РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2014 р.
Справа № 902/435/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Олексюк Г.Є.

суддів
Грязнов В.В.

суддів
Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання
Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу
позивача Товариство з обмеженою
відповідальністю "Альпарі" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 24.06.14 р.

у справі № 902/435/14 (суддя Яремчук Ю.О. )

позивач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Альпарі"

відповідач Публічне акціонерне
товариство "Державний
експортно-імпортний банк України"
філія АТ "Укрексімбанк" в м.Вінниці

відповідач Сільськогосподарське
відкрите акціонерне товариство по
виробництву, заготівлі, зберіганню та
реалізації сільськогосподарської
продукції "Вінницяплодоовочпостач"

відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Альпарі-Кельце-Інвест"

відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Версія"

відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Атекс-Поділля"

відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Веал-Поділля"

відповідач Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будинок торгівлі"

про визнання угоди недійсною

за участю представників сторін:

позивача - Опанасюка П.П.,представника ,
довіреність в справі

відповідача - Бажукова
А.К.,представника, довіреність в справі

відповідача 2-не з"явився

відповідача 3-не з"явився

відповідача 4-не з"явився

відповідача 5-не з"явився

відповідача 6-не з"явився

відповідача 7-не з"явився

Судом роз'яснено представникам сторін
права та обов'язки, передбачені ст.ст.20,
22 ГПК України.

Розпорядженням Голови Рівненського
апеляційного господарського суду від 08
вересня 2014 року у справі № 902/435/14 у
зв'язку із перебуванням у відпустці
суддів Маціщук А.В. та Гулової А.Г. та
відповідно до затверджених складів
колегій, внесено зміни до складу
колегії суддів, окрім заміни
головуючого судді та визначено
колегію суддів у складі: головуючий
суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В. ,
суддя Розізнана І.В. .

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 24 червня 2014 року
у справі № 902/435/14 ( головуючий суддя
Яремчук Ю.О., судді : Банасько О.О.,
Мельник П.А.) відмовлено у задоволенні
позову товариства з обмеженою
відповідальністю "Альпарі" до :
публічного акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України" філія АТ "Укрексімбанк" в м.
Вінниці, товариство з обмеженою
відповідальністю "Версія" , товариства
з обмежено відповідальністю
"Альпарі-Кельце-Інвест", товариства з
обмеженою відповідальністю
"Атекс-Поділля", товариства з обмеженою
відповідальністю "Веал-Поділля",
товариства з обмежено
відповідальністю фірма " Будинок
торгівлі" , сільськогосподарського
відкритого акціонерного товариства по
виробництву, заготівлі, зберіганню та
реалізації сільськогосподарської
продукції "Вінницяпkодоовочпостач" про
визнання недійсною генеральної угоди
№ 7407N4 від 27.08.2007 року .

Відмовляючи у позові з огляду на норми
ст.ст.11, 203,204, 215 Цивільного кодексу
України, приписи постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" колегія суддів
місцевого господарського суду дійшла
висновків, що сторонами фактично
виконано договір в повному обсязі та
позивачем не доведено та не надано
доказів: наявності правових підстав
для визнання недійсною оскаржуваної
угоди; невідповідності генеральної
угоди № 7407N4 від 27.08.2007 року вимогам ст.2
15 Цивільного кодексу України ;
порушення прав та інтересів позивача
внаслідок укладення зазначеної вище
угоди.

Також, місцевий господарський суд не
вбачав підстав для задоволення заяви
публічного акціонерного товариства
"Державний експортно-імпортний банк
України" філія АТ "Укрексімбанк" в м.
Вінниці про накладення арешту на
нерухоме та рухоме майно, іпотека та
застава якого є забезпеченням
виконання умов Генеральної угоди № 7407N4
від 27.08.2007 року.

