ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2014 р.
Справа № 911/3001/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Саванчук С.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Авіакомпанія Авіалінії
України",

08324, Київська обл., Бориспільський р-н, с.
Гора

до Державного авіаційного
підприємства "Україна",

08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул.
Київський шлях, буд. 2

про стягнення 197 093,35 грн.

за участю представників:

позивача - Сипко В.О. (наказ від 24.06.2014 №
105-О);

відповідача - Савон А.В. (довіреність
від 13.01.2014 № 01-31/04).

Обставини справи:

До господарського суду Київської
області надійшла позовна заява
Приватного акціонерного товариства
"Авіакомпанія Авіалінії України" (далі -
позивач) до Державного авіаційного
підприємства "Україна" (далі -
відповідач) про стягнення 197 093,35 грн., з
яких: 189 355,69 грн. основного боргу та 7
737,66 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
грошових зобов'язань за договором
оренди будівлі караульного приміщення
від 10.07.2013 № 5880.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 18.07.2014 порушено провадження
у справі, розгляд справи призначено на
07.08.2014.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 15950/14 від
07.08.2014) відповідачем подано заяву про
часткове визнання основного боргу та
заперечення проти задоволення
позовних вимог про стягнення частини
основного боргу та пені.

У судовому засіданні 07.08.2014
представнику відповідача судом
роз'яснено наслідки визнання позову,
відповідно до частини 5 статті 78
Господарського процесуального кодексу
України.

Оскільки заяву про часткове визнання
відповідачем позову підписано
уповноваженою особою - Куликовським
І.В. (генеральним директором відповідно
до наказу про призначення від 20.06.2014 №
204-к) та, з огляду на матеріали справи,
зважаючи на частину 6 статті 22, частину 5
статті 78 Господарського
процесуального кодексу України,
визнання відповідачем позову не
суперечить законодавству та не порушує
прав і охоронюваних законом інтересів
інших осіб, часткове визнання позову
відповідачем прийнято господарським
судом.

У судове засідання представник
позивача не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, розгляд справи
відкладено на 21.08.2014.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 17689/14 від
21.08.2014) позивачем подано додаткові
докази до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду
Київської області (вх. № 17690/14 від
21.08.2014) відповідачем подано додаткові
докази до матеріалів справи.

У судовому засіданні 21.08.2014 представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі, представник
відповідача визнав частково основний
борг та заперечив проти задоволення
позовної вимоги про стягнення пені.

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні 21.08.2014 оголошено
вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутніх у
судовому засіданні представників
сторін, дослідивши докази та оцінивши
їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Приватним акціонерним товариством
"Авіакомпанія Авіалінії України" (далі -
орендодавець) та Державним авіаційним
підприємством "Україна" (далі - орендар)
укладено Договір оренди будівлі
караульного приміщення спец
обладнання від 10.07.2013 № 5880 (далі -
Договір), за умовами якого орендодавець
передає, а орендар приймає в строкове
платне користування нежитлове
приміщення - караульне приміщення спец
стоянки (далі - караульне приміщення), в
розмірі 100 кв.м., що знаходиться на
балансі орендодавця на підставі
Свідоцтва № 1313 про право власності на
нерухоме майно від 27.11.2008 серія САС №
225931. Вартість караульного приміщення
визначена згідно зі звітом про оцінку
майна, виконаного ПП «Академія Оцінки і
Права» станом на 01.01.2013 і становить 1 210
800,00 грн., з урахуванням ПДВ (пункт 1.1.
Договору).

Згідно з пунктом 2.1. Договору, орендар
вступає у строкове платне користування
караульним приміщенням у термін,
вказаний у Договорі, але не раніше
підписання сторонами акту
приймання-передачі караульного
приміщення (Додаток № 2 до Договору).

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. Договору,
орендна плата визначається на підставі
Методики розрахунку і порядку
використання плати за оренду
держмайна, затвердженою постановою
Кабінету Міністрів України від 04.10.1995
№ 786 і станом на 01.01.2013 становить 15 135,00
грн. на місяць, без ПДВ. Орендна плата за
кожний наступний місяць визначається
шляхом коригування орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за поточний місяць. Якщо індекс
інфляції за поточний місяць складає
менше 100 %, то орендна плата
визначається на рівні орендної плати
за попередній місяць.

Згідно з пунктом 3.3. Договору, орендна
плата перераховується на
розрахунковий рахунок орендодавця
протягом 5-ти банківських днів з
моменту отримання рахунку та акту
наданих послуг, але не пізніше 15 числа,
що слідує за звітним місяцем.

Договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
31.12.2013 та до виконання сторонами своїх
зобов'язань у повному обсязі, але
поширюється на взаємовідносини сторін
з 01.01.2013, враховуючи частину 3 статті 631
Цивільного кодексу України (пункт 10.1.
Договору).

Додатковою угодою № 1 до Договору
термін дії Договору продовжено до
30.09.2014.

На виконання умов Договору, позивачем
передано, а відповідачем отримано
майно в оренду, що підтверджується
підписаним у двосторонньому порядку та
скріпленим відбитками печаток
підприємств актом приймання-передачі
нежитлового приміщення від 10.07.2014.
Копія акту долучена до матеріалів
справи.

