ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2014 р.
Справа № 922/1688/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Бондаренко В.П., суддя
Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Голозубовій О.І.,

за участю представників:

позивача - Шевченко Б.В. - дов. № Д-997/2014
від 11.06.2014р.,

третьої особи на стороні позивача - не
з'явився,

1-го відповідача - не з'явився,

третьої особи на стороні 1-го
відповідача - Скрипка Л.В. - дов. ВТР №
392218 від 18.12.2013р.,

2-го відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу третьої особи, АКБ СР
"Укрсоцбанк", м. Харків, (вх. №1935Х/1-9), 1-го
відповідача, ТОВ "Еко-Комуненерго", (вх.
№1936Х/1-9) та 2-го відповідача (вх. №2035Х/1-9)
на рішення господарського суду
Харківської області від 01.07.2014 р. у
справі № 922/1688/14,

за позовом Державного концерну
"Укроборонпром", м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Державне підприємство "Завод
імені В.О.Малишева", м. Харків,

до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю "Еко-Комуненерго", м.
Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні 1-го
відповідача - АКБ СР "Укрсоцбанк", м.
Харків,

2) Публічного акціонерне товариство
"Харківхолодмаш", м. Харків,

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 01.07.2014р. у
справі № 922/1688/14 (суддя Калініченко Н.В.)
позов задоволено повністю. Визнано
недійсним договір оренди № 8/11 від
04.07.2011 р., укладений між ТОВ
"Еко-Комуненерго", м. Харків, та ПАТ
"Харківхолодмаш".

АКБ СР "Укрсоцбанк" з рішенням суду
першої інстанції не погодився та подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення господарського суду
Харківської області від 01.07.2014р. та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
позові, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм чинного
законодавства.

1-й відповідач, ТОВ "Еко-Комуненерго", з
рішенням суду першої інстанції також
не погодився та подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Харківської області від 01.07.2014р. та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
позові, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм чинного
законодавства.

В судове засідання 08.09.2014р. представник
1-го відповідача не з'явився, надав суду
заяву про відкладення розгляду справи
на іншу дату і час у зв'язку з
зайнятістю його представника в іншому
судовому засіданні в Харківському
апеляційному адміністративному суді.

2-й відповідач, ПАТ "Харківхолодмаш",
також з рішенням суду першої інстанції
не погодився та подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення господарського суду
Харківської області від 01.07.2014р. та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
позові, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм чинного
законодавства.

В судове засідання 08.09.2014р. представник
2-го відповідача також не з'явився та
про причини неявки Харківський
апеляційний господарський суд не
сповістив, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання.

Позивач, ДК "Укроборонпром", надав суду
відзиви на вищевказані апеляційні
скарги, в яких просить суд залишити
апеляційні скарги без задоволення, а
рішення господарського суду
Харківської області від 01.07.2014р. -
залишити без змін. Вважає, що доводи,
викладені в апеляційних скаргах, є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, а рішення суду
першої інстанції законним та таким, що
прийнято у відповідності з нормами
чинного законодавства.

Третя особа, ДП "Завод імені
В.О.Малишева", у відзиві на
вищезазначені апеляційні скарги також
просить залишити без змін рішення
господарського суду Харківської
області від 01.07.2014р., а апеляційні
скарги - без задоволення. Вважає, що
оскаржуване рішення є цілком
вмотивованим та таким, що прийняте з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, ґрунтується на
повному та всебічному дослідженні
матеріалів справи.

В судове засідання 08.09.2014р. представник
третьої особи на стороні позивача не
з'явився, надав суду клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
із знаходженням представника ДП "Завод
імені В.О.Малишева" у відрядженні у
місті Києві у Вищому господарському
суді України по справі № 5023/7457/11.

Судова колегія, розглянувши надані
клопотання 1-го відповідача та третьої
особи на стороні позивача, вважає їх
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню. До того ж, як
зазначено в п. 3.9.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", господарський суд з
урахуванням обставин конкретної
справи може відхилити доводи учасника
судового процесу - підприємства,
установи, організації, іншої юридичної
особи, державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і
т.п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК
України, з числа як своїх працівників,
так і осіб, не пов'язаних з ним
трудовими відносинами. Неможливість
такої заміни представника і
неможливість розгляду справи без
участі представника підлягає
доведенню учасником судового процесу
на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК
України).