Товариством з обмеженою
відповідальністю "Альпарі" подано
апеляційну скаргу та доповнення до
апеляційної скарги, якими вважають
оскаржуване рішення ухваленим із
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Зазначають, що місцевим господарським
судом безпідставно зроблено висновок
про відсутність підстав для
задоволення позову з огляду на
недоведеність позивачем порушення
його прав та інтересів оскарженою
угодою та помилково залишено поза
увагою доводи товариства з обмеженою
відповідальністю "Альпарі" про
невідповідність (суперечність)
положень оспорюваної Угоди (сукупно з
укладеними в її рамках Кредитними
договорами) вимогам ст.203, 215 Цивільного
кодексу України, ст. 6 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг»,
ст. 11,18 Закону України «Про захист прав
споживачів» , оскільки ст. 215 ЦК
України не визначає порушення прав та
інтересів сторони як підставу
недійсності правочину.

Вважають, що місцевий господарський
суд не вдався до аналізу пп. 5.10.15 п. 5.10.
та пп. 7.9.7.3. Кредитного договору № 7413К10
від 25.12.2013 року, що є невід'ємною
частиною оспорюваної Угоди , в силу
яких Банк припиняє надання
Позичальнику Кредиту, а Позичальник
зобов'язаний здійснити погашення
Кредиту у випадку порушення питання
про визнання недійсними, нікчемними
цього Договору та/або Генеральної
угоди. З огляду на те, що віднесення
права визнання правочинів недійсними
виключно до юрисдикції суду, означені
пункти Кредитного договору № 7413К10 від
25.12.2013 року, під загрозою застосування
негативних для Позивача наслідків
фактично спонукають Позивача
відмовитись від звернення до суду за
захистом своїх прав, що суперечить ч.3
ст.1 ГПК України, відповідно до якої
угода про відмову від права на
звернення до господарського суду є
недійсною.

Додатково звертають увагу, що спірна
генеральна угода є такою, що суперечить
законодавству України, оскільки
містить положення, які погіршують
положення позичальника, порівняно з
кредитодавцем та суперечить
Конституції України, Цивільному
кодексу України, Декрету Кабінету
Міністрів України „Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", Закону України „Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні", ст.ст.3,13, 203, 215, 1011, 1013 ЦК
України та ст. 6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринку фінансових послуг».

Також, з покликанням на ст. 66 ГПК
України та п. 3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 16, апелянт вважає
необґрунтованою ухвалу суду першої
інстанції від 24.06.2014 року, якою
відмовлено у задоволенні заяви ТОВ
«Альпарі» про забезпечення позову.

Просять забезпечити позов ТОВ "Альпарі"
до ПАТ "Укрексімбанк" про визнання
недійсною Генеральної угоди № 7404N4 від
27.08.2007 року : заборонити ПАТ
"Укрексімбанк" вживати будь-яких дій,
спрямованих на спонукання ТОВ "Альпарі"
до дострокового виконання Генеральної
угоди № 7407N4 від 27.08.2007 року та/або
Кредитних договорів, укладених в
рамках цієї Генеральної угоди до
набрання законної сили рішення суду в
даній справі; зупинити дію Генеральної
угоди № 7407N4 від 27.08.2007 року та
Кредитних договорів, укладених в
рамках цієї Генеральної угоди до
набрання законної сили рішення суду в
даній справі.

Також, просять скасувати рішення
господарського суду Вінницької
області від 24.06.2014 року у даній справі
та постановити нове рішення про
задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" філія АТ "Укрексімбанк" в м.
Вінниці наводить свої міркування на
спростування доводів скаржника та
вказує на законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції.

Серед іншого з покликанням на існуючу
судову практику вважають помилковими
доводи скаржника про необхідність
застосування положень закону України
«Про захист прав споживачів» ,оскільки
положення цього Закону не можуть бути
застосовані за принципом аналогії
закону до спірних правовідносин, які є
господарськими.

