КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2014 р.
Справа№ 910/7288/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Остапенка О.М.

Шипка В.В.

за участю секретаря Корінної
А.О.,

та представників:

від позивача - Крупський В.В. - дов. б/н
від 14.01.2014р.,

від відповідача 1 - не з'явились,

від відповідача 2 - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю (далі - ТОВ)
«Інвестгарант»

на рішення

господарського суду м.Києва

від 01.07.2014р.

у справі №910/7288/14 (суддя
Грєхова О.А.)

за позовом ТОВ «Інвестгарант»

до 1.Приватного
підприємства (далі - ПП) «Сектор»

2.Закритого
акціонерного товариства «Акціонерна

страхова компанія
(далі - ЗАТ «АСК) «Рокада»

про визнання
договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Інвестгарант" звернулось до
господарського суду м.Києва з позовом
до ПП «Сектор» та до ЗАТ «АСК «Рокада»
про визнання договору купівлі-продажу
цінних паперів №БД-091112-ЗЮ/БВ-1 від
09.11.2012р. недійсним.

Рішенням господарського суду м.Києва
від 01.07.2014р. у справі №910/7288/14 в позові
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з винесеним рішенням,
ТОВ «Інвестгарант» подало апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі.

Відзиви на апеляційну скаргу не
надходили.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.07.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 27.08.2014р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, Київський апеляційний
господарський суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

09.11.2012р. між ПП «Сектор» (далі -
продавець, відповідач 1), Товариством з
обмеженою відповідальністю "Бенефіт
Брок" (далі - повірений) та ЗАТ «АСК
«Рокада» (далі - покупець, відповідача 2)
було укладено договір купівлі продажу
цінних паперів №БД-091112-3Ю/БВ-1,
відповідно до умов якого, покупець
приймає та оплачує, а продавець передає
такі цінні папери у власність покупця
на умовах договору: емітент ПАТ
"Великополовецьке
ремонтно-транспортне підприємство";
; вид, тип та форма
випуску ЦП - акція проста іменна; код
цінних паперів - UA; форма
існування - бездокументарна;
номінальна вартість одного ЦП - 0,25 грн.;
кількість ЦП - 5006060 шт.; вартість ЦП -
41300000,00 грн. (п.1.1 договору ).

Загальна вартість договору 41300000,00 грн.
(п.1.2 договору).

Продавець зобов'язується здійснити
передачу ЦП покупцю в порядку і на
умовах передбачених договором.

З матеріалів справи вбачається що
відповідач 2 прийняв, а відповідач 1
передав на умовах договору наступні
цінні папери у власність відповідача 2:
емітент ПАТ "Великополовецька
ремонтно-транспортне підприємство";
; вид, тип та форма
випуску ЦП - акція проста іменна; код
цінних паперів - UA; форма
існування - бездокументарна;
номінальна вартість одного ЦП - 0,25 грн.;
кількість ЦП - 5006060 шт.; вартість ЦП -
41300000,00 грн., що підтверджується актом
від 07.12.2012р. прийому-передачі ЦП по
договору купівлі-продажу цінних
паперів №БД-091112-3Ю/БВ-1 від 09.11.2012р.

Відповідно до п.2.1 договору покупець
повинен сплатити продавцю загальну
вартість договору згідно п.1.2 договору
шляхом безготівкового переказу з
поточного рахунку покупця на поточний
рахунок продавця у строк до 30.12.2012р., з
призначенням платежу: "Сплата за акції
прості іменні, згідно договору купівлі
продажу ЦП №БД-091112-3Ю/БВ-1 від 09.11.2012р.

Проте, за твердженням позивача
відповідач 2 не сплатив продавцю
вартість цінних паперів.

07.11.2012р. ТОВ "Інвестгарант" (далі -
позивач) звернулося до господарського
суду м.Києва із заявою про порушення
справи про банкрутство ЗАТ «АСК
«Рокада».

Ухвалою господарського суду м.Києва у
справі №5011-44/15861-2012 від 12.11.2012р. було
порушено провадження у справі про
банкрутство ЗАТ «АСК «Рокада».

Ухвалою господарського суду м.Києва у
справі №5011-44/15861-2012 від 17.07.2013р. було
визнано грошові вимоги кредитора ПП
"Сектор" до боржника (ЗАТ «АСК «Рокада»)
- на загальну суму 41301147,00 грн., які
виникли на підставі договору купівлі
продажу ЦП №БД-091112-3Ю/БВ-1 від 09.11.2012р.

