м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
до Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "АХА Страхування"
про стягнення 32 962,52 грн.
Суддя Бондарчук В.В.
від позивача: не з'явились
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Товариство з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Кредо" (далі-позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "АХА
Страхування" (далі-відповідач) про
стягнення 32 962,52 грн. в рахунок
відшкодування витрат, пов'язаних зі
сплатою страхового відшкодування.
Позовні вимоги обґрунтовані виплатою
позивачем страхового відшкодування
згідно договору страхування №DOT0AK00052946
від 16.08.2007 р., внаслідок чого, позивач
отримав право вимоги в межах
виплаченої суми до відповідальної
особи за завдані збитки.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 12.06.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 07.07.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
27.06.2014 р. через загальний відділ
діловодства суду від Моторного
(транспортного) страхового бюро
України надійшов лист з інформацією на
судовий запит.
08.07.2014 р. через загальний відділ
діловодства представник відповідача
подав заяву про застосування строків
позовної давності, яку обґрунтовує тим,
що для позивача початок перебігу
позовної давності розпочався з моменту
виплати страхового зобов'язання - 29.07.2009
р., та становить 1 рік, як для регресних
зобов'язань, при цьому, залишення
позову без розгляду не зупиняє
перебігу позовної давності.
Розгляд справи неодноразово
відкладався через нез'явлення
повноважних представників відповідача
та неналежне виконання ними вимог суду.
У дане судове засідання представники
сторін не з'явилися, причин неявки суду
не повідомили, проте були повідомлені
про час та місце судового засідання у
встановленому законом порядку, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи розпискою представника
позивача про дату та час наступного
судового засідання та повідомленням
про вручення поштового відправлення
Приймаючи до уваги, що представники
сторін були належним чином повідомлені
про дату та час судового засідання,
враховуючи, що матеріали справи
містять достатньо документів для
розгляду справи по суті, суд вважає, що
неявка у судове засідання
представників сторін не є перешкодою
для прийняття рішення у даній справі.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 01.09.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.08.2007 р. між Товариством з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Кредо" та ОСОБА_1 укладено договір
страхування наземного транспорту
№DOT0AK00052946, відповідно до якого було
застраховано майнові інтереси
страхувальника, пов'язані з володінням,
користуванням та розпорядженням
транспортним засобом - «ВАЗ 211210»,
державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
страхування» страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів фізичних
осіб та юридичних осіб у разі настання
певних подій (страхових випадків),
визначених договором страхування або
чинним законодавством, за рахунок
грошових фондів, що формуються шляхом
сплати фізичними особами та
юридичними особами страхових
платежів (страхових внесків, страхових
премій) та доходів від розміщення
коштів цих фондів.

Згідно до п. 1 ст. 352 Господарського
кодексу України, страхування - це
діяльність спеціально уповноважених
державних організацій та суб'єктів
господарювання (страховиків), пов'язана
з наданням страхових послуг юридичним
особам або громадянам
(страхувальникам) щодо захисту їх
майнових інтересів у разі настання
визначених законом чи договором
страхування подій (страхових випадків),
за рахунок грошових фондів, які
формуються шляхом оплати
страхувальниками страхових платежів.

Відповідно зі ст. 979 Цивільного кодексу
України, за договором страхування одна
сторона (страховик) зобов'язується у
разі настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного
кодексу України, предметом договору
страхування можуть бути, зокрема,
майнові інтереси, які не суперечать
закону і пов'язані з володінням,
користуванням і розпоряджанням майном
(майнове страхування).

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про
страхування» встановлено, що договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу,
виконати послугу тощо), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі у
визначені строки та виконувати інші
умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст.
8 Закону України «Про страхування»
визначається певна подія, на випадок
якої проводиться страхування і яка має
ознаки ймовірності та випадковості
настання.

Страховим випадком, у відповідності до
ч. 2 ст. 8 Закону України «Про
страхування», є подія, передбачена
договором страхування або
законодавством, яка відбулася і з
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі.

