КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2014 р. Справа№ 910/1461/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Павлік І.П., довіреність
№ 01-29-339 від 27.05.2014;

від першого відповідача - представник
не прибув;

від другого відповідача - Бегменко А.В.,
довіреність № б/н від 26.03.2014,

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Київський річковий порт" на рішення
господарського суду міста Києва від
03.07.2014 у справі № 910/1461/14 (суддя Головіна
К.І.) за позовом публічного
акціонерного товариства "Київський
річковий порт" до товариства з
обмеженою відповідальністю "Фінансова
компанія "Центр факторингових послуг"
та товариства з обмеженою
відповідальністю "Дрім Фінанс" про
визнання недійсним договору
факторингу

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Київський річковий порт" звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр факторингових послуг" та
товариства з обмеженою
відповідальністю "Дрім Фінанс" про
визнання недійсним договору
факторингу №03/09/13-1 від 03.09.2013.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 у справі №
910/1461/14 у задоволенні позову відмовлено
повністю.

При ухваленні рішення по даній справі
суд першої інстанції дійшов висновку
про відсутність підстав для визнання
недійсним договору факторингу №03/09/13-1
від 03.09.2013.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 03.07.2014 у справі №
910/1461/14 скасувати та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
позивач відповідної згоди на заміну
кредитора у зобов'язанні не надавав.

Представник апелянта - позивача у
справі в судовому засіданні 08.09.2014
підтримав вимоги за апеляційною
скаргою.

Представник другого відповідача
заперечив проти задоволення вимог
апеляційної скарги.

Перший відповідач не скористався
правом на участь свого представника в
судовому засіданні, хоча про дату, час
та місце судового засідання був
повідомлений належним чином, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутнім у даному
судовому засіданні від першого
відповідача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка
представників сторін не визнавалася
обов'язковою, певних пояснень суд не
витребував.

За наведених обставин, апеляційна
скарга розглянута судом у даному
судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між відкритим акціонерним товариством
"Сведбанк" (правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
"Сведбанк"), як кредитором та відкритим
акціонерним товариством "Київський
річковий порт" (правонаступником якого
є публічне акціонерне товариство
"Київський річковий порт") , як
позичальником 15.10.2008 р. укладено
кредитний договір № 855 К-Н.

Предметом договору є правовідносини,
за якими Банк зобов'язався надати
позичальнику грошові кошти (кредит) на
наступних умовах: сума, що не перевищує
8 000 000,00 доларів США, дата повернення
кредиту - 15.10.2008 р., процентна ставка - 24 %
річних, а позичальник зобов'язався
повернути кредит та сплатити відсотки
за його користування до 15 жовтня 2011 р.
(п. 1.1 договору).

Згідно п. 10.3 зазначеного договору банк
має право повністю або частково
перевести свої права та зобов'язання по
цьому договору, а також по угодам,
пов'язаним із забезпеченням повернення
кредитної лінії, третій особі без згоди
позичальника.

Згодом, а саме 01.06.2012, між публічним
акціонерним товариством "Сведбанк", як
клієнтом та товариством з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр факторингових послуг", як
фактором укладено договір факторингу
№ 28 Ф-Н, за умовами якого (п. 3.2) клієнт
відступає право вимоги до боржника за
кредитним договором № 855 К-Н від 15.10.2008
р. факторові, внаслідок чого клієнт
передає, а фактор одержує право
вимагати від боржника належного
виконання всіх зобов'язань за
кредитним договором № 855 К-Н від 15.10.2008
р.

Пунктом 5.4 даного договору передбачено,
що фактор має право на наступне
відступлення права вимоги, а також на
відчуження права вимоги.

Згідно Акту приймання-передачі від
01.06.2012 (а.с. 11) публічне акціонерне
товариство "Сведбанк" передало, а
товариство з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр факторингових послуг" прийняло
документи, які підтверджують дійсність
та наявність права вимоги до боржника.

Між товариством з обмеженою
відповідальністю "Дрім Фінанс", як
фактором та товариством з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр факторингових послуг", як
клієнтом 03.09.2013 укладено договір
факторингу №03/09/13-1.

Відповідно до п. 3.1 договору клієнт
передає (відступає) на користь фактора,
а фактор набуває право вимоги до
боржника за кредитним договором № 855
К-Н від 15.10.2008 р. та зобов'язується
сплатити клієнту суму, визначену в п. 4.1
цього договору.

Згідно Акту приймання-передачі від
03.09.2013 (а.с.16) товариство з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр факторингових послуг" передало,
а товариствоо з обмеженою
відповідальністю "Дрім Фінанс"
прийняло документи, які підтверджують
дійсність та наявність права вимоги до
боржника.