Враховуючи те, що судом апеляційної
інстанції створено всі необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, вжито заходи для
належного повідомлення сторін про час
та місце розгляду справи, проте
відповідачі та третя особа на стороні
позивача не скористалися своїми
правами, передбаченими статтею 22 ГПК
України та виходячи з того, що явка
сторін не визнавалася обов'язковою
судом апеляційної інстанції, а участь в
засіданні суду (як і інші права,
передбачені статтею 22 ГПК України) є
правом, а не обов'язком сторін, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу без участі вищевказаних осіб за
наявними у ній матеріалами у
відповідності до статті 75
Господарського процесуального кодексу
України.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційних скаргах доводи
та відзивів на них, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
22.09.2008 р. між першим відповідачем (як
позичальником) та третьою особою, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні першого
відповідача (як кредитором) було
укладено договір кредиту № 805/6/18/8-116,
відповідно до п. 1.1. якого кредитор
зобов'язується надати позичальнику
грошові кошти у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання, у сумі 5772005,00
доларів США.

Згідно з п. 1.2 вказаного кредитного
договору кредит надається
позичальнику на наступні цілі: купівлі
нежитлового приміщення загальною
площею 17323,2 кв.м, що розташоване за
адресою м. Харків, вул. Плеханівська, 126,
літ. Р/1-7, належить на правах власності
ДП "Завод ім. Малишева" та є предметом
забезпечення по кредиту ДП "Завод ім.
Малишева" в Харківській області філії
АКБ "Укрсоцбанк".

22.09.2008 р. між третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні першого відповідача
(як продавцем) та першим відповідачем
(як покупцем) було укладено договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі
(далі - "договір купівлі-продажу") (т. 1,
а.с. 132-138), відповідно до умов якого (п. 1.1)
продавець в порядку та умовах,
визначених цим договором,
зобов'язується передати у власність
покупцеві нежитлову будівлю літ. "Р/1-7"
загальною площею 17323,2 кв.м, що
знаходиться за адресою м. Харків, вул.
Плеханівська, 126.

Продаж майна здійснено банком в
порядку виконання рішення
господарського суду Харківської
області від 18.07.2007 р. у справі №21/235-07, за
яким банку в силу приписів ст. 38 Закону
України "Про іпотеку" було надано таке
право продажу.

Державну реєстрацію права власності
першого відповідача на вказану вище
нежитлову будівлю було здійснено 29.09.2008
р. (витяг з реєстру права власності на
нерухоме майно долучено до матеріалів
справи, т. 1, а.с. 139).

22.09.2008 р. між першим відповідачем (як
іпотекодавцем) та третьою особою, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні першого
відповідача (як іпотекодержателем)
було укладено іпотечний договір №
805/13/18-5/8-846 (далі - "іпотечний договір").

Відповідно до пп. 1.1.1 п. 1.1 іпотечного
договору іпотекодавець передає у
наступну іпотеку іпотекодержателю у
якості забезпечення виконання
зобов'язання за договором кредиту №
805/6/18/8-116 від 22.09.2008 р. нерухоме майно -
нежитлову будівлю літ. "Р/1-7" загальною
площею 17323,2 кв.м, що знаходиться за
адресою м. Харків, вул. Плеханівська, 126.

Обидва договори були посвідчені
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
22.09.2008 р.

01.10.2008 р. між першим відповідачем (як
орендодавцем) та третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача (як
орендарем) було укладено договір
оренди №640 дп (т. 1, а.с. 211-212), відповідно
до умов якого (п. 1.1) орендодавець надає,
а орендар приймає у відплатне
користування нежитлове приміщення
літера "Р/1-7", що знаходиться за адресою:
м. Харків, вул. Плеханівська, 126,
загальною площею 17323,2 кв.м (об'єкт
оренди) для використання в
господарській діяльності орендаря.

Відповідним договором оренди в п. 1.2
було визначено, що об'єкт оренди
знаходиться в іпотеці за вказаним вище
іпотечним договором.