Як встановлено судом, 06.07.2009 р. на
автодорозі Волноваха - Тельманове
сталася дорожньо-транспортна пригода
за участю автомобіля «ВАЗ 211210»,
державний номер НОМЕР_1, під
управлінням ОСОБА_2 та автомобіля «ВАЗ
211540», державний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_3

У відповідності до постанови
Тельманівського районного суду
Донецької області від 29.09.2009 р. ОСОБА_3
визнано винним у скоєнні
правопорушення, що сталось 06.07.2009 р. на
автодорозі Волноваха - Тельманове за
участю автомобіля «ВАЗ 211210», державний
номер НОМЕР_1 та автомобіля «ВАЗ 211540»,
державний номер НОМЕР_2 (копія у
матеріалах справи).

Положеннями ст. 988 Цивільного кодексу
України встановлено, що страховик
зобов'язаний у разі настання
страхового випадку здійснити
страхову виплату у строк, встановлений
договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону
України «Про страхування», страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до звіту №002-394 від 23.07.2009 р.
вартість відновлювального ремонту
автомобіля «ВАЗ 211210», державний номер
НОМЕР_1, склала 33 699,37 грн.

29.07.2009 р. позивачем було складено
страховий акт №К-1034, згідно якого
виплата страхового відшкодування
складає 33 472,52 грн.

Відповідно до зазначеного вище звіту
№002-394 від 23.07.2009 р. та страхового акту
позивачем було виплачено страхове
відшкодування у розмірі 33 472,52 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№10590 від 30.07.2009 р. (копія у матеріалах
справи).

Обґрунтовуючи свої вимоги, Товариство
з додатковою відповідальністю
"Страхова компанія "Кредо" зазначає, що
у зв?язку з тим, що ним було здійснено
виплату страхового відшкодування
власнику пошкодженого автомобіля «ВАЗ
211210», державний номер НОМЕР_1, позивач
відповідно до ст.ст. 993, 1191 Цивільного
кодексу України та ст. 27 Закону України
«Про страхування», набув право
зворотної вимоги до осіб,
відповідальних за завдану шкоду. Тож,
враховуючи, що цивільно-правова
відповідальність за шкоду перед
третіми особами, завдану внаслідок
експлуатації транспортного засобу
«ВАЗ 211540», державний номер НОМЕР_2
застрахована у Приватному
акціонерному товаристві "Страхова
компанія "АХА Страхування" за полісом
№ВВ/9914273, а також з огляду на те, що
водія автомобіля «ВАЗ 211540», державний
номер НОМЕР_2 визнано винним у скоєнні
правопорушення, позивач просить
стягнути з останнього шкоду, завдану з
вини водія застрахованого
транспортного засобу в розмірі 32 962,52
грн.

При цьому, як зазначає позивач,
останній не надсилав на адресу
відповідача претензію.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страхувальники - юридичні
особи та дієздатні громадяни, що
уклали із страховиками договори
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю,
майну третіх осіб під час
експлуатації наземного транспортного
засобу; потерпілі - треті юридичні та
фізичні особи, життю, здоров'ю та/або
майну яких внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
транспортним засобом заподіяна шкода,
цивільно-правову відповідальність за
яку несе власник цього транспортного
засобу; забезпечений транспортний
засіб - наземний транспортний засіб,
зазначений у чинному договорі
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
або, залежно від умов договору
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
будь-який наземний транспортний засіб,
який експлуатується особою,
цивільно-правова відповідальність
якої застрахована, на законних
підставах;

Обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності,
відповідно до ст. 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та/або майну
потерпілих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Положеннями ст. 15 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (в редакції, чинній станом на
момент укладення договору страхування)
встановлено, що договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності можуть укладатися,
зокрема, на умовах страхування
відповідальності за шкоду, заподіяну
життю, здоров'ю, майну третіх осіб
внаслідок експлуатації транспортного
засобу, визначеного в договорі
страхування, будь-якою особою, яка
експлуатує його на законних підставах.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України, завдання майнової
(матеріальної) та моральної шкоди іншій
особі є підставою виникнення цивільних
прав і обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 509 вказаного кодексу,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений у випадках, встановлених
законом, що передбачено ч. 2 ст. 512
Цивільного кодексу України.