Позивач звернувся до місцевого суду з
позовом про визнання недійсним
договору купівлі продажу ЦП
№БД-091112-3Ю/БВ-1 від 09.11.2012р. укладеного
між ПП "Сектор", ТОВ "Бенефіт Брок" та ЗАТ
«АСК «Рокада».

В обґрунтування позовних вимог позивач
стверджував, що договір № БД-091112-ЗЮ/БВ-1
було укладено напередодні порушення
провадження у справі про банкрутство
відповідача 2 і після подання позивачем
заяви про порушення провадження справи
про банкрутство, загальна номінальна
вартість проданих акцій була завищена,
жодної оплати за продані акції
відповідачем 2 відповідачу 1 зроблено
не було, а також відповідач 1 заявив до
відповідача 2 кредиторські вимоги на
суму 41301147,00 грн., які були віднесені до
четвертої та першої черги задоволення
вимог кредиторів та, як наслідок, у
відповідача 1 є змога практично
одноособово примати рішення, у тому
числі щодо експертної оцінки майна
банкрута. Таким чином, відповідач 2 не
мав наміри сплачувати за передані
відповідачем цінні папери, а
відповідач 1 не мав наміри отримати
грошові кошти за передані ним цінні
папери.

Місцевий суд дійшов вірного висновку,
що вимоги позивача не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, в тому числі, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст.207 Господарського
кодексу України, господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинене з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України. Так, відповідно
до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Щодо фіктивності оскаржуваного
договору, судом першої інстанції було
вірно зазначено, що з листа Верховного
Суду України від 24.11.2008р. "Практика
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
вбачається, що фіктивний правочин не
відповідає загальним підставам
дійсності правочинів, зазначеним у ч.5
ст.203 Цивільного кодексу, оскільки не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, зумовлених ним. У
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Такий правочин завжди
укладається умисно.

При розгляді справ суди мають
врахувати, що ознака фіктивності
повинна бути властива діям обох сторін
правочину. Якщо одна сторона діяла лише
про людське око, а інша - намагалася
досягнути правового результату, то
такий правочин не визнається фіктивним
(недійсним).

Згідно п.3.11. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Матеріалами справи було підтверджено,
що на виконання умов оспорюваного
договору купівлі-продажу цінних
паперів, відповідачем 1 згідно з актом
від 07.12.2012р. прийому-передачі ЦП по
договору купівлі-продажу цінних
паперів № БД-091112-3Ю/БВ-1 від 09.11.2012р. було
передано відповідачу 2, а відповідно
відповідачем 2 отримано прості іменні
акції ПАТ "Великополовецьке
ремонтно-транспортне підприємство" у
кількості 5006060 штук загальною вартістю
41300000,00 грн.

За загальним правилом невиконання чи
неналежне виконання правочину не тягне
за собою правових наслідків у вигляді
визнання правочину недійсним. У такому
разі заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

Згідно ст.1 ГПК України, підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи, мають право звертатися до
господарського суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів. У
відповідності до ст. 2 ГПК
господарський суд порушує справи за
позовними заявами підприємств і
організацій, які звертаються до
господарського суду за захистом своїх
прав та охоронюваних законом
інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Тобто,
підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
оспорювання. При цьому, особа повинна
використовувати належні способи
захисту, зокрема, наведені ст. 16 ЦК
України: визнання права, визнання
правочину недійсним, припинення дії,
яка порушує право та ін.

Матеріали справи та позовна заява не
містять посилань на фактичне порушення
прав позивача з боку відповідача
внаслідок укладення спірного договору
та доказів на підтвердження фактів
порушення права.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком місцевого
суду, що позивачем не було доведено
факту відсутності в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки при укладенні оспорюваного
договору.

Тому місцевий суд законно і
обґрунтовано повністю відмовив в
позові.

За таких обставин, Київський
апеляційний господарський суд не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, зміни чи
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103, 105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ "Інвестгарант"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду м.Києва від 01.07.2014р.
по справі №910/7288/14 - без змін.

Справу №910/7288/14 повернути до
господарського суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України протягом
двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя
В.О. Пантелієнко

Судді
О.М. Остапенко

В.В. Шипко