Наявний в матеріалах справи акт
приймання-передачі від 01.10.2008 р. (т. 1, а.с.
213) свідчить, що перший відповідач
фактично передав, а третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача, прийняла
обумовлене вказаним вище договором
оренди майно.

29.10.2009 р. третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні першого відповідача,
звернулась з позовом до першого
відповідача про стягнення
заборгованості за договором кредиту №
805/6/18/8-116 від 22.09.2008 р. в розмірі 6025548,00
(шість мільйонів двадцять п'ять тисяч
п'ятсот сорок вісім доларів) та пені в
розмірі 279796,48 грн. шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки:
нежитлову будівлю літ. "Р/1-7" загальною
площею 17323,2 кв.м, що знаходиться за
адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126
та належить ТОВ "Еко-Комуненерго" на
праві власності на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного 22.09.2008 р. та
посвідченого приватним нотаріусом
ХМНО, ОСОБА_4 за реєстровим номером 4020,
зареєстрованого 22.09.2008 р. в Державному
реєстрі правочинів за номером 3148440
згідно витягу за номером 6541215;
визначення способу реалізації
предмета іпотеки за оціночною
вартістю, шляхом застосування
процедури продажу предмету іпотеки,
встановленої статтею 38 цього Закону,
надання іпотекодержателю права на
продаж предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві, а також права
проведення усіх дій, пов'язаних з
збереженням та реалізацією предмета
іпотеки; зобов'язання ТОВ
"Еко-Комуненерго" звільнити займані
приміщення, передати АКБ "Укрсоцбанк" в
особі Харківської обласної філії
одночасно з Актом приймання-передачі
нежитлової будівлі, ключі від предмету
іпотеки, та податкову накладну; надання
АКБ „Укрсоцбанк" в особі Харківської
обласної філії до моменту продажу
предмету іпотеки права на господарське
управління предметом іпотеки, з правом
укладання у якості орендодавця
договорів оренди з фізичними та
юридичними особами, та направленням
отриманих від управління коштів на
задоволення своїх вимог за кредитним
договором; з метою збереження предмету
іпотеки до його реалізації надання АКБ
"Укрсоцбанк" в особі Харківської
обласної філії АКБ "Укрсоцбанк" права
обладнання предмету іпотеки новими
охоронними пристроями, а також
укладання договорів на охорону зі
спеціалізованими підприємствами.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 16.12.2009 р. у
справі №27/362-09 вказані позовні вимоги
задоволено, визначено, що на
задоволення вимог АКБ СР "Укрсоцбанк"
за договором кредиту № 805/6/18/8-116 від
22.09.2008 р. в розмірі 6025548,00 доларів та пені
279796,48 грн., що в загальній сумі в
еквіваленті за курсом НБУ становить
48544435,96 грн., звернути стягнення на
предмет іпотеки: нежитлову будівлю літ.
"Р/1-7" загальною площею 17323,2 кв.м, що
знаходиться за адресою: м. Харків, вул.
Плеханівська, 126 та належить ТОВ
"Еко-Комуненерго" на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 22.09.2008 р. та посвідченого
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за
реєстрованим номером 4020,
зареєстрованого 22.09.2008 р. в Державному
реєстрі правочинів за номером 3148440
згідно витягу за номером 6541215;
визначено спосіб реалізації предмета
іпотеки за оціночною вартістю, шляхом
застосування процедури продажу
предмету іпотеки, встановленої статтею
38 цього Закону, надано позивачу у
справі № 27/362-09 - іпотекодержателю
(АКБ СР "Укрсоцбанк") право на продаж
предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві, а також право
проведення усіх дій, пов'язаних з
збереженням та реалізацією предмета
іпотеки; зобов'язано ТОВ
"Еко-Комуненерго" (перший відповідач у
даній справі) звільнити займані
приміщення, передати АКБ "Укрсоцбанк" в
особі Харківської обласної філії
одночасно з Актом приймання-передачі
нежитлової будівлі, ключі від предмету
іпотеки, та податкову накладну; надано
АКБ "Укрсоцбанк" в особі Харківської
обласної філії до моменту продажу
предмету іпотеки право на господарське
управління предметом іпотеки, з правом
укладання у якості орендодавця
договорів оренди з фізичними та
юридичними особами, та направленням
отриманих від управління коштів на
задоволення своїх вимог за кредитним
договором; з метою збереження предмету
іпотеки до його реалізації надано АКБ
"Укрсоцбанк" в особі Харківської
обласної філії АКБ "Укрсоцбанк" право
обладнання предмету іпотеки новими
охоронними пристроями, а також
укладання договорів на охорону зі
спеціалізованими підприємствами. А
також стягнено з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Еко-Комуненерго" на користь АКБ
"Укрсоцбанк" державне мито в розмірі
25500,00 грн. та 236,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