Такий випадок встановлено ст. 993
Цивільного кодексу України та ст. 27
Закону України "Про страхування" згідно
із якими до страховика, який виплатив
страхове відшкодування за договором
майнового страхування, у межах
фактичних витрат переходить право
вимоги, яке страхувальник або інша
особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

Так, згідно ст. 111-28 ГПК України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Відповідно до правового висновку, який
міститься у постанові судових палат у
цивільних та господарських справах
Верховного Суду України від 25.12.2013 р. у
справі №6-112цс13, при виплаті страховою
компанією страхового відшкодування
згідно ст. 993 Цивільного кодексу
України до неї переходить право вимоги
потерпілого, а не відбувається набуття
такого права в порядку регресу.

Таким чином, зі змісту наведених
правових норм, вбачається, що у зв'язку
з погашенням шкоди коштами страхового
відшкодування до страховика
переходить право вимоги (права
кредитора, яким у деліктному
зобов'язанні є потерпілий) до
заподіювача.

Отже, вказані правовідносини за своєю
природою є заміною кредитора у
зобов'язанні, що передбачено п. 4 ст. 512
Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд вважає
необґрунтованими твердження позивача
про наявність у нього з моменту
здійснення страхової виплати права
пред'явлення регресного позову до
особи відповідальної за заподіяну
шкоду, в той час як мала місце заміна
кредитора у зобов'язанні, а до позивача
перейшли права в обсязі, належному
первісному кредитору (потерпілому в
ДТП).

Судами встановлено, що позивачем
виплачено на користь потерпілого в ДТП
страхове відшкодування у розмірі 33 472,52
грн., а тому у спірному зобов'язанні
згідно ст. 512 Цивільного кодексу
України відбулася заміна кредитора -
страхувальник (ОСОБА_1) передав
страховикові (Товариству з додатковою
відповідальністю "Страхова компанія
"Кредо"), який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
право вимоги до особи, відповідальної
за завдані збитки.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3 за шкоду, заподіяну життю,
здоров'ю, майну третіх осіб, внаслідок
експлуатації автомобіля «ВАЗ 211540»,
державний номер НОМЕР_2 була
застрахована у Приватному
акціонерному товаристві "Страхова
компанія "АХА Страхування" за полісом
№ВВ/9914273.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу
України, до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Таким чином, заміна кредитора в
зобов'язанні не змінює їх суті та норм,
якими вони регулюються, а тому,
страхова виплата має проводитися
відповідачем на користь позивача в
порядку та строки, визначені Законом та
ст. 1194 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 вказаного
кодексу, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктом 35.1 ст. 35 Закону визначено, що
для отримання страхового
відшкодування особа, яка має право на
відшкодування, подає страховику (або
якщо страховик невідомий - МТСБУ)
відповідну заяву.

Наведена норма поширюється і на
позивача, який в силу проведеного
відшкодування на користь потерпілого,
згідно ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу
України став новим кредитором у
зобов'язанні, що виникло внаслідок
заподіяння шкоди - тобто особою, яка має
право на відшкодування в розумінні
Закону.

Згідно із п. 36.1 ст. 36 Закону страховик (у
випадках, передбачених статтею 41 цього
Закону, - МТСБУ), керуючись нормами
цього Закону, приймає вмотивоване
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
або про відмову у здійсненні
страхового відшкодування
(регламентної виплати). Рішення про
здійснення страхового відшкодування
(регламентної виплати) приймається у
зв'язку з визнанням майнових вимог
заявника або на підставі рішення суду,
у разі якщо спір про здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати) розглядався в
судовому порядку. Якщо розмір
заподіяної шкоди перевищує страхову
суму, розмір страхової виплати
(регламентної виплати) за таку шкоду
обмежується зазначеною страховою
сумою.

Пунктом 36.2 статті 36 Закону передбачено,
що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з
дня узгодження ним розміру страхового
відшкодування з особою, яка має право
на отримання відшкодування, за
наявності документів, зазначених у
статті 35 цього Закону, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника
обґрунтованими - прийняти рішення про
здійснення страхового відшкодування
(регламентної виплати) та виплатити
його.