Також вважають безпідставними
твердження апелянта про те, що в
Генеральній угоді не передбачена
відповідальність Банку за невиконання
або неналежне виконання її умов перед
Позичальником, що є порушенням ст.6
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» ,оскільки питання
взаємної відповідальності вирішено
Сторонами у кредитних договорах,
укладених в рамках оспорюваної угоди (
зокрема п. 10.1 статті 10
„Відповідальність сторін" діючого
Кредитного договору № 7413К10 від 25.12.2013
року).

Звертають увагу на безпідставність
обгрунтування позивачем своїх вимог
щодо недійсності Генеральної угоди з
покликанням на положення Кредитних
договорів (зокрема, на п.3.3.6, яким
передбачене безумовне право Банку на
припинення кредитування) та договори
Поруки, оскільки на момент подання
позову жоден із зазначених договорів
(кредитних та поруки) не мав жодного
юридичного відношення до Генеральної
угоди.

Просять рішення місцевого
господарського суду у даній справі
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Версія",
"Альпарі-Кельце-Інвест", "Атекс-Поділля",
"Веал-Поділля", ТЗОВ фірма " Будинок
торгівлі" , сільськогосподарське
відкрите акціонерне товариство по
виробництву, заготівлі, зберіганню та
реалізації сільськогосподарської
продукції "Вінницяплодоовочпостач" не
скористалися правом участі під час
апеляційного перегляду справи та не
забезпечили явку своїх представників у
судове засідання апеляційного
господарського суду, хоча про час та
місце розгляду справи повідомлялись.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Забезпечення участі сторін та інших
учасників у судовому процесі
покладається на господарський суд,
який відповідно до частини 1 статті 64
ГПК України, прийнявши позовну заяву,
не пізніше трьох днів з дня її
надходження виносить і надсилає
сторонам, прокурору, якщо він є
заявником, ухвалу про порушення
провадження у справі, в якій вказується
про прийняття позовної заяви,
призначення справи до розгляду в
засіданні господарського суду, про час
і місце його проведення, необхідні дії
щодо підготовки справи до розгляду в
засіданні. Ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
зазначеним особам за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

Аналогічний порядок повідомлення
сторін та інших учасників судового
процесу під час здійснення
апеляційного та касаційного
провадження у справі (ст. ст. 98, 1114 ГПК
України).

Так, ухвала Рівненського апеляційного
господарського суду від 22 липня 2014
року про прийняття апеляційної скарги
до розгляду та призначення судового
засідання на 10 вересня 2014 року
направлена відповідачам 29 липня
2014року та 11 серпня 2014 року та ними
отримана, що підтверджується
повідомленням поштового зв»язку про
вручення поштового відправлення (
т.3,а.с.47-53).

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що Товариства з обмеженою
відповідальністю "Версія",
"Альпарі-Кельце-Інвест", "Атекс-Поділля",
"Веал-Поділля", ТЗОВ фірма " Будинок
торгівлі" , сільськогосподарське
відкрите акціонерне товариство по
виробництву, заготівлі, зберіганню та
реалізації сільськогосподарської
продукції "Вінницяплодоовочпостач"
належним чином та заздалегідь
повідомлялося про час та місце
апеляційного перегляду справи та
визнає за можливе розглянути справу у
відсутність їх представників.

