ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2014 р.Справа № 922/2501/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Клінінгова компанія
"Бревіс", м. Харків до 1. ТОВ
"Пріора-Інвест", м. Харків 2. ТОВ
"ЗМ-КОНСАЛТИНГ", м. Бровари про
стягнення грошових коштів та визнання
договорів недійсними за участю
представників:

позивача - не з'явився

1. відповідача - не з'явився

2. відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "Клінінгова компанія
"Бревіс", звернувся до господарського
суду Харківської області з позовом про:
- стягнення з ТОВ "Пріора-Інвест" (надалі
- Відповідач) суму заборгованості,
розмір якої визначений договором №09К
від 01.09.2013 р., № 09П від 01.09.2013р., №09С від
01.09.2013р., №09Ц від 01.09.2013р.; - визнання
зобов'язання ТОВ "КК" Бревіс" зі сплати
за виконані роботи по договорам №09К
від 01.09.2013 р., № 09П від 01.09.2013р., №09С від
01.09.2013р., №09Ц від 01.09.2013р.; - визнання
договорів №09К від 01.09.2013 р., № 09П від
01.09.2013р., №09С від 01.09.2013р., №09Ц від
01.09.2013р. недійсними та застосування
двосторонньої реституції; - визнання
зобов'язання ТОВ "КК" Бревіс" зі сплати
за виконані роботи по договорам №09К
від 01.09.2013 р., № 09П від 01.09.2013р., №09С від
01.09.2013р., №09Ц від 01.09.2013р. такими, що не
підлягають виконанню.

10 липня 2014 року ухвалою суду прийнято
заяву Позивача про збільшення позовних
вимог щодо стягнення заборгованості
разом з доказами сплати судового збору,
де просить суд: - стягнути з TOB
«Пріора-Інвест» грошові кошти у
розмірі, визначеному в договорах,
укладених між ТОВ «Клінінгова компанія
Бревіс» та ТОВ «Пріора-Інвест» (№09К від
01.09.2013 року, №09П від 01.09.2013 року, №09С від
01.09.2013 року, №09Ц від 01.09.2013 року) та між
ТОВ «Клінінгова компанія «Бревіс» та
ТОВ «ЗМ-Консалтинг» (№03КР від 01.02.2014
року, №03П від 01.02.2014 року, №03С від 01.02.2014
року, №03Ц від 01.02.2014 року); - визнати
договори №09К від 01.09.2013 року, №09П від
01.09.2013 року, №09С від 01.09.2013 року, №09Ц від
01.09.2013 року, укладені між TOB «КК «Бревіс»
та ТОВ «Пріора-Інвест» недійсним та
застосувати двосторонню реституцію.
Визнати зобов'язання TOB «КК «Бревіс» зі
сплати за виконані роботи по договорам
№09К від 01.09.2013 року, №09П від 01.09.2013 року,
№09С від 01.09.2013 року, №09Ц від 01.09.2013 року,
укладені між ТОВ «КК «Бревіс» та ТОВ
«Пріора-Інвест» такими, що не
підлягають сплаті; - визнати договори
№03КР від 01.02.2014 року, №03П від 01.02.2014
року, №03С від 01.09.2013 року, №03Ц від 01.02.2014
року, укладені між ТОВ «ЗМ-Консалтинг»
та TOB «Клінінгова компанія «Бревіс»
недійсним та застосувати двосторонню
реституцію; - визнати зобов'язання ТОВ
«Клінінгова компанія «Бревіс» зі
сплати за виконані роботи по договорам
№03КР від 01.02.2014 року, №03П від 01.02.2014
року, №03С від 01.02.2014 року, №03Ц від 01.02.2014
року, укладеним між TOB «ЗМ-Консалтинг»
та ТОВ «Клінінгова компанія «Бревіс»
такими, що не підлягають сплаті.

Представник Позивача у судове
засідання не з'явився, про причини
своєї неявки суд не повідомив. Вимоги
ухвали суду не виконав. Відомості щодо
належного повідомлення про день та час
слухання, на момент розгляду, в
матеріалах справи відсутні.

Представник 1. Відповідача у судове
засідання не з'явився, про причини
своєї неявки суд не повідомив. Вимоги
ухвали суду не виконав. Відомості щодо
належного повідомлення про день та час
слухання, на момент розгляду, в
матеріалах справи відсутні.

Представник 2. Відповідача у судове
засідання не з'явився, про причини
своєї неявки суд не повідомив. Вимоги
ухвали суду не виконав. Відомості щодо
належного повідомлення про день та час
слухання, на момент розгляду, в
матеріалах справи відсутні.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

Між Позивачем та ТОВ «Пріора-інвест»
було укладено договори: №09К від 01.09.2013
року, №09П від 01.09.2013 року, №09С від 01.09.2013
року, №09Ц від 01.09.2013 року.