20.06.2011 р. між першим відповідачем (як
орендодавцем) та третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача (як
орендарем) було укладено договір про
припинення договору оренди №640дп від
01.10.2008 р. (т. 1, а.с. 219 зворотній аркуш),
згідно умов якого сторони дійшли згоди
про припинення з 01.07.2011 р. договору
оренди №640дп від 01.10.2008 р. у зв'язку з
його розірванням. Сторонами також
зазначено, що даний договір є підставою
для звільнення орендарем приміщень.

04.07.2011 р. між першим відповідачем (як
орендодавцем) та другим відповідачем
(як орендарем) було укладено договір
оренди №8/11 (т.с. 1 а.с. 58) (далі - "спірний
договір").

Відповідно до п. 1.1 спірного договору
орендодавець надає, а орендар приймає в
строкове платне користування
нежитлові приміщення 4-го поверху №№
1-59 загальною площею 2160,5 кв.м, 5-го
поверху №№ 1-63 загальною площею 2143,9
кв.м та 6-го поверху №№ 1-46 загальною
площею 2065,3 кв.м нежитлової будівлі літ.
"Р/1-7", розташованої за адресою: м.
Харків, вул. Плеханівська, 126.

Пунктом 1.5 спірного договору перший та
другий відповідачі погодили, що строк
оренди починає обчислюватися з моменту
передачі орендодавцем об'єкта, що
орендується, в оренду орендарю, про що
сторони підписують відповідний акт
приймання-передачі.

Згідно з п. 7.4 спірного договору у
випадку не передання першим
відповідачем об'єкту оренди другий
відповідач має право за своїм вибором
вимагати або передання об'єкта, що
орендується і відшкодування збитків,
завданих затримкою, або відмовитися
від договору і вимагати відшкодування
завданих йому збитків.

На підставі викладених вище положень
спірного договору, згідно наявного в
матеріалах справи повідомлення (т.с. 1
а.с. 62), у зв'язку з тим, що станом на
08.07.2011 р. об'єкт оренди за спірним
договором не було передано другому
відповідачу, останній відмовився від
спірного договору.

У зв'язку з викладеними обставинами,
19.12.2013 р. ТОВ "Еко-Комуненерго"
звернулося з позовом до ДП "Завод імені
В.О.Малишева" про стягнення з
останнього, зокрема, 9954625,00 грн.
упущеної вигоди.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 24.02.2014 р. у
справі №922/5190/13 визначено, що станом на
момент розгляду справи №922/5190/13 ДП
"Завод імені В.О.Малишева" фактично
займані за договором оренди № 640дп від
01.10.2008 р. приміщення не звільнив,
вказані позовні вимоги задоволено,
стягнуто з ДП "Завод імені В.О.Малишева"
на користь ТОВ "Еко-Комуненерго" у
зв'язку з викладеними обставинами,
зокрема, упущену вигоду в розмірі 9954625,00
грн., яка нарахована у зв'язку з
розірванням спірного договору оренди.

Зазначені обставини, встановлені
місцевим господарським судом та
підтверджені матеріалами справи, не
заперечуються учасниками процесу в
ході апеляційного провадження.

В оскаржуваному рішенні суд першої
інстанції зазначає, що спірний договір
підлягає визнанню недійсним, оскільки
його зі сторони орендодавця укладено
не уповноваженою особою - враховуючи,
що ТОВ "Еко-Комуненерго" був обмежений у
реалізації відповідної правомочності
в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 321 ЦК
України.