За період дії Договору сторонами у
двосторонньому порядку підписано акти
надання послуг всього на суму 224 405,84
грн., а саме: від 31.07.2013 № 67 на суму 16
869,98 грн., від 31.08.2013 № 77 на суму 18 180,17
грн., від 16.10.2013 № 87 на суму 18 180,17 грн.,
від 12.11.2013 № 98 на суму 18 252,89 грн., від
09.12.2013 № 108 на суму 18 289,39 грн., від
16.12.2013 № 116 на суму 18 289,39 грн., від 31.01.2014
№ 10 на суму 18 472,29 грн., від 28.02.2014 № 20
на суму 18 564,77 грн., від 31.03.2014 № 23 на
суму 18 935,63 грн., від 30.04.2014 № 32 на суму 19
560,50 грн., від 31.05.2014 № 42 на суму 20 303,81
грн., від 30.06.2014 № 53 на суму 20 506,85 грн.

Підписи уповноважених представників
сторін на вказаних актах скріплені
відбитками печаток обох сторін, що
оцінюється судом як підтвердження
юридичною особою - відповідачем, факту
отримання послуг з оренди майна. До
матеріалів справи долучені копії
зазначених актів надання послуг.

Відповідачем частково оплачено
орендну плату за Договором у розмірі 35
050,15 грн., що підтверджується платіжними
дорученнями від 14.08.2013 № 1672 на суму 16
869,98 грн., від 02.10.2013 № 2004 на суму 18 180,17
грн. Копії в матеріалах справи.

Також, до матеріалів справи позивачем
надано оригінал акту звіряння взаємних
розрахунків за період з 10.07.2013 до 29.07.2014,
який підписано представниками сторін
та скріплено відбитками їх печаток,
відповідно до якого сторони дійшли
згоди про наявність заборгованості
відповідача перед позивачем у розмірі
189 355,69 грн. Вказана сума відповідає
сумі позовної вимоги про стягнення
основного боргу у даній справі.

Договір за правовою природою є
договором найму (оренди). Згідно з
частиною 1 статті 759, частиною 1 статті
761, частиною 1 статті 762 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк. Право передання майна у найм має
власник речі, або особа, якій належать
майнові права. За користування майном з
наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Відповідачем підтверджено факт
отримання послуг за Договором, а також
частково визнано позов - у розмірі 116
343,85 грн. основної заборгованості.

Згідно з частиною 6 статті 22
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд не приймає
визнання позову відповідачем, якщо ця
дія суперечить законодавству або
порушує чиї-небудь права і охоронювані
законом інтереси.

Відповідно до частини 5 статті 78
Господарського процесуального кодексу
України у разі визнання відповідачем
позову господарський суд приймає
рішення про задоволення позову за
умови, що дії відповідача не суперечать
законодавству або не порушують прав і
охоронюваних законом інтересів інших
осіб.

Визнання позову є процесуальним правом
відповідача, з яким кореспондується
повноваження суду задовольнити
визнаний позов, якщо суд не встановить,
що визнання позову суперечить
законодавству або порушує чиї-небудь
права і охоронювані законом інтереси.

При прийнятті рішення, зважаючи на
часткове визнання позову відповідачем,
судом взято до уваги правові позиції,
що викладено у пункті 24. постанови
Пленуму Верховного Суду України від
12.06.2009 № 2 "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції" та в абзаці 9
підпункту 3.12. пункту 3. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції», за
якими, у разі визнання відповідачем
позову, якщо таке визнання не
суперечить законодавству та не порушує
чиї-небудь права і охоронювані законом
інтереси, суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальній частині рішення
посиланням на визнання позову без
з'ясування і дослідження інших
обставин справи.

Відповідачем частково заперечено суму
основного боргу у розмірі 73 011,84 грн., у
зв'язку з тим, що ним, на виконання
пункту 2.4. Порядку реєстрації та обліку
бюджетних зобов'язань розпорядників
бюджетних коштів та одержувачів
бюджетних коштів в органах Державної
казначейської служби, що затверджений
наказом Міністерства фінансів України
від 02.03.2012 № 309, передано до
Бориспільського управління Державної
казначейської служби України в
Київській області платіжні доручення
від 22.05.2014 № 1888 на суму 18 180,17 грн., від
22.05.2014 № 1889 на суму 18 252,89 грн., від
22.05.2014 № 1890 на суму 18 289,39 грн., від
22.05.2014 № 1891 на суму 18 289,39 грн.

Проте, оплати за вказаними платіжними
дорученнями Бориспільським
управлінням Державної казначейської
служби України в Київській області не
здійснено.