На виконання умов п. 5.2 договору на
адресу публічного акціонерного
товариства "Київський річковий порт"
було направлено повідомлення про
відступлення.

Отримання зазначеного повідомлення
підтверджується самим позивачем у
позовній заяві (абз. 1, а.с. 4).

Публічне акціонерне товариство
"Київський річковий порт", вважаючи, що
неотримання згоди боржника на
укладення договору факторингу від
03.09.2013 є підставою для визнання його
недійсним, звернулося до суду з даним
позовом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174
Господарського кодексу України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом. Такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу
України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Позивач просить суд визнати недійсними
договір факторингу від 03.09.2013,
обґрунтовуючи свою вимогу тим, що
відповідної згоди на заміну кредитора
у зобов'язанні він не надавав.

Наведені доводи позивача відхиляються
колегією суддів за необґрунтованістю,
з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 512 Цивільного
кодексу України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу
України заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У даному випадку кредитним договором №
855 К-Н від 15.10.2008 р. не передбачено
обов'язковості отримання згоди від
боржника на відступлення права вимоги.

Більш того, згідно п. 10.3 зазначеного
договору банк має право повністю або
частково перевести свої права та
зобов'язання по цьому договору, а також
по угодам, пов'язаним із забезпеченням
повернення кредитної лінії, третій
особі без згоди позичальника.

Отже, умовами кредитного договору не
встановлено, що відступлення права
вимоги може здійснюватися лише у
випадку надання згоди боржником, а
навпаки передбачено, що заміна
кредитора здійснюється без згоди
позичальника.

Крім того, у даному випадку позивачем
оскаржується саме наступне (друге)
відступлення права грошової вимоги.

Частиною 1 ст. 1083 Цивільного кодексу
України передбачено, що наступне
відступлення фактором права грошової
вимоги третій особі не допускається,
якщо інше не встановлено договором
факторингу.

Згідно п. 5.4 договору факторингу № 28 Ф-Н
від 01.06.2012 передбачено, що фактор має
право на наступне відступлення права
вимоги, а також на відчуження права
вимоги.

Отже, умовами договору факторингу № 28
Ф-Н від 01.06.2012 було передбачено
наступне відступлення фактором права
грошової вимоги.

Якщо договором факторингу
допускається наступне відступлення
права грошової вимоги, воно
здійснюється відповідно до положень
цієї глави (ч. 2 ст. 1083
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1080 Цивільного кодексу
України договір факторингу є дійсним
незалежно від наявності домовленості
між клієнтом та боржником про заборону
відступлення права грошової вимоги або
його обмеження.

Таким чином, навіть у випадку наявності
домовленості між товариством з
обмеженою відповідальністю "Фінансова
компанія "Центр факторингових послуг"
(клієнт за оскаржуваним договором) та
публічним акціонерним товариством
"Київський річковий порт" (боржник) про
заборону відступлення права грошової
вимоги або його обмеження,
оскаржуваний договір факторингу є
дійсним.

У даному випадку відсутні не тільки
будь - які домовленості між клієнтом та
боржником про заборону відступлення
права грошової вимоги або його
обмеження, а і умова щодо
обов'язковості отримання згоди від
боржника на укладання договору
факторингу.

За наведених обставин, згода
публічного акціонерного товариства
"Київський річковий порт" на
відступлення права грошової вимоги не
потрібна.

З огляду на викладене доводи апелянта
про те, що підпис на листі виконуючого
обов'язки голови правління ПАТ
"Київський річковий порт" ОСОБА_5, яким
надано згоду на укладення
оскаржуваного договору факторингу, є
підробленим, не впливають на дійсність
цього договору, оскільки відповідна
згода на відступлення не потрібна.

Доводи апелянта щодо порушення умов п.
10.6 кредитного договору, який визначає
зобов'язання сторін зберігати
конфіденційність фінансової,
комерційної та іншої інформації, також
відхиляються судом за
необґрунтованістю.

Наведені положення п. 10.6 договору
жодним чином не впливають на
можливість укладення оспорюваного
правочину. Таке право передбачено
наведеними вище нормами законодавства
та не обмежено, ані п 10.6, ані іншими
положеннями кредитного договору.

Виходячи з наведеного, відсутні
правові підстави для визнання
недійсним Договору факторингу №03/09/13-1
від 03.09.2013, укладеного між товариством з
обмеженою відповідальністю "Дрім
Фінанс" та товариством з обмеженою
відповідальністю "Фінансова компанія
"Центр факторингових послуг".

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства "Київський
річковий порт" залишити без
задоволення, а рішення господарського
суду міста Києва від 03.07.2014 у справі №
910/1461/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - позивача у
справі.

3. Матеріали справи № 910/1461/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Дідиченко

М.А. Руденко