А саме, вищезгаданим рішенням
господарського суду від 16.12.2009 р. у
справі № 27/362-09 (що не переглядалося в
апеляційному чи касаційному порядку,
набрало законної сили 01.01.2010 р. та
відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції
України є обов'язковим до виконання)
було обмежено правомочність ТОВ
"Еко-Комуненерго" щодо розпорядження
нежитловою будівлею, що є об'єктом
оренди за спірним договором, зокрема,
зобов'язано ТОВ "Еко-Комуненерго"
звільнити відповідне приміщення та
надано АКБ "Укрсоцбанк" в особі
Харківської обласної філії до моменту
продажу предмету іпотеки права на
господарське управління предметом
іпотеки, з правом укладання у якості
орендодавця договорів оренди з
фізичними та юридичними особами, та
направленням отриманих від управління
коштів на задоволення своїх вимог за
кредитним договором.

За твердженням апелянтів, рішенням
суду від 16.12.2009 р. у справі № 27/362-09
банку було надано право, а не обов'язок
укладати від свого імені договори
оренди. У судовому засіданні
представником ТОВ "Еко-Комуненерго",
зокрема, зазначено, що, на його думку, на
момент укладення спірного договору
правом на передання в оренду
відповідного майна були наділені два
суб'єкти - ТОВ "Еко-Комуненерго" (як
власник майна) та банк (що отримав таке
право згідно з рішенням суду від 16.12.2009
р. у справі № 27/362-09).

Однак на думку колегії суддів,
вищевказане твердження не
узгоджується з приписами чинного
законодавства, зокрема - ч. 1 ст. 761 ЦК
України, якою встановлено, що право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.
Тобто, виходячи зі змісту вказаної
норми, майно може передаватися в оренду
альтернативними суб'єктами: або
власником, або особою, якій належать
майнові права.

Отже, надання АКБ "Укрсоцбанк" права
господарського управління предметом
іпотеки одночасно позбавляє ТОВ
"Еко-Комуненерго" відповідних
правомочностей. На думку колегії
суддів, вказана дія не є позбавленням
першого відповідача права власності в
цілому (закріпленого у ст. ст. 13, 41
Конституції України, на які
посилається ТОВ "Еко-Комуненерго" в
апеляційній скарзі), а лише обмежує
його у реалізації деяких
правомочностей відповідно до чинного
законодавства.

Так, ч. 2 ст. 321 ЦК України встановлено, що
особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Зазначені
випадки, зокрема, передбачені в Законі
України "Про іпотеку". Як обґрунтовано
вказує позивач у відзиві на апеляційну
скаргу - із посиланням на ст. 1 та ч. 1 ст. 9
Закону України "Про іпотеку" - оскільки
іпотека це вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, то правова природа
іпотеки характеризується, серед
іншого, обмеженнями щодо розпорядження
заставленим майном.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
відповідно до ст. 34 Закону України "Про
іпотеку" (яку було застосовано судом
при прийнятті рішення від 16.12.2009 р. у
справі № 27/362-09), після прийняття
рішення про звернення стягнення на
предмет іпотеки і з метою отримання
продукції, плодів та доходів,
забезпечення належного господарського
використання переданого в іпотеку
нерухомого майна згідно з його
цільовим призначенням предмет іпотеки
на підставі договору між іпотекодавцем
і іпотекодержателем або рішення суду
може бути переданий іпотекодержателю
або іншій особі в управління на період
до його реалізації у порядку,
встановленому цим Законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що
використання законодавцем терміну
"переданий" виключає можливість
тлумачення, за якого у власника майна
залишається правомочність з
управління (зокрема, розпорядження)
заставленим майном, у тому числі - і
щодо передання його в оренду. Окрім
того, колегія суддів зазначає, що до
прийняття судом рішення від 16.12.2009 р. у
справі № 27/362-09 у першого відповідача як
власника майна існувало саме право (а
не обов'язок) розпоряджатися спірним
майном, яке (право, а не обов'язок) і було
передано банку як іпотеко держателю за
рішенням суду.