Під час апеляційного перегляду справи
представник скаржника апеляційну
скаргу підтримав з мотивів, що у ній
викладені та просив скасувати
оскаржуване рішення та постановити
нове про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційного
господарського суду представник ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" філія АТ "Укрексімбанк" в м.
Вінниці наводив свої міркування на
спростування доводів апеляційної
скарги та вказував на законність та
правомірність рішення місцевого
господарського суду у даній справі, яке
просив залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.У
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача 1 ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" філія АТ "Укрексімбанк" в м.
Вінниці, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
повноту з'ясування та доведеність всіх
обставин, що мають значення для справи,
дослідивши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права при винесенні оскарженого
рішення, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27.08.2007 року між
ВАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" ( за генеральною угодою -
Банк) та товариством з обмеженою
відповідальністю "Альпарі",
товариством з обмеженою
відповідальністю "Версія", товариством
з обмежено відповідальністю
"Альпарі-Кельце-Інвест", товариством з
обмеженою відповідальністю
"Атекс-Поділля", товариством з
обмеженою відповідальністю
"Веал-Поділля", товариством з обмежено
відповідальністю фірма "Будинок
торгівлі", сільськогосподарським
відкритим акціонерним товариством по
виробництву, заготівлі, зберіганню та
реалізації сільськогосподарської
продукції "Вінницяплодоовочпостач" ( за
генеральною угодою - Позичальники)
укладено генеральну угоду № 7407N4, що є
предметом даного спору ( т.1, а.с.20-29),
умовами пунктів 1.1, 1.2 якої сторони
погодили, що генеральна угода регулює
загальні засади співпраці між банком
та Позичальниками щодо фінансування
довгострокової програми по розвитку
діяльності позичальника та її метою є
визначення загальних умов
фінансування інвестиційної
торгово-закупівельної , виробничої та
іншої діяльності Позичальника, яке
здійснюється відповідно до
генеральної угоди шляхом укладення
кредитних договорів.

За ст.2 Генеральної угоди - вона включає
будь-які додатки до неї, графіки, списки
або інші доповнення до неї, які є її
невід'ємною частиною.

Пунктами 4.1,4.5. генеральної угоди
сторонами визначено, що при укладенні
Генеральної угоди - сторонами
правочину були погодженні всі його
істотні умови: визначено загальний
ліміт заборгованості в сумі 40 млн.грн,
строк користування кредитом - до 22.08.2014
року та порядок встановлення плати за
користування кредитними коштами .

Пунктами 4.3, 4.4 погоджено, що термін
користування кредитом за цією
Генеральною угодою встановлений до 22
серпня 2014 року, а процентна ставка
визначається у кредитному договорі за
згодою сторін відповідно до ст.6
генеральної угоди.

Умовами ст.5 Генеральної угоди банк та
позичальники визначили права та
обов»язки сторін.

Пунктом 6.9.1 Генеральної угоди -
визначений загальний принцип рівня
забезпечення кредитних коштів, згідно
з яким вартість забезпечення повинна
бути не менше, ніж 150% від суми кредиту.
Слід зазначити, що в даній нормі угоди
визначений мінімальний коефіцієнт
перекриття, проте його максимальний
рівень жодним чином не обмежений та
залежить від взаємної домовленості
учасників Генеральної угоди, що
відповідає загальним засадам
цивільного права. При цьому, права
банку на перегляд у певному порядку
розміру забезпечення та право вимагати
від Позичальника надання додаткового
забезпечення (п.6.9.4, 6.9.5) не є
безумовними та їх виникнення
поставлені у залежність від настання
обставин, які є у сфері контролю
Позичальника.

В подальшому між банком та
позичальниками укладено низку
додаткових правочинів до генеральної
угоди : №740N4-1 від 12.02.2008 року, №7407N4-2
від 25.04.2008 року, №7407N4-3 від 12.05.2009 року,
№7407N4-4 від 20.05.2009 року, №7407N4-5 від 25.06.2009
року, №7407N4-6 від 30.10.2009 року, №7407N4-7 від
02.04.2010 року, №7407N4-8 від 06.04.2010 року, №7407N4-9
від 14.12.2010 року, №7407N4-10 від 06.05.2011 року,
№740N4-11 від 20.09.2011 року, №7407N4-12 від 31.05.2012
року, №7407N4-13 від 17.01.2013 року, №7407N4-14 від
02.07.2013 року, №7407N4-15 від 16.12.2013 року,
№7407N4-16 від 25.12.2013 року, №7407N4-17 від 25.12.2013
року (т.2, а.с. 11-60).