Предметом даних договорів є те, що ТОВ
«Пріора-інвест» зобов'язується за
вказівкою ТОВ «КК «Бревіс» виконувати
роботи по прибиранню сміття, відходів
та інших предметів та об'єктів, а ТОВ
«КК «Бревіс» зобов'язується сплачувати
дані роботи.

Розрахунковим періодом для оплати
виконаних робіт являється календарний
місяць. Розмір грошових засобів
перерахованих Замовником Виконавцю за
виконані роботи визначається
Сторонами в окремому порядку по факту
виконаних робіт, за результатами
кожного календарного місяця та
фіксується в актах виконаних робіт.

Відповідно до п.2.3. вищезазначених
договорів вартість робіт за минулий
місяць сплачується Замовником на
протязі 5 (п'яти) днів після підписання
акту виконаних робіт за минулий місяць.

Судом встановлено, що вказані договори
було складено згідно з вимогами
Цивільного та Господарського кодексів
України та підписано двома сторонами, а
виниклі правовідносини стосуються
договору підряду. На виконання спірних
договорів між ТОВ «КК «Бревіс» та ТОВ
«Пріора-інвест» підписувались акти
виконаних робіт (від 30.09.2013 року до
договору №09К від 01.09.2013 року, №09П від
01.09.2013 року, №09С від 01.09.2013 року, №09Ц від
01.09.2013 року, від 31.10.2013 року до договору
№09К від 01.09.2013 року, №09П від 01.09.2013 року,
№09С від 01.09.2013 року, №09Ц від 01.09.2013 року,
від 30.11.2013 року до договору №09К від
01.09.2013 року, №09П від 01.09.2013 року, №09С від
01.09.2013 року, №09Ц від 01.09.2013 року, від
31.12.2013 року договору №09К від 01.09.2013 року,
№09П від 01.09.2013 року, №09С від 01.09.2013 року,
№09Ц від 01.09.2013 року, від 31.01.2014 року
договору №09К від 01.09.2013 року, №09П від
01.09.2013 року, №09С від 01.09.2013 року, №09Ц від
01.09.2013 року).

В даних актах відображено факт того, що
у відповідні періоди, а саме: з 01.09.2013
року по 31.01.2014 року в порядку та на
умовах, визначених відповідними
договорами Виконавець виконав на
користь Замовника роботи по прибиранню
відповідної території на відповідну
грошову суму.

Крім того, сторонами підписувались
розшифровки виконаних робіт до
вищезазначених актів, в яких значаться
адреси об'єктів, що прибирались ТОВ
«Пріора-інвест», види робіт, виконаних
Виконавцем на протязі відповідного
місяця, матеріали, якими ці роботи
виконувались та відповідні суми.

У відповідності з приписами діючого
законодавства України та Податкового
кодексу України були виписані
податкові накладні.

Актом звіряння взаємних розрахунків за
період з 01.09.2014 року по 25.06.2014 року
сторони підтвердили факт відсутності
грошової заборгованості у ТОВ «КК
«Бревіс» перед ТОВ «Пріора-інвест».

Між позивачем та ТОВ «ЗМ-Консалтинг»
було, також укладено договори №03КР від
01.02.2014 року, №03П від 01.02.2014 року, №03С від
01.02.2014 року, №03Ц від 01.02.2014 року.

Предметом даних договорів є те, що ТОВ
«ЗМ-Консалтинг» зобов'язується за
вказівкою ТОВ «КК «Бревіс» виконувати
роботи по прибиранню сміття, відходів
та інших предметів та об'єктів, а ТОВ
«КК «Бревіс» зобов'язується сплачувати
дані роботи.

Розрахунковим періодом для оплати
виконаних робіт являється календарний
місяць. Розмір грошових засобів
перерахованих Замовником Виконавцю за
виконані роботи визначається
Сторонами в окремому порядку по факту
виконаних робіт, за результатами
кожного календарного місяця та
фіксується в актах виконаних робіт.

Відповідно до п.2.3. вищезазначених
договорів вартість робіт за минулий
місяць сплачується Замовником на
протязі 5 (п'яти) днів після підписання
акту виконаних робіт за минулий місяць.

Судом встановлено що вказані договори
було складено згідно з вимогами
Цивільного та Господарського кодексів
України та підписано двома сторонами, а
виниклі правовідносини стосуються
договору підряду. На виконання спірних
договорів між ТОВ «КК «Бревіс» та ТОВ
«ЗМ-Консалтинг» підписувались акти
виконаних робіт (від 28.02.2014 року на
виконання договору №03КР від 01.02.2014
року, №03П від 01.02.2014 року, №03С від 01.02.2014
року, №03Ц від 01.02.2014 року).

В даних актах відображено факт того, що
у відповідні періоди, а саме: з 01.02.2014
року по 28.02.2014 року в порядку та на
умовах, визначених відповідними
договорами Виконавець виконав на
користь Замовника роботи по прибиранню
відповідної території на відповідну
грошову суму.