Тобто, відповідно вищевказаних
законодавчих норм, правомочність щодо
розпорядження заставленим майном
переходить до іпотекодержателя. При
цьому жодною нормою чинного
законодавства не передбачено, що - у
разі нездійснення іпотекодержателем
дій з розпорядження даним майном
протягом певного часу - нереалізоване
право повертається власникові майна
без вжиття сторонами або судом заходів,
спрямованих на зняття встановлених
обмежень у здійсненні права власності.

Тому, твердження ТОВ "Еко-Комуненерго"
та інших апелянтів про те, що банку було
надано лише право (а не обов'язок)
укладати від свого імені договори
оренди, а також посилання на те, що
рішення суду від 16.12.2009 р. у справі №
27/362-09 не було виконано - на думку
колегії суддів, не мають юридичного
значення та не спростовують висновку
суду першої інстанції про те, що на
момент укладення спірного договору
єдиною особою, яка мала необхідний
обсяг цивільної дієздатності для
укладення спірного договору зі сторони
орендодавця, був АКБ СР "Укрсоцбанк".

ТОВ "Еко-Комуненерго" в апеляційній
скарзі посилається на рішення
господарського суду Харківської
області від 24.02.2014 р. у справі №922/5190/13, в
мотивувальній частині якого зазначено,
що до правомочностей ТОВ
"Еко-Комуненерго" як власника
нежитлової будівлі належить, зокрема,
право передати нежитлову будівлю в
користування (оренду). Із посиланням на
ч. 3 ст. 35 ГПК України та п.2.6 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
перший відповідач стверджує, що
вищевказаний висновок господарського
суду у справі №922/5190/13 є преюдиційним
фактом, що безпідставно не був
врахований судом першої інстанції при
прийнятті оскаржуваного рішення у
даній справі №922/1688/14.

Стосовно даного заперечення колегія
суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту рішення
господарського суду Харківської
області від 24.02.2014 р. у справі №922/5190/13,
копію якого долучено до матеріалів
даної справи, в його мотивувальній
частині не встановлено жодних нових
фактичних обставин порівняно з тими, що
підтверджуються доказами, які надані
учасниками процесу в даній справі
№922/1688/14 у відповідності до приписів
ст.ст. 32, 33 ГПК України та мають значення
для вирішення спору саме в цій справі.

Викладений у судовому рішенні від
24.02.2014 р. у справі №922/5190/13 висновок про
наявність у ТОВ "Еко-Комуненерго" права
передання заставленої нежитлової
будівлі в оренду зроблено судом на
підставі оцінки доказів та
застосування правових норм. При цьому
серед фактичних обставин, на підставі
яких суд дійшов зазначеного висновку,
вказано, що укладені ТОВ
"Еко-Комуненерго" з ПАТ "Харківхолодмаш"
договори оренди недійсними не
визнавались. Таким чином, факт
дійсності (недійсності) договору
оренди є преюдиційним для вирішення
спору про застосування наслідків його
припинення (що було предметом спору у
справі №922/5190/13), а не навпаки.

Відповідно до абз. 3 п.2.6 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. №18, на яку
посилається перший відповідач,
преюдиціальне значення процесуальним
законом надається саме обставинам,
встановленим судовими рішеннями (в
тому числі в їх мотивувальних
частинах), а не правовій оцінці таких
обставин, здійсненій іншим судом.

З огляду на викладене, колегія суддів
зазначає, що правова оцінка обставин
справи №922/5190/13 (щодо наявності у ТОВ
"Еко-Комуненрго" права передання
заставленої нежитлової будівлі в
оренду), здійснена господарським судом
Харківської області при розгляді
вказаної справи, не може бути визнана
преюдиційним фактом під час розгляду
даної справи №922/1688/14 та, відповідно, не
може вплинути на оцінку доказів у даній
справі, предметом доказування в якій є
саме наявність або відсутність
правових підстав для визнання
недійсним договору оренди (за
наслідками припинення якого
господарським судом прийнято рішення у
справі №922/5190/13 про стягнення коштів на
користь ТОВ "Еко-Комуненерго").