Зважаючи на пункт 30.1. статті 30 Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" моментом
виконання грошового зобов'язання є
дата зарахування коштів на рахунок
кредитора або видачі їх йому готівкою,
а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього
Закону, банк зобов'язаний виконати
доручення клієнта, що міститься в
розрахунковому документі, який
надійшов протягом операційного часу
банку, в день його надходження. При
цьому, порушення банком, що обслуговує
платника (боржника), строку
перерахування коштів до банку, який
обслуговує кредитора, або несвоєчасне
зарахування банками коштів на рахунок
кредитора, в зв'язку з чим сталося
прострочення виконання грошового
зобов'язання, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання цього
зобов'язання, однак надає боржникові
право звернутися до банку, який його
обслуговує, з вимогою щодо сплати пені
відповідно до пункту 32.2 статті 32
названого Закону.

Вказану правову позицію викладено
також у підпункті 1.4. пункту 1. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14.

Відтак, неперерахування грошових
коштів Бориспільським управлінням
Державної казначейської служби
України в Київській області не
звільняє відповідача від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання за Договором.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться; до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Відповідно до частин 1, 5 статті 762
Цивільного кодексу України за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Всупереч вказаних приписів закону,
положень укладеного між сторонами
Договору, відповідач не виконав
зобов'язань з оплати орендної плати у
повному обсязі.

З огляду на зазначене, за результатами
оцінки доказів, що наявні в матеріалах
справи, та з урахуванням часткового
визнання позову відповідачем, суд
дійшов висновку, що позовна вимога про
стягнення основного боргу підлягає
задоволенню у повному обсязі - у
розмірі 189 355,69 грн.

Позивач, на підставі пункту 3.4.
Договору, заявляє до стягнення з
відповідача пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України за кожен день прострочення, яка
за розрахунком позивача складає 7 737,66
грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач
заперечує проти стягнення пені у
зв'язку з відсутністю вини відповідача
у несплаті заборгованості за
Договором, систематичними затримками
платежів Бориспільським управлінням
Державної казначейської служби
України в Київській області, складною
економічною ситуацією в країні та
обмеженістю бюджетного фінансування.

Відповідно до пункту 3.5. Договору,
орендар звільняється від сплати пені
та штрафу за несвоєчасну оплату, яка
виникла по причині затримки проведення
оплати Державною казначейською
службою України.

До матеріалів справи відповідачем
додано копії платіжних доручень від
22.05.2014 № 1888 на суму 18 180,17 грн., від
22.05.2014 № 1889 на суму 18 252,89 грн., від
22.05.2014 № 1890 на суму 18 289,39 грн., від
22.05.2014 № 1891 на суму 18 289,39 грн., які, за
його твердженнями, подано до
Бориспільського управління Державної
казначейської служби України в
Київській області.

Проте, вказані твердження відповідача
оцінюються судом критично, оскільки
копії зазначених платіжних доручень не
містять жодних відміток про їх
прийняття казначейством. У матеріалах
справи відсутні докази звернення
відповідача до Бориспільського
управління Державної казначейської
служби України в Київській області.

З урахуванням доводів відповідача, суд
зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 96 Цивільного
кодексу України, юридична особа
самостійно відповідає за своїми
зобов'язаннями, а статтями 525, 526
Цивільного кодексу України і статтею 193
Господарського кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 627
Цивільного кодексу України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відтак, відповідачем не доведено, що
невиконання грошового зобов'язання за
Договором виникло у зв'язку з затримкою
проведення оплати Державною
казначейською службою України,
оскільки на копіях зазначених
платіжних доручень відсутні будь-які
відмітки про їх отримання
казначейством та у матеріалах справи
відсутні докази звернення відповідача
до Бориспільського управління
Державної казначейської служби
України в Київській області.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання,
або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Частиною 4
статті 231 Господарського кодексу
України встановлено, що у разі, якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором.
Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Статтею 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" вiд
22.11.1996 № 543/96-ВР визначено, що платники
грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено,
що розмір пені передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Крім того, відповідно до частини 6
статті 232 Господарського кодексу
України, нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання зобов'язань
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, якщо інше не встановлено
законом або договором.

З метою всебічного, повного і
об'єктивного розгляду обставин справи,
суд здійснив перерахунок розміру пені
та з'ясував, що наданий позивачем
розрахунок є арифметично вірним та
відповідає обставинам справи, а тому,
позовні вимоги про стягнення 7 737,66 грн.
пені підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Відшкодування судового збору,
сплаченого позивачем у розмірі 3 941,87
грн., відповідно до частини 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на відповідача.

Керуючись статтями 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 78, 82 -
85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного авіаційного
підприємства "Україна" (08300, Київська
обл., м. Бориспіль, вул. Київський шлях,
буд. 2, ) на користь
Приватного акціонерного товариства
"Авіакомпанія Авіалінії України" (08324,
Київська обл., Бориспільський р-н, с.
Гора, ) 189 355 (сто
вісімдесят дев'ять тисяч триста
п'ятдесят п'ять) грн. 69 коп. основної
заборгованості, 7 737 (сім тисяч сімсот
тридцять сім) грн. 66 коп. пені та 3 941 (три
тисячі дев'ятсот сорок одна) грн. 87 коп.
судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його належного оформлення та
підписання і може бути оскаржено в
апеляційному порядку.

Повне рішення складено 26.08.2014.

Суддя
С.О. Саванчук