ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року Справа № 925/688/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

Головуючого судді:Шевчук С.Р.,
суддів:Акулової Н.В., Владимиренко С.В. -
доповідач,

розглянув касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Будівельний центр "Добробут"на
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014р.та
рішеннягосподарського суду Черкаської
області від 02.06.2014р.у справі№ 925/688/14
господарського суду Черкаської
областіза позовомТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Айболит"доТовариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельний центр
"Добробут"простягнення 2 000 грн., за
участю представників

позивача: не з'явились;

відповідача: Вороний О.Г., дов.б/н від
19.05.2014р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Айболит" звернулося
до господарського суду Черкаської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будівельний центр "Добробут" про
стягнення 2000 грн. передоплати у зв'язку
з невиконанням останнім своїх
зобов'язань за усним договором оренди
банера.

Рішенням господарського суду
Черкаської області від 02.06.2014р. (суддя
Боровик С.С.) у справі №925/688/14,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 29.07.2014р.
(колегією суддів у складі головуючого
судді Дідиченко М.А., судді:
Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.) позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "Айболит" задоволено
у повному обсязі та вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вищезазначеними
постановою та рішенням, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Будівельний центр "Добробут"
звернулось до Вищого господарського
суду України з касаційною скаргою в
якій просить постанову Київського
апеляційного господарського суду від
29.07.2014р. та рішення господарського суду
Черкаської області від 02.06.2014р.
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позову.

В обґрунтування зазначених вимог
заявник касаційної скарги посилається
на неправильне застосування та
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши матеріали справи,
касаційну скаргу, заслухавши
суддю-доповідача, присутнього у
судовому засіданні представника
відповідача, перевіривши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що Товариство з обмеженою
відповідальністю "Будівельний центр
"Добробут" виставив для оплати оренди
банера Товариству з обмеженою
відповідальністю "Айболит"
рахунок-фактуру № БЦ-0000007 від 03.04.2013 р.
на суму 2000 грн. Позивач здійснив оплату
даного рахунку у повному обсязі, проте
за твердженням Товариства з обмеженою
відповідальністю "Айболит", яке знайшло
своє підтвердження в оскаржуваних
рішенні та постанові, банер так і не був
переданий йому в оренду відповідачем,
що і стало підставою для виникнення
спору у даній справі.

Як вірно зазначено судами першої та
апеляційної інстанції за загальним
порядком, який закріплено у ст. 181
Господарського кодексу України,
господарські договори викладаються у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Таким чином, зважаючи на встановлений
судами факт перерахунку позивачем
грошових коштів у сумі 2000 грн. згідно
виставленого відповідачем
рахунку-фактури №БЦ-0000007 від 03.04.2013 р.,
колегія суддів погоджується з
висновком господарських судів про
виникнення між сторонами договірних
відносин, а отже існування у сторін
цивільних прав і обов'язків (стаття 11
Цивільного кодексу України).

При цьому, судами у відповідності до
вимог ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що в якості призначення
платежу у зазначеному вище
рахунку-фактурі №БЦ-0000007 значиться
оплата коштів за оренду банера. Інших
документів, які б свідчили про
досягнення між сторонами згоди
стосовно укладення інших видів
договорів, зокрема і про надання послуг
з оформлення макету рекламного постера
для банера, як про це зазначає заявник
касаційної скарги, матеріали справи не
містять. Відтак, колегія суддів
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій, що зазначені
договірні відносини по своїй суті
мають ознаки договору оренди, за яким
орендодавець передає або
зобов'язується передати орендареві
майно у користування за плату на певний
строк (стаття 759 Цивільного кодексу
України). Водночас, протилежні доводи
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Будівельний центр
"Добробут" є необгрунтованими та не
можуть бути прийняті до уваги колегією
суддів касаційної інстанції, оскільки
спростовуються наявними у матеріалах
справи документами та здійсненими на
підставі їх оцінки висновками
господарських судів.

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідносини, у яких одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь іншої сторони (кредитора) певну
дію (передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші), чи
утриматися від виконання певних дій, а
інша сторона має право вимагати
виконання такого обов'язку.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України, яка містить
аналогічні положення, зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події. Якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Айболит" 26.03.2014 р.
була направлена претензія на адресу
відповідача з вимогою повернути суму
попередньої оплати у розмірі 2 000 грн. у
зв'язку з порушенням останнім взятих на
себе зобов'язань з передання
орендованого банеру. При цьому, судами
вірно зазначено, що, в даному випадку,
за правилами статті 530 Цивільного
кодексу України строк виконання
відповідачем зобов'язання по
поверненню передоплати настав з
моменту отримання ним претензії від
26.03.2014 р., натомість, у позивача виникло
право вимагати виконання відповідачем
своїх зобов'язань по поверненню
передоплати через 7 днів.

З огляду на встановлені господарськими
судами факти порушення Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Будівельний центр "Добробут"
зобов'язань з передання в оренду банеру
та повернення спірної суми грошових
коштів, які не спростовані наданими
відповідачем документами, колегія
суддів касаційної інстанції
погоджується з обґрунтованими
висновками судів, що відповідач
утримує грошові кошти без достатньої
правової підстави, що підпадає під
правове регулювання положень ст.1212
Цивільного кодексу України. Таким
чином, висновок судів про задоволення
позовних вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю "Айболит" є
обґрунтованим та таким, що здійснений у
відповідності до вимог норм чинного в
Україні законодавства.

При цьому, колегія суддів касаційної
інстанції вважає за необхідне
зазначити, що ч. 2 ст.1117
Господарського процесуального кодексу
України передбачено, що касаційна
інстанція не має права встановлювати
чи вважати доведеними обставини, що не
були встановлені у рішенні або
постанові господарського суду або
відхилені ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або перевіряти
докази. Ці обмеження обумовлюються
метою касаційного перегляду, яка
полягає в перевірці застосування норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням зазначеного вище, а також
зважаючи на те, що решта доводів
заявника касаційної скарги не
спростовують висновків судів, а
зводяться до переоцінки обставин
справи, що не є компетенцією суду
касаційної інстанції з огляду на
зазначені вище положення
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Вищого
господарського суду України вважає, що
під час вирішення спору, судами
попередніх інстанції правильно
встановлені усі обставини, що мають
значення для справи, їм надана вірна
юридична оцінка, а норми права
застосовані вірно.

Таким чином, Вищий господарський суд
України не знайшов законних підстав
для повного або часткового задоволення
вимог касаційної скарги, а тому
постанову суду апеляційної інстанції
слід залишити без змін, а касаційну
скаргу - без задоволення.

На підставі зазначеного та керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Будівельний центр "Добробут" залишити
без задоволення, постанову Київського
апеляційного господарського суду від
29.07.2014р. у справі №925/688/14 - без змін.

Головуючий суддя:С. Шевчук Судді: Н.
Акулова С. Владимиренко