Таким чином, враховуючи, що відсутність
у ТОВ "Еко-Комуненерго" належного
обсягу цивільної дієздатності
(зокрема, правочиноздатності) на момент
укладення спірного договору
підтверджується матеріалами справи,
колегія суддів вважає, що місцевим
господарським судом правомірно
застосовано ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК
України та визнано спірний договір
недійсним.

Судом першої інстанції також
встановлено і в апеляційному
провадженні учасниками процесу не
спростовано, що на момент укладення
спірного договору у ТОВ
"Еко-Комуненерго" була відсутня
письмова згода банку як
іпотекодержателя. Разом з тим, колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції про те, що викладені
обставини не є підставою для
задоволення позовних вимог, оскільки
суб'єктний склад сторін спірного
договору свідчить про відсутність у
орендодавця (першого відповідача)
необхідного обсягу цивільної
дієздатності на укладення спірного
договору.

За таких обставин наявність або
відсутність згоди банку не впливає на
вирішення даного спору - враховуючи
приписи рішення суду від 16.12.2009 р. у
справі № 27/362-09, відповідно до яких саме
банк при здійсненні спірного правочину
мав бути орендодавцем, а не суб'єктом,
що повинен надати згоду на укладення
договору.

Щодо правової оцінки судом першої
інстанції посилань позивача на
наявність підстав для визнання
спірного правочину недійсним у зв'язку
з його фіктивністю та заперечень
апелянтів з даного питання, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлені цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

У п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" містяться наступні
роз'яснення: "Фіктивний правочин
(стаття 234 ЦК України) є недійсним
незалежно від мети його укладення,
оскільки сторони не мають на увазі
настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення".

Тобто, як нормами цивільного
законодавства, так і вказаною вище
постановою пленуму Вищого
господарського суду України №11
встановлено, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину.

Колегія суддів погоджується з доводами
апелянтів (зокрема, ТОВ
"Еко-Комуненерго") щодо недоведеності
факту відсутності як у першого, так і у
другого відповідачів наміру створити
правові наслідки на момент вчинення
спірного договору оренди.

Адже про відсутність такого наміру у
ТОВ "Еко-Комуненерго", на думку колегії
суддів, не свідчить сам лише факт
обізнаності ТОВ "Еко-Комуненерго" про
фактичне користування ДП "Завод імені
В.О.Малишева" об'єктом оренди після
розірвання з ТОВ "Еко-Комуненерго"
договору оренди № 640дп від 01.10.2008 р., а
твердження позивача про те, що першому
відповідачеві було відомо про
відсутність наміру ДП "Завод імені
В.О.Малишева" звільняти займані
приміщення, а також аргументи щодо
фактичної неможливості звільнити дані
приміщення у передбачений спірним
договором строк, на думку колегії
суддів, мають характер припущень та не
можуть бути підставою для висновку
щодо відсутності у першого відповідача
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення спірного договору
оренди.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про недоведеність
позовних вимог в частині визнання
спірного договору оренди недійсним на
підставі ст. 234 ЦК України.

Стосовно тверджень апелянтів про
відсутність у Державного концерну
"Укроборонпром", який не є стороною
спірного договору, права на звернення з
позовом про визнання даного договору
недійсним колегія суддів зазначає
наступне.

Зі змісту ч. 3 ст. 215 ЦК України
вбачається, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин) на
підставах, встановлених законом, за
умови його оспорювання однією із
сторін або іншою заінтересованою
особою, що заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом.

Згідно п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", якщо чинне законодавство
прямо не визначає кола осіб, які можуть
бути позивачами у справах, пов'язаних з
визнанням правочинів недійсними,
господарському суду для вирішення
питання про прийняття позовної заяви
слід керуватися правилами статей 1 і 2
ГПК. Отже, крім учасників правочину
(сторін за договором), а в передбачених
законом випадках - прокурора, державних
та інших органів позивачем у справі
може бути будь-яке підприємство,
установа, організація, а також фізична
особа, чиї права та охоронювані законом
інтереси порушує цей правочин.

Позивач не є стороною спірного
договору, втім є суб'єктом, права та
охоронювані законом інтереси якого
порушує спірний договір.