- у разі невизнання майнових вимог
заявника або з підстав, визначених
статтями 32 та/або 37 цього Закону, -
прийняти вмотивоване рішення про
відмову у здійсненні страхового
відшкодування (регламентної виплати).

Тобто, в даному випадку строк виконання
зобов'язання страховика за полісом
ОСЦВВТЗ обумовлений спливом
визначеного Законом строку після
подачі заяви.

Таким чином, момент виконання
зобов'язання страховика за полісом
ОСЦВВТЗ (відповідача), що виникло
внаслідок заподіяння шкоди при ДТП, і
право вимоги, яке мав потерпілий,
перейшли до страхової компанії, яка
провела виплату (позивач), пов'язаний із
направлення заяви в порядку п. 35.1 ст. 35
Закону.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується позивачем, останній не
звертався з відповідною заявою до
відповідача. Отже, строк виплати
страхового відшкодування в розмірі
32 962,52 грн. не настав.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову Товариства з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Кредо".

Також суд зазначає, що крім учасників
правочину (сторін за договором), а в
передбачених законом випадках -
прокурора, державних та інших органів
позивачем у справі може бути будь-яке
підприємство, установа, організація, а
також фізична особа, чиї права та
охоронювані законом інтереси порушує
цей правочин.

За змістом статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

До господарського суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється. Тобто
в контексті цієї норми має значення
лише суб'єктивне уявлення особи про те,
що її право чи законний інтерес
потребує захисту. Водночас за змістом
цієї статті порушення права чи
законного інтересу або спір щодо них
повинні існувати на момент звернення
до суду. Якщо в результаті розгляду
справи виявиться, що порушення
відсутнє, суд має відмовити в позові.

Так, у рішенні Конституційного Суду
України від 09.07.2002 р. №15-рп/2002,
зазначено, що кожна особа має право
вільно обирати незаборонений законом
спосіб захисту прав і свобод, у тому
числі й судовий. Можливість судового
захисту не може бути поставлена
законом, іншими нормативно-правовими
актами у залежність від використання
суб'єктом правовідносин інших засобів
правового захисту. Держава може
стимулювати вирішення правових спорів
у межах досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Зі змісту вищенаведеного вбачається,
що позивач має право на звернення до
суду. Вказане право Товариством з
додатковою відповідальністю "Страхова
компанія "Кредо" реалізовано шляхом
подання позову про відшкодування шкоди
до господарського суду міста Києва, за
яким порушено провадження.

При цьому, суд звертає увагу сторін на
те, що вказане рішення Конституційного
Суду України не визначає момент, з
якого суб'єктивне право позивача є
порушеним відповідачем та не регулює
питання матеріального права в частині
настання строку виконання грошового
зобов'язання.

Визначення законом чи погодження
сторонами договору строку настання
зобов'язання не свідчить про
встановлення досудової процедури
вирішення спору, а подача позову не
може змінювати встановлений строк
виконання цивільно-правового
зобов'язання.

Такої позиції притримується і Вищий
господарський суд України у своїй
постанові від 01.07.2014 р. у справі
№910/17223/13.

Оскільки позивачем не надано суду
доказів направлення претензії з
вимогою виплати страхового
відшкодування в порядку регресу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що відповідачем
не порушено жодних прав позивача.

При цьому, суд відхиляє подану
відповідачем заяву про застосування
строків позовної давності через
необґрунтованість, з огляду на те, що
даний спір виник не з регресних
зобов'язань, та до них застосовується
загальний строк позовної давності в
три роки, який виникає з дати ДТП (06.07.2009
р.) та відповідно переривався на
підставі частини 2 ст. 264 ЦК України
04.07.2012 р. у зв'язку із зверненням
позивача до відповідача, який згодом
було залишено без розгляду на підставі
ст. 81 ГПК України.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
відповідачем не порушено прав
позивача, суд визнає заявлені позовні
вимоги необґрунтованими, та такими, що
не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 05.09.2014 р.

Суддя
Бондарчук В.В.