Генеральною угодою від 27.08.2012 р. №7407N4
було передбачено укладення кредитних
договорів: №7411К1 від 06.05.2011 року, №7413К4
від 02.07.2013 року, №7413К5 від 02.07.2013 року,
які були укладені в рамках Генеральної
угоди між Банком та ТОВ „Версія" та
договори поруки №7411Р1 від 06.05.2011, №7413Р4
від 02.07.2013 року, №7413Р5 від 02.07.2013 року,
які були укладені для забезпечення
зазначених Кредитних договорів між
Банком, ТОВ „Версія" (як позичальником)
та ТОВ „Альпарі" (як поручителем).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема є договори та інші
правочини, завдання майнової
(матеріальної) шкоди.

Відповідно до статті 14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 ст.174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, також
з угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Як встановлено статтею 175 ГК України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Абзацом 2 частини 3 статті 6 ЦК України
встановлено, що сторони в договорі не
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У пункті 2 постанови від 06.11.2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" Пленум
Верховного Суду України звертає увагу
на необхідність враховування, що
згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не повинен суперечити положенням також
інших, крім актів цивільного
законодавства, нормативно-правових
актів, прийнятих відповідно до
Конституції України (статті 1, 8
Конституції України). Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" № 9 від
06.11.2009 року правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Аналізуючи зміст та умови генеральної
угоди №7407N4 від 27.08.2007 року, укладеної
між ВАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" та товариством з
обмеженою відповідальністю "Альпарі",
товариством з обмеженою
відповідальністю "Версія", товариством
з обмежено відповідальністю
"Альпарі-Кельце-Інвест", товариством з
обмеженою відповідальністю
"Атекс-Поділля", товариством з
обмеженою відповідальністю
"Веал-Поділля", товариством з обмежено
відповідальністю фірма "Будинок
торгівлі", сільськогосподарським
відкритим акціонерним товариством по
виробництву, заготівлі, зберіганню та
реалізації сільськогосподарської
продукції "Вінницяплодоовочпостач"
колегія суддів вважає, що у даній угоді
наявні усі суттєві умови, які є
необхідними для даного виду
господарських договорів ( мета,
строковість, загальний ліміт
заборгованості, визначення розміру
плати відповідно до кредитних
договорів, права та обов»язки сторін).

Судова колегія звертає увагу, що
Генеральна угода була укладена 27
серпня 2007 року та схвалена всіма без
виключення її учасниками та протягом
тривалого часу ( близько семи років)
виконувалась сторонами, про що
свідчать наявні у матеріалах справи
додаткові правочини до генеральної
угоди. При цьому, у матеріалах справи
відсутні докази складання позивачем
протоколу розбіжностей в ході
укладення оспорюваної угоди та
звернення ним до відповідача із
пропозиціями погодити ті чи інші умови
генеральної угоди ( встановити та
обумовити : відповідальність банку за
невиконання умов угоди, певні суми
комісій та виплат, штрафів тощо).

За таких обставин судова колегія
вважає, що Генеральна угода укладена
за наявності дійсного волевиявлення
сторін ,оскільки позивач не був
позбавлений можливості висувати певні
умови при її погодженні та підписанні
і відповідає вимогам діючого на
момент її укладення законодавства
України.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20
Господарського суду України кожний
суб'єкт господарювання та споживач має
право на захист своїх прав і законних
інтересів.

Порядок захисту прав суб'єктів
господарювання та споживачів
визначається Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2
Господарського процесуального кодексу
України звертаючись з позовами до
господарських судів, підприємства,
установи, організації реалізують
надане їм право захищати в судовому
порядку свої порушені або оспорюванні
права та охоронювані законом інтереси
у спосіб, передбачений, зокрема,
статтею 16 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням; також
згідно статей 15, 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання
та право звернутися до суду за його
захистом відповідно до встановлених
способів захисту цивільних прав та
інтересів судом.

