КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2014 р. Справа№ 911/1058/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Ільєнок Т.В.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання -
Натха М.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Соколовський С.В. -
директор (протокол загальних зборів
учасників №3 від 11.09.2012р.)

Соколовська Т.С. - за довіреністю

від відповідача: Ганицький О.А. - за
довіренівстю

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Селена Плюс" на
рішення господарського суду Київської
області від 22.05.2014р. (дата підписання
28.05.2014р.)

по справі № 911/1058/14 (суддя Лутак Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Селена Плюс"

до Приватного підприємства Фірми
"Базальт"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Київської області від 22.05.2014р. у справі
№ 911/1058/14 у задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

Не погоджуючись із винесеним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Селена Плюс"
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду із апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду Київської області
від 22.05.2014р. у справі №911/1058/14 скасувати
повністю і прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги.

В апеляціній скарзі позивач зазначає,
що судом неповно з'ясовані обставини,
що мають значення для справи, вказує на
невідповідність висновків, викладених
у рішенні місцевого господарського
суду, обставинам справи та на порушення
судом норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 06.06.2014р. у
справі №911/1058/14 у складі колегії суддів:
головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді:
Власов Ю.Л., Шаптала Є.Ю., апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Селена Плюс" на
рішення господарського суду Київської
області від 22.05.2014р. у справі №911/1058/14
прийнято до провадження, розгляд
справи призначено на 05.08.2014р.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 05.08.2014р., у
зв'язку із перебуванням судді Власова
Ю.Л. у відпустці, для розгляду справи
сформовано колегію у складі:
головуючий по справі суддя - Корсакова
Г.В., судді: Хрипун О.О., Шаптала Є.Ю.

05.08.2014р. через відділ документального
забезпечення суду від відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи та долучення
додаткових документів до матеріалів
справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.08.2014р.
розгляд справи відкладено на 18.08.2014.

Розпорядженням Заступника Голови
Київського апеляційного
господарського суду від 18.08.2014р., у
зв'язку із перебуванням судді Хрипуна
О.О. у відпустці, для розгляду справи
сформовано колегію у складі:
головуючий по справі суддя - Корсакова
Г.В., судді: Ільєнок Т.В., Шаптала Є.Ю.

18.08.2014р. через відділ документального
забезпечення суду від відповідача
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому він просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення - без змін.

В судове засідання 18.08.2014р.
представники сторін з'явилися.

Представники позивача вимоги
апеляційної скарги підтримали та
просили її задовольнити. Представник
відповідача заперечив проти
апеляційної скарги, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
- без змін.

Статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що у процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
30.09.2012 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Селена Плюс"
(орендар) та Приватним підприємством
Фірма "Базальт" (орендодавець) було
укладено Договір оренди № 30/09-2012 (далі -
Договір), відповідно до п. 1.1 якого
відповідач надає, а позивач приймає в
строкове платне користування ящики для
розчину 4 одиниці, 5 столів, 10 підставок
для кладки цегли (далі - об'єкт оренди).

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що
об'єкт оренди передається в оренду для
використання в комерційній діяльності.

Згідно п.3.1 та п. 3.2 Договору термін
оренди складає 6 місяців з моменту
прийняття об'єкта, що орендується та
може бути скорочений лише за згодою
сторін.

Відповідно до п. 5.2, п. 5.3 Договору
передача об'єкту оренди в оренду
оформляється актом прийому-передачі.
Об'єкт, що орендується, вважається
переданим в оренду з моменту
підписання акту прийому-передачі.

Згідно п. 4.1. Договору розмір орендної
плати за об'єкт, що орендується складає
1600 грн. з ПДВ за місяць. Розмір орендної
плати за всі об'єкти, що орендуються
складає 8000 грн. за місяць.

Відповідно до п. 4.2. Договору орендна
плата сплачується орендарем щомісячно
не пізніше 10 -го числа кожного місяця.

Згідно з п. 8.1 Договору після закінчення
терміну оренди позивач зобов'язаний
передати відповідачу об'єкт оренди
протягом одного дня з моменту
закінчення терміну оренди за актом
передачі.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що
Договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
01.04.2013 р.

30.09.2012 р. сторони склали акт
прийому-передачі до Договору, за яким
відповідач передав, а позивач прийняв у
строкове, терміном на шість місяців, до
01.04.2013, в платне користування 5 столів, 10
підставок для кладки цегли, 4 ящики для
розчину. Вказаний Акт підписаний
представниками сторін та скріплений
печатками підприємств.

Позивач стверджує, що Договір оренди №
30/09-2012 від 30.09.2012 р. насправді не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
оскільки використовуючи фінансову
залежність позивача від відповідача
(ПП Фірма «Базальт» виступала
замовником, а ТОВ «Селена Плюс»
підрядником за договором підряду від
08.10.2012) директор відповідача наполіг на
укладенні договору оренди з метою
подальшого включення суми орендних
платежів в акти виконаних робіт форми
КБ-2В за договором підряду з метою
збільшення вартості будівництва. При
цьому, обладнання насправді не
передбачалося фізично передавати
позивачеві і реально не було передане в
користування (незважаючи на підписання
акту приймання-передачі) та на
будівництві не використовувалось,
однак, в подальшому відповідач
відмовився від своїх усних зобов'язань
щодо включення суми орендних платежів
в акти виконаних робіт. У зв'язку з
зазначеним, позивач вважає, що договір
оренди № 30/09-2012 від 30.09.2012 р. не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
а також був вчинений під впливом обману
та просить суд визнати вказаний
Договір недійсним з моменту його
укладення на підставі ст. ст. 203 , 215, 230,
234, 236 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про відмову в задоволенні позову
та виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 Цивільного кодексу
України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного
кодексу України якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 3.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» передбачено, що у
вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 ЦК України господарські
суди повинні мати на увазі, що
відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності, або замовчування обставин,
що мали істотне значення для правочину
(наприклад, ненадання технічної чи
іншої документації, в якій описуються
властивості речі).

В пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Виходячи з викладеного, слід зважити,
що правочин може бути визнаний
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на його укладення, при чому
ознакою обману є умисел: особа знає про
наявність чи відсутність певних
обставин і розуміє, що друга сторона,
якщо б вона володіла цією інформацією,
не вступила би у правовідносини,
невигідні для неї. Обман також має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Для того, щоб кваліфікувати правочин як
обман, необхідно встановити, що омана
стосувалася природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. При обмані
наслідки правочину, що вчиняється, є
відомими та бажаними для однієї зі
сторін.

Встановлення наявності умислу у
недобросовісної сторони ввести в оману
другу сторону, щоб спонукати її до
укладення правочину є неодмінною
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем всупереч вимог ст. ст. 33, 34 ГПК
України не надано належних і
допустимих доказів ні наявності умислу
в діях відповідача та істотності
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, ані самого факту
обману.

Твердження позивача про те, що
відповідач, використовуючи фінансову
залежність позивача, який є
підрядником, від відповідача, який
виступав замовником за договором
підряду від 08.10.2012, наполіг на укладенні
договору оренди з метою подальшого
включення суми орендних платежів в
акти виконаних робіт за договором
підряду, правомірно не прийняті судом
першої інстанції до уваги, оскільки
зазначені обставини не можуть бути
підставою для визнання договору оренди
недійсним за статтею 230 ЦК України. Крім
того, договір оренди № 30/09-2012 від 30.09.2012
р. укладений раніше, ніж вказаний
договір підряду.

Тобто, позивачем не доведено існування
обставин, з наявністю яких закон
пов'язує можливість визнання правочину
недійсним у розумінні ч. 1 ст. 230 ЦК
України.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» передбачено, що фіктивний
правочин (стаття 234 ЦК України) є
недійсним незалежно від мети його
укладення, оскільки сторони не мають на
увазі настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін. З урахуванням того,
що фіктивний правочин не спрямований
на набуття, зміну чи припинення
цивільних прав та обов'язків, він не
створює цивільно-правових наслідків
незалежно від того, чи він був визнаний
судом недійсним. У розгляді
відповідних справ суд має враховувати,
що ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов договору оренди № 30/09-2012
від 30.09.2012 р. відповідач передав, а
позивач прийняв у строкове терміном на
шість місяців, до 01.04.2013 р., в платне
користування об'єкт оренди, про що
сторони склали Акт прийому-передачі
від 30.09.2012 р.

Разом з тим, з наявних у матеріалах
справи листів вих. № 8 від 29.10.2012 р., вих.
№ 06 від 03.06.2013 р. та вих. № -01/02 від 28.02.2013
р. (а.с. 89, 92, 93) вбачається, що об'єкт
оренди перебував у користуванні
позивача ,у зв'язку з чим оспорюваний
договір не може розцінюватися як
фіктивний.

На доводи позивача про те, що він не
здійснював платежі за договором
оренди, судова колегія зазначає, що
невиконання чи неналежне виконання
правочину не тягне за собою правових
наслідків у вигляді визнання правочину
недійсним.

З огляду на зазначене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що в
порушення вимог ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
позивач не довів, що учасники правочину
не мали наміру створити правові
наслідки на момент вчинення правочину,
а матеріалами справи спростовані
посилання позивача на фіктивність
оспорюваного договору.

З огляду на вищевикладене вбачається,
що позивачем не доведено, що при
укладенні спірного договору була
відсутня єдність волі і волевиявлення
сторін щодо намірів створення
цивільних прав та обов'язків у
правовідносинах оренди, а також що
відповідач умисно ввів позивача в
оману, маючи намір отримувати орендну
плату, внаслідок чого позивач
неправильно сприйняв предмет або інші
істотні умови договору, які вплинули на
його волевиявлення і при відсутності
яких по обставинах справи можна було б
вважати, що договір не був би укладений,
зокрема, що відповідач заперечував
наявність обставин, які б могли
перешкоджати вчиненню угоди, або
замовчував обов'язки, які покладені на
позивача за оспорюваним договором.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що місцевий господарський суд
дав належну оцінку обставинам справи і,
з урахуванням вимог застосованих норм
права дійшов обґрунтованого висновку
про відмову в позові у зв'язку з
необґрунтованістю позовних вимог та
недоведеністю існування обставин, з
наявністю яких закон пов'язує
можливість визнання правочину
недійсним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення
місцевого господарського суду
відповідає чинному законодавству,
фактичним обставинам і матеріалам
справи, тому підстави для його зміни
або скасування відсутні.

Апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю "Селена
Плюс" на рішення господарського суду
Київської області від 22.05.2014р., як
необґрунтована, задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Селена
Плюс" на рішення господарського суду
Київської області від 22.05.2014р. у справі
№911/1058/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду
Київської області від 22.05.2014р. у справі
№911/1058/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1058/14 повернути
до господарського суду Київської
області.

Головуючий суддя
Г.В. Корсакова

Судді
Т.В. Ільєнок

Є.Ю. Шаптала