ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.08.14р. Справа № 904/5817/14

За позовом приватного акціонерного
товариства "КАЛИНІВСЬКИЙ АГРОХІМ",
м.Калинівка, Калинівський район,
Вінницька область

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробниче
підприємство "АГРО-СОЮЗ", с.м.т.Ювілейне,
Дніпропетровська область

про стягнення 350 000,00грн.

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання
Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник Верещак
Б.І. - довіреність № 02495 від 13.04.12р.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство
"Калинівський Агрохім", м.Калинівка,
Калинівський район, Вінницька область
(далі по тексту - позивач) звернулося до
господарського суду з позовною заявою
до товариства з обмеженою
відповідальністю "Виробниче
підприємство "Агро-Союз", с.м.т.Ювілейне,
Дніпропетровський район,
Дніпропетровська область (далі по
тексту - відповідач) про стягнення
350000,00грн.

Судові витрати по справі позивач
просить суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної
заяви за вих. № 249 від 31.07.14р. ухвалою
суду від 06.08.14р. порушено провадження по
справі та призначено слухання на 28.08.14р.

Відповідно до п.3.9.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні протокол судового засідання,
в якому відображені відомості про явку
сторін (пункт 4 частини другої статті 811
Господарського процесуального кодексу
України), є належним підтвердженням
повідомлення такої сторони (іншого
учасника судового процесу) про час і
місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке повернулося на
адресу господарського суду з відміткою
представника позивача про отримання
ухвали суду 13.08.14р.

Відповідач про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке повернулося на
адресу господарського суду з відміткою
представника відповідача про
отримання ухвали суду 12.08.14р.

28.08.14р. позивач не забезпечив явку свого
представника в судове засідання,
вимоги суду не виконав, з заявами та
клопотаннями до суду не звертався.

Повноважний представник відповідача в
судовому засіданні проти позову
заперечував.

В судовому засіданні оглянуто всі
оригінали первинних документів на
підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні, яке відбулося
28.08.14р. в порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважного представника
відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.03.14р. між приватним акціонерним
товариством "Калинівський Агрохім"
(далі по тексту - позивач, постачальник)
та товариством з обмеженою
відповідальністю "Виробниче
підприємство "Агро-Союз" (далі по тексту
- відповідач, покупець) укладено
договір №У14/13 на поставку продукції
(далі по тексту - договір).

Пунктом 1.1 договору визначено, що
постачальник зобов'язується поставити,
а покупець оплатити продукцію згідно
специфікації, яка підписана сторонами
і є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 1.2 договору сторони визначили,
що найменування, ціна та кількість
продукції вказується у Специфікації до
даного договору, яка є невід'ємною його
частиною.

Пунктом 2.3 договору визначено, що
оплата за даним договором здійснюється
у наступному порядку:

Передплата у розмірі 539132,00грн. в т.ч. 20%
ПДВ, здійснюється покупцем на поточний
рахунок постачальника до 17.03.14р.
(підпункт 2.3.1 договору).

Оплата у розмірі 1911468,00грн., в тому числі
20% ПДВ здійснюється покупцем на
поточний рахунок постачальника до
30.03.14р. (підпункт 2.3.2 договору).

Пунктом 3.1 договору визначено, що при
виконанні покупцем грошових
зобов'язань, визначених п.2.3.1 даного
договору постачальник зобов'язується
поставити продукцію до 05.04.14р. для
завантаження в транспорт наданий
постачальником.

Між сторонами підписано Специфікацію,
яка є додатком №1 до договору (а.с.13).

Звертаючись з даною позовною заявою до
суду позивач стверджує, що станом на
26.06.14р. товар залишається
непоставленим, що є порушенням умов
укладеного між сторонами договору.

Позивач свої зобов'язання за укладеним
між сторонами договором виконав
належним чином шляхом здійснення
попередньої оплати у розмірі 889132,00грн.,
що підтверджується платіжним
дорученням №1693 від 15.04.14р. на суму
350000,00грн. (а.с.17) та платіжним дорученням
№1518 від 17.03.14р. на суму 539132,00грн. (а.с.17).

Відповідач, як стверджує позивач, лише
частково повернув одержані від
позивача грошові кошти, що
підтверджується платіжним дорученням
№952 від 05.06.14р. у сумі 539132,00грн.

Таким чином, позивач стверджує, що
відповідач в примусовому порядку за
рішенням суду повинен повернути
350000,00грн., у зв'язку з чим і подану дану
позовну заяву до господарського суду
Дніпропетровської області 06.08.14р.

Відповідач позовні вимоги позивача не
визнав та просив суд відмовити
позивачу в задоволенні його позовних
вимог.

Відповідач визнав, що 29.05.14р. позивач
надіслав (по факсу) лист №91 від 29.05.14р. в
якому він просив відповідача повернути
йому 889132,00грн. посилаючись на те, що
вони були сплачені помилково.
Відповідач наголосив, що зазначені
кошти не були сплачені помилково, а є
оплатою за товар по договору, тому
останній не збирався їх повертати.

Згодом позивач в усній формі звернувся
до відповідача з проханням повернути
кошти, пославшись не неможливість
повністю оплатити товар через скрутний
фінансовий стан.

Враховуючи прохання позивача
відповідач погодився повернути кошти і
05.06.14р. повернув позивачу 539132,00грн., а
01.08.14р. повернув позивачу 350000,00грн.

Враховуючи вищевикладене відповідач
дійшов наступних висновків:

- відповідач не порушував строки
поставки товару та відповідно до
статті 538 Цивільного кодексу України
має право зупинити поставку товару до
отримання 100% передплати;

- внаслідок несплати позивачем
передплати у повному обсязі та
відсутності порушень строку поставки
товару у позивача не виникло
передбаченого статтею 693 Цивільного
кодексу України права вимагати
повернення передплати, а у відповідача
не виникло обов'язку повернути
передплату.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. ст. 32, 34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи, оригінали
документів наданих відповідачем на
вимогу суду в судове засідання та
заслухавши повноважного представника
відповідача в судовому засіданні, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги,
слід визнати необґрунтованими,
документально недоведеними, такими, що
суперечать чинному законодавству
України, а отже є такими, що не
підлягають задоволенню.

Господарський суд констатує, що
відповідач повернув грошові кошти
позивачу у повному обсязі, що
підтверджується платіжним дорученням
№952 від 05.06.14р. на суму 539132,00грн. та
платіжним дорученням №571 від 01.08.14р. на
суму 350000,00грн.

Таким чином, до дати подання позову до
суду відповідач повернув позивачу
грошові кошти у повному обсязі.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарське зобов'язання виникає,
зокрема із господарського договору (ст.
174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Судові витрати по справі покласти на
позивача.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 509, 530, 629
Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174,
193 Господарського кодексу України,
ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

02.09.14р.

Суддя І.В. Петренко