Так, до господарського суду вправі
звернутися кожна особа, яка вважає, що
її право чи охоронюваний законом
інтерес порушено чи оспорюється.
Позовом у процесуальному сенсі є
звернення до суду з вимогою про захист
своїх прав та інтересів, який
складається з двох елементів: предмету
і підстави позову. При цьому, має
значення лише суб'єктивне уявлення
особи про те, що її право чи інтерес
потребує захисту. Лише в результаті
розгляду спору виявляється чи
доведене таке порушення і за
відсутності порушення суд повинен
відмовити у позові.

Предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Підставою позову є факти,
які обґрунтовують вимогу про захист
права чи законного інтересу. До підстав
позову входять юридичні факти, тобто
ті, з якими норми матеріального права
пов'язують виникнення, зміну чи
припинення прав та обов'язків суб'єктів
спірного матеріального
правовідношення. Розрізняють фактичні
та юридичні (правові) підстави позову.
Позивач самостійно визначає і
обґрунтовує в позовній заяві, в чому
полягає порушення його прав та
інтересів, а суд повинен перевірити
доводи, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, в тому числі щодо
матеріально-правового інтересу у
спірних відносинах, і в залежності від
встановлених обставин вирішити
питання про наявність чи відсутність
підстав для судового захисту.

Розглядаючи спір, господарський суд
повинен встановити об'єктивну
наявність порушення чи оспорювання
цивільного права позивача та
відповідність обраного ним способу
захисту порушеного права способам,
визначеним законодавством.

З огляду на викладене апеляційний
господарський суд не вбачає підстав
для визнання недійсною генеральної
угоди №7407N4ВАТ , укладеної між
"Державний експортно-імпортний банк
України" та товариством з обмеженою
відповідальністю "Альпарі",
товариством з обмеженою
відповідальністю "Версія", товариством
з обмежено відповідальністю
"Альпарі-Кельце-Інвест", товариством з
обмеженою відповідальністю
"Атекс-Поділля", товариством з
обмеженою відповідальністю
"Веал-Поділля", товариством з обмежено
відповідальністю фірма "Будинок
торгівлі", сільськогосподарським
відкритим акціонерним товариством по
виробництву, заготівлі, зберіганню та
реалізації сільськогосподарської
продукції "Вінницяплодоовочпостач" та
вважає обґрунтованим висновок судової
колегії першої інстанції про
недоведеність позивачем підстав для
визнання недійсною генеральної угоди
№7407N4ВАТ.

Поряд з тим, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що судом першої
інстанції враховані основні принципи
застосування строку позовної давності.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу, який за ст.257 ЦК
України встановлюється тривалістю у
три роки.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК
України).

Разом з тим, у випадку, коли суд, на
підставі досліджених у судовому
засіданні доказів установить, що право
особи, про захист якого вона просить, не
порушено, ухвалює рішення про відмову в
задоволенні позову саме з цих підстав,
а не через пропуск строку давності,
оскільки, за відсутності порушення
суб'єктивного права чи інтересу або ж
за відсутності самого суб'єктивного
права - позовна давність
застосовуватись не може.

Якщо ж буде встановлено, що таке право
особи порушено, стороною у спорі до
винесення рішення буде заявлено про
застосування позовної давності, і буде
встановлено, що строк позовної
давності пропущено без поважних
причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України
ухвалює рішення, яким відмовляє в
позові за спливом позовної давності.

Тобто, при застосуванні позовної
давності та наслідків її спливу (ст.267
ЦК України) необхідно досліджувати та
встановлювати насамперед обставини
про те, чи порушено право особи, про
захист якого вона просить, і лише після
цього у випадку встановленого
порушення, і наявності заяви сторони
про застосування позовної давності
застосовувати позовну давність та
наслідки її спливу.

За таких обставин апеляційний
господарський суд вважає
обґрунтованою відмову місцевим
господарським судом у задоволенні
клопотання про застосування строку
позовної давності та правомірною
відмову у позові через недоведеність
позовних вимог.