Крім того, сторонами підписувались
розшифровки виконаних робіт до
вищезазначених актів, в яких значаться
адреси об'єктів, що прибирались ТОВ
«ЗМ-Консалтинг», види робіт, виконаних
Виконавцем на протязі відповідного
місяця, матеріали, якими ці роботи
виконувались та відповідні суми.

У відповідності з приписами діючого
законодавства України та Податкового
кодексу України були виписані
податкові накладні.

Актом звіряння взаємних розрахунків за
період з 01.02.2014 року по 25.06.2014 року
сторони підтвердили факт відсутності
грошової заборгованості у ТОВ «КК
«Бревіс» перед ТОВ «ЗМ-Консалтинг».

Норми цивільного законодавства
встановлюють свободу сторін в
укладанні договорів, що підтверджує
вільність волевиявлення сторін.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача, повністю, всесторонньо, за
своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що у задоволенні позовних вимог
Позивача слід відмовити у повному
обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

У відповідності до ст. 202 Цивільного
Кодексу України (надалі - ЦК України),
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво-чи
багатосторонніми (договори).

У відповідності до п. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Також у відповідності до п. 1
ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Суд зазначає, що у відповідності до
ст.173 Господарського кодексу України
(надалі - ГК України) господарським
визнається зобов'язання, що виникає між
суб'єктом господарювання та іншим
учасником (учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

У відповідності до п. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Статтею 179 ГК України встановлено, що
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і не господарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями. Виконання
господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбачених
законодавством України.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є для
чинності правочину, зокрема, (а) зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; (б) волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; (в)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, -
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Під господарською діяльністю
розуміється діяльність суб'єктів
господарювання у сфері суспільного
виробництва спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність (ст. 3 ГК України).

Згідно п. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинене
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Сторони
досягли згоди з істотних умов
договорів щодо виконання робіт,
строків та порядку їх оплати.

Відповідно до ст. 228 ЦК України, -
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений ст.228 ЦК України: 1)
правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Такими є правочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Наслідки
вчинення правочину, що порушує
публічний порядок, визначаються
загальними правилами (стаття 216 ЦК).

Така ж позиція знаходить своє
відображення у п. 11 Роз'яснення Вищого
Арбітражного суду України N 02-5/111 від
12.03.99 року «Про деякі питання практики
вирішення спорів, пов'язаних з
визнанням угод недійсними», п. 1.3.
Оглядового листа вищого Арбітражного
суду України N 01-8/481 від 20.04.2001 «Про деякі
питання практики вирішення спорів про
визнання угод недійсними (за
матеріалами судової колегії Вищого
арбітражного суду України по перегляду
рішень, ухвал, постанов)» і у змісті
Листа Державного комітету України з
питань регуляторної політики та
підприємництва від 19.03.2010 N 3446.

Згідно із частиною 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. Нікчемний
правочин є недійсним в силу закону, а
тому також не створює інших наслідків,
крім тих, що пов'язані із його
недійсністю.

До п. 2 ст. 651 ЦК України, договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Суд зазначає, що п.3 ст. 215 ЦК України
передбачено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Стаття 207 ГК України, також передбачає,
що господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

З урахуванням вказаного, а також
відповідних положень Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» обставини щодо
виконання робіт в рамках спірних
договорів засвідчуються відповідними
первинними документами, які
досліджувались при розгляді справи та
які повністю відповідають вимогам
вищезазначеного Закону.

Таким чином, суд вважає, що договори
укладені між ТОВ «Клінінгова компанія
«Бревіс» та ТОВ «Пріора-Інвест» №09К
від 01.09.2013 року, №09П від 01.09.2013 року, №09С
від 01.09.2013 року, №09Ц від 01.09.2013 року та
договори, укладені між ТОВ «Клінінгова
компанія «Бревіс» та ТОВ
«ЗМ-Консалтинг» №03КР від 01.02.2014 року,
№03П від 01.02.2014 року, №03С від 01.02.2014 року,
№03Ц від 01.02.2014 року є дійсними.

За таких підстав, позовні вимоги
заявлені позивачем є необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частина 1 ст. 43 ГПК України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Відповідно до ст. 44 та ст. 49 ГПК України,
у разі відмови у задоволенні позову,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на Позивача, оскільки
спір доведено до суду не з вини
Відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції
України, п. 1 ст. 203, п. 1, 2 ст. 215, п. 1 ст. 216,
ст. ст. 92, 204, 228, 509, 526, 532, 626, 627, 629, 837 ЦК
України, ст. 3, п. 3 ст. 5, п. 1 ст. 7, п. 1 ст. 203,
ст.ст. 3, 173, 179, 193, 207 ГК України, статтями
33, 34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 01.09.2014 р.

Суддя(підпис) І.П. Жигалкін