Суд апеляційної інстанції вважає, що
місцевим господарським судом
обґрунтовано, із посиланням на статути
Державного концерну "Укроборонпром" та
ДП "Завод імені В.О. Малишева", на ч. 2 ст.
22 Господарського кодексу України, на
відповідні норми Законів України "Про
управління об'єктами державної
власності", "Про особливості управління
об'єктами державної власності в
оборонно-промисловому комплексі",
зроблено правомірний висновок про те,
що станом на момент розгляду даної
справи повноваження держави щодо
володіння, користування та
розпорядження майном держави здійснює
Державний концерн "Укроборонпром" -
позивач у даній справі, а спірний
договір, який став підставою для
прийняття судового рішення у справі №
922/5190/13 та стягнення з ДП "Завод імені
В.О. Малишева" упущеної вигоди в розмірі
9954625,00 грн., які належать державі,
порушує інтереси власника цих коштів,
що зумовлює право позивача не
звернення до суду з відповідним
позовом.

Тому, посилання апелянтів (зокрема, TOB
"Еко-Комуненерго") на те, що виконання
рішення господарського суду від 24.02.2014
р. у справі № 922/5190/13 не вплине на
прибуток ДП "Завод імені В.О.Малишева",
отриманий за 2013 рік, колегія суддів не
вважає належними аргументами -
враховуючи, що стягнення з ДП "Завод
імені В.О. Малишева" вищевказаної суми
вплине на розмір регулярних річних
(квартальних) внесків, які сплачує
завод на користь ДК "Укроборонпром" у
майбутніх періодах, про що
обґрунтовано зазначає позивач у
відзиві на апеляційну скаргу.

Окрім того, в апеляційній скарзі TOB
"Еко-Комуненерго" зазначає, що інтереси
ДК "Укроборонопром" та ДП "Завод імені
В.О.Малишева" є ідентичними, оскільки ДП
"Завод імені В.О.Малишева" є учасником
концерну, який здійснює управління
об'єктами державної власності в
оборонно-промисловому комплексі, а
також враховуючи, що ДК
"Укроборонопром" є єдиним засновником
ДП "Завод імені В.О.Малишева".

Таким чином, апелянтом фактично
визнано, що правочин, який
безпосередньо стосується прав та
законних інтересів ДП "Завод ім. В. О.
Малишева", зачіпає також законні права
та інтереси ДК "Укроборонопром", у
зв'язку з чим останній скористався
своїм правом на судовий захист.

Посилання TOB "Еко-Комуненерго" в
апеляційній скарзі на те, що
господарським судом Харківської
області розглядається справа №922/1440/14
за позовом ДП "Завод імені В.О.Малишева"
до TOB "Еко-Комуненерго" про визнання
недійсним договору оренди №8/11 від
04.07.2011 р., колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки апелянтом
не наведено жодної норми права, яка б
передбачала обмеження права ДК
"Укроборонопром" на звернення до суду
за вказаних обставин. Крім того, на
момент прийняття судом першої
інстанції оскаржуваного рішення від
01.07.2014 р. справу №922/1440/14 не було
розглянуто по суті судом першої
інстанції (рішення в зазначеній справі
прийнято лише 16.07.2014 р.).

Інших аргументів та обставин, що могли
б бути підставою для скасування
оскаржуваного судового рішення,
заявниками апеляційних скарг не
наведено.

На підставі викладеного, доводи
апеляційних скарг не знайшли
підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
повністю погоджується із висновками
суду першої інстанції та вважає, що при
прийнятті оскаржуваного рішення
місцевий господарський суд дав належну
правову оцінку наявним у матеріалах
справи доказам, через що рішення
господарського суду Харківської
області від 01.07.2014 р. у справі № 922/1688/14
підлягає залишенню без змін, а
апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105
ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги АКБ СР "Укрсоцбанк",
м. Харків, 1-го відповідача, ТОВ
"Еко-Комуненерго", та 2-го відповідача,
ПАТ "Харківхолодмаш" на рішення
господарського суду Харківської
області від 01.07.2014 р. у справі №922/1688/14
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 01.07.2014 р. у
справі №922/1688/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено
10.09.2014р.

Головуючий суддя
Бондаренко В.П.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Россолов В.В.