Крім того,в судовому засіданні
представником відповідача 1 була
подана заява про накладення арешту на
нерухоме та рухоме майно, іпотека та
застава якого є забезпеченням
виконання умов Генеральної угоди №7407N4
від 27.08.2007 року, керуючись ст.1057-1
Цивільного кодексу України, у випадку
задоволення позовних вимог, а саме:

- нежитлові будівлі та споруди
загальною площею 41477,3 кв.м., розташовані
за адресою: Вінницька область,
Вінницький район, село Вінницькі
Хутори, Немирівське шосе, б.103, та
земельна ділянка загальною площею 27,0820
га, кадастровий номер :01:006:0140,
розташована за адресою: Вінницька
область, Вінницький район, територія
Вінницько-Хутірської сільської ради,
Немирівське шосе, 103 (власник та
іпотекодавець: ПАТ
„Вінницяплодоовочпостач", підстава:
іпотечний договір №7412Z4, посвідчений
приватним нотаріусом ВРНО ОСОБА_6 23.08.2012
року за р. н. 1083);

- земельна ділянка загальною площею 0,6120
га, кадастровий номер :02:066:0022 за
адресою: м.Вінниця, просп. Космонавтів,
49 та розташовані на ній будівлі та
споруди (майновий комплекс з
прибудовою): літ.А, літ.АІ, літ.А2, літ.АЗ
(власник та іпотекодавцеь: ТОВ
„Альпарі- Кельце-Інвест", підстава:
іпотечний договір №7412Z1, посвідчений
приватним нотаріусом ВМНО ОСОБА_7
28.02.2012року зар.н.414).

- товари в обороті балансовою вартістю
21 100 тис. грн. (без ПДВ): електротовари
вітчизняного та імпортного
виробництва в асортименті: пилососи;
радіатори електричні, радіатори
масляні, плити (електричні та
газ-електро), соковижималки електричні,
м'ясорубки; пральні машини, телевізори,
програвачі, холодильники, морозильні
камери, тепловентилятори, праски,
мікрохвильові печі, водонагрівачі,
блендери, бритви електричні, духовки,
хлібниці, телефони, тостери, чайники
електричні; газові прилади
вітчизняного та імпортного
виробництва в асортименті: нагрівані,
плити, конвектори, котли; посуд,
господарчі товари асортименті
(власник та іпотекодавець: ТОВ
„Альпарі", підстава: договір застави
№7408Z29, посвідчений приватним
нотаріусом ВМНО ОСОБА_8 25.04.2008 року за
р.н.1153).

В обґрунтування заяви посилається, що
нерухоме та рухоме майно, іпотека та
застава є забезпеченням виконання умов
Генеральної угоди № 7407 N4 від 27.08.2007
року.

Рівненський апеляційний господарський
суд відмовляє у задоволенні даного
клопотання з підстав наведених нижче.

Згідно з ч. 5 ст. 1057-1 Цивільного кодексу
України, визнаючи недійсним договір
застави, який забезпечував виконання
зобов'язання позичальника за кредитним
договором, суд за заявою кредитодавця
накладає арешт на майно, яке було
предметом застави. Такий арешт
підлягає зняттю після виконання
зобов'язання повернути кредитодавцю
кошти за кредитним договором, а у разі
визнання кредитного договору
недійсним - після виконання
зобов'язання повернути кредитодавцю
кошти в розмірі, визначеному судом
відповідно до частини першої цієї
статті.

Як зазначено в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
04.09.13 № 01-06/1293/203 "Про внесення змін до
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 27.12.12 №
01-06/1941/2012 "Про Закон України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо виконання
господарських зобов'язань", дія Закону
поширюється на кредитні договори та
договори застави, укладені як до, так і
після набрання ним чинності.

