею 276 Господарського кодексу
України передбачено, що розрахунки за
договорами енергопостачання
здійснюються на підставі цін (тарифів),
встановлених відповідно до вимог
закону. Оплата енергії, що
відпускається, здійснюється
відповідно до умов договору.

За приписами статті 32 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги" плата
за житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору. Розмір плати за
комунальні послуги розраховується
виходячи з розміру затверджених
цін/тарифів та показань засобів обліку
або за нормами, затвердженими в
установленому порядку.

Відповідно до умов договору (чинного у
період з 01.10.2010р. по 01.02.2013р.) виконавцем
житлово-комунальної послуги з
постачання теплової енергії у
приміщення гуртожитку Ковельському
професійному ліцею в місті Ковелі є
відповідач, а споживачем цієї послуги є
саме позивач, який являється бюджетною
установою. При цьому, позивачем не
доведено належним чином того, що між
ним та мешканцями гуртожитку були
укладені відповідні договори про
надання житлово-комунальних послуг з
теплопостачання.

Крім того, відповідно до пункту 8
постанови Кабінету Міністрів України
від 20.01.1997р. № 38 "Про затвердження
переліку платних послуг, які можуть
надаватися державними навчальними
закладами" (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
навчальні заклади у сфері
житлово-комунальних послуг надають
лише таку послугу, як проживання в
гуртожитках навчальних закладів.
Відтак, позивач, з огляду на приписи
статті 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" та статті 1
Закону України "Про теплопостачання",
не може вважатись виконавцем
житлово-комунальних послуг з
теплопостачання для мешканців
гуртожитку, а вони, в свою чергу, їх
споживачами.

Зважаючи на викладене, відповідач за
спірний період правомірно застосував
до позивача при виставленні рахунків
по оплаті послуг з теплопостачання
тариф, встановлений постановою № 6
Національної комісії регулювання
ринку комунальних послуг України від
30.09.2011р. "Про встановлення тарифів на
теплову енергію ПТМ "Ковельтепло" для
бюджетних установ, та отримав сплачені
по цих рахунках грошові кошти.

Слід звернути увагу на те, що предметом
позову Ковельського професійного
ліцею є стягнення збитків.

За приписами статті 22 Цивільного
кодексу України особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу
України передбачено, що учасник
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

У відповідності до частини 1 статті 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду встановлено в
статті 1166 Цивільного кодексу України,
згідно якої майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такої міри
відповідальності, як стягнення
збитків, потрібна наявність усіх
елементів складу цивільного
правопорушення, а саме: збитків,
протиправної поведінки, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
збитками, вини. За відсутності хоча б
одного з цих елементів
цивільно-правова відповідальність не
настає. Особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

При цьому, на позивача покладається
обов'язок довести наявність збитків,
протиправність поведінки заподіювача
збитків та причинний зв'язок такої
поведінки із заподіяними збитками. В
свою чергу, відповідач повинен довести,
що в його діях відсутня вина у
заподіянні збитків.

Аналогічна правова позиція наведена в
постановах Вищого господарського суду
України від 15.10.2012 у справі №
5016/503/2012(3/41), від 23.02.2012р. у справі № 15/381.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Враховуючи приписи законодавства та
встановлені обставини, суд не вбачає
підстав для задоволення позову та
вважає недоведеними і
необґрунтованими вимоги позивача.

Позивачем не доведено належними та
допустимими доказами обставин, які ним
покладені в обґрунтування своїх вимог.
Акт ревізії Ковельської об'єднаної
державної фінансової інспекції не є
належним і допустимим доказом
порушення відповідачем зобов'язань за
договором. Висновками акту зафіксовано
порушення фінансової дисципліни
позивачем, а не відповідачем.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Позивачем не було доведено належним
чином наявність збитків,
протиправність поведінки відповідача
та причинний зв'язок такої поведінки із
заподіяними збитками, у зв'язку з чим
відсутні підстави для застосування до
відповідача такої міри
відповідальності як відшкодування
збитків.

Враховуючи наведене, в позові
необхідно відмовити.

Господарський суд, керуючись ст.ст. 1, 19,
32 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", ст. 19
Закону України "Про теплопостачання",
ст.ст. 6, 22, 204, 627, 628, 629, 901, 1166 ЦК України,
ст.ст. 224, 225, 275, 276 ГК України, ст. ст. 32, 33,
34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повний текст рішення

складено 04.09.2014

Суддя
П. Р. Слободян