У п. 3.12 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.13 №
1 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними зазначено, що у разі
визнання недійсним кредитного
договору, в якому виконання
зобов'язання позичальника забезпечено
заставою майна, а також у разі визнання
недійсним договору застави, яким
забезпечується виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором, господарським
судом застосовуються наслідки
недійсності відповідного договору,
передбачені статтею 1057-1 ЦК України, в
тому числі у вигляді накладення арешту
на майно, яке було предметом застави, за
відповідною заявою кредитодавця; за
змістом приписів статті 1057-1 ЦК України
господарський суд зобов'язаний
вирішувати питання щодо накладення
арешту на майно у випадках,
передбачених частинами другою і п'ятою
цієї статті; при цьому не має значення,
з яких причин (підстав) договір
визнається недійсним.; як накладення
зазначеного арешту, так і його зняття
здійснюється ухвалою господарського
суду, винесеною згідно з частиною
третьою статті 86 ГПК; можливість
оскарження відповідних ухвал окремо
від рішення суду ГПК не передбачена.

На відміну від передбаченого
Господарським процесуальним кодексом
України забезпечення позову, яке
відповідно до ст. 66, ст. 67 цього Кодексу
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, а ухвалу про
забезпечення позову може бути
оскаржено, ст. 1057-1 Цивільного кодексу
України не передбачає подання
кредитодавцем заяви про накладення
арешту на майно на будь-якій стадії
судового провадження у справі про
визнання договору застави (іпотеки)
недійсним, у тому числі й після
прийняття рішення про визнання такого
договору недійсним.

Господарському суду надані
повноваження накладати арешт на майно,
яке було предметом застави, лише до
прийняття судового рішення у справі,
оскільки частина 5 ст. 1057-1 Цивільного
кодексу України чітко визначає, що суд,
визнаючи недійсним договір застави, за
заявою кредитодавця накладає арешт на
майно.

Щодо заяви апелянта про забезпечення
позову ТОВ "Альпарі" до ПАТ
"Укрексімбанк" про визнання недійсною
Генеральної угоди № 7404N4 від 27.08.2007 року
шляхом заборони ПАТ "Укрексімбанк"
вживати будь-яких дій, спрямованих на
спонукання ТОВ "Альпарі" до
дострокового виконання Генеральної
угоди № 7407N4 від 27.08.2007 року та/або
Кредитних договорів, укладених в
рамках цієї Генеральної угоди до
набранні законної сили рішення суду в
дані справі; зупинення дію Генеральної
угоди № 7407N4 від 27.08.2007 року та
кредитних договорів, укладених в
рамках цієї Генеральної угоди до
набрання законної сили рішення суду в
даній справі,у задоволенні даного
клопотання судом було відмовлено
ухвалою від 22 липня 2014 року .

За змістом статей 33 і 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог. Доказування полягає не
лише в поданні особами доказів, а й у
доведенні їх переконливості, що
скаржником зроблено не було.

Інші доводи апеляційної скарги та
пояснення представника позивача не
спростовують по суті правильного
висновку суду, викладеного у рішенні.

В силу ст.ст. 43, 47, 33, 38, 43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
коли кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
суд, оцінивши подані по справі докази
за своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, повинен
прийняти рішення за результатами
обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає,
що судом першої інстанції в порядку
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
всебічно, повно і об'єктивно досліджено
матеріали справи та вірно застосовані
норми процесуального і матеріального
права, у зв'язку з чим відсутні правові
підстави для задоволення апеляційної
скарги та скасування чи зміни рішення
господарського суду Вінницької
області від 24 червня 2014 року у справі №
902/435/14.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги відповідно до ст. 49 ГПК України
в зв»язку з відмовою в її задоволенні
покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Вінницької області від 24.06.2014 року у
справі № 902/435/14 залишити без змін,а
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Альпарі"
залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскажена в
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Олексюк Г.Є.

Суддя
Грязнов В.В.

Суддя
Розізнана І.В.