ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

"11" вересня 2014 р. Справа № 926/1129/14

За позовомКвартирно-експлуатаційного
відділу м. Чернівцідо
відповідача:Малого приватного
підприємства «Візаж» провизнання
договору оренди недійсним

Суддя Швець Микола
ВасильовичПредставники :Від
позивача:Чернушка С.І. - довіреність
від 21.08.2014 р. Від відповідача:Неміжан
В.Л., Шапка В.П - довіреності від 08.08.2014 р.
Лопух С.В. - довіреність від 01.09.2014 р.

СУТЬ СПОРУ :

Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Чернівці звернувся з позовом до Малого
приватного підприємства «Візаж» про
визнання договору оренди нежитлових
приміщень № 23 від 07.05.1998 р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що 07.05.1998р. між
позивачем та відповідачем укладено
договір оренди нежитлових приміщень №
23, що знаходяться за адресою: м.
Чернівці, пл. Театральна, 3, які
перебувають у господарському віданні
КЕВ м. Чернівці. Проте, на думку
позивача, зазначений договір укладений
з порушенням умов чинного
законодавства, а саме ЗУ «Про
господарську діяльність у Збройних
силах України», ЗУ «Про оцінку майна,
майнових прав та оціночну діяльність в
Україні», що є підставою для визнання
цього договору недійсним з огляду на
положення ст. 215 ЦК України, ст. 207 ГК
України.

Ухвалою господарського суду
Чернівецької області від 30.07.2014р.
порушено провадження у справі та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні на 14.08.2014р.

Ухвалою господарського суду
Чернівецької області від 14.08.2014р.
відкладено розгляд справи на 02.09.2014р.

У зв'язку з перебуванням судді Гурина
М.О. в черговій щорічній відпустці та в
порядку повторного автоматичного
розподілу справу № 926/1129/14 передано до
провадження судді Швецю М.В.
(розпорядження від 02.09.2014р.)

02.09.2014р. відповідач надав відзив на
позовну заяву вх. № 3995 від 02.09.2014р., в
якому позовні вимоги не визнає. В
судовому засіданні оголошено перерву
до 11.09.2014р., для надання додаткових
доказів по справі.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному об'ємі, просив їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнають з
мотивів, викладених у відзиві на
позовну заяву вх. № 3995 від 02.09.2014 р,
посилаючись при цьому на те, що договір
оренди № 23 від 07.05.1998 р. був укладений до
моменту прийняття НПА, на які
посилається позивач та у чіткій
відповідності з вимогами
законодавства діючого на час укладення
договору. Також в порядку ст. 267
Цивільного кодексу України просять у
задоволені позову відмовити у зв'язку
зі спливом позовної давності згідно
заяви вх. № 3710 від 12.08.2014р., крім того
надали додаткові пояснення по справі
вх.№ 4207 від 11.09.2014 року.

Розглянувши подані документи і
матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позовна
заява, дослідивши докази які мають
юридичне значення для розгляду
позовної заяви суд встановив:

Відповідно до Розпорядження
Начальника штабу Західного
оперативного командування від 18.01.2005р.
№ 6 «Про організацію роботи щодо
розформування 29 гарнізонного Будинку
офіцерів» та Наказу Командувача військ
Західного оперативного командування
від 19.05.2005р. № 153 «Про заміну
правонаступника 29 гарнізонного
Будинку офіцерів», правонаступником
визнано Чернівецьку
квартирно-експлуатаційну частину
району, згідно директиви Міністра
оборони України від 20.04.2005р.
переформована у КЕВ м. Чернівці.

07.05.1998р. між 29 ЦКПД - 29 гарнізонним
Будинком офіцерів, правонаступником
якого є позивач (орендодавець) та МПП
«Візаж» (орендар) укладено договір
оренди нежитлових приміщень № 23
(надалі - договір).

Згідно п.1.1 договору орендодавець
передає, а орендар приймає в оренду
приміщення загальною площею 145 кв. м за
адресою м. Чернівці, пл. Театральна, 3.

Вищезазначені приміщення передаються
для використання під
перукарсько-косметологічний салон (п.1.2
договору).

Орендна плата на 07.05.1998 р. становить 453,45
грн. за перший місяць оренди з
врахуванням ПДВ. Сума орендної плати
підлягає коригуванню відповідно до
індексу інфляціє, який визначається
Мінстатом щомісячно (п.п. 4.1-4.2 договору).

Відповідно до п. 5.3 договір може бути
змінено або розірвано за згодою сторін.

Спірний договір укладено строком на 2
роки (п. 3.4 договору), після чого він
неодноразово був пролонгований,
зокрема: до 07.05.2003р. (додаток № 8 до
Договору № 23 від 30.12.1998р.); до 07.05.2008р.
(додаток № 10 до Договору № 23 від
01.11.2001р.); до 07.05.2018 р. (угода про зміну та
доповнення Договору № 23 від 21.02.2004р.).

Вказані додатки до договору є чинними,
що не заперечується сторонами, а також
підтверджується наявністю триваючих
правовідносин між сторонами,
відсутністю протягом більше 16 років
будь-яких претензій до відповідача з
боку позивача, регулярною та
своєчасною сплатою орендних платежів.

Оскільки взаємовідносини сторін
виникли до 01.01.2004р., то до підстав
визнання недійсним спірного договору
застосовуються норми Цивільного
кодексу УРСР, діючого на момент
вчинення спірного договору оренди від
07.05.1998р., а до наслідків визнання їх
недійсними - норми нового Цивільного
кодексу України та Господарського
кодексу України

Статтею 48 Цивільного кодексу УРСР, який
діяв на момент укладення спірної угоди,
встановлено, що недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону.

Спірний договір за своєю правовою
природою є договором оренди майна.
Правовідносини щодо укладання
договорів майнового найму (оренди) на
час підписання сторонами договору
оренди від 07.05.1998р. врегульовані
нормами глави 25 ЦК УРСР (ст. ст. 256 - 276), що
діяв до 01.01.2004р., та Законом України «Про
оренду державного та комунального
майна» від 10.04.1992р.

Пунктом 5.1 договору визначено, що умови
договору зберігають силу протягом
строку дії договору та у випадках, коли
після укладення законодавством
України встановлено правила, що
погіршують становище орендаря.

Також вимоги п. 3 ст. 10 ЗУ «Про оренду
державного та комунального майна»
визначають, що умови договору оренди є
чинними на весь строк дії договору і у
випадках, коли після його укладення
(приведення у відповідність з цим
Законом) законодавством встановлено
правила, які погіршують становище
орендаря.

Статтею 12 ЗУ «Про оренду державного та
комунального майна» визначено, що
договір оренди вважається укладеним з
моменту досягнення домовленості з усіх
істотних умов і підписання тексту
сторонами.

У відповідності до ст. 5 ЗУ «Про оренду
державного та комунального майна» (в
редакції від 23.12.1997р., чинній на момент
укладення договору), Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Чернівецькій області надано
дозвіл Начальнику Центру культури
просвіти і дозвілля Чернівецького
гарнізону на укладення договору оренди
приміщення «Перукарні» загальною
площею 145 кв. м з МПП «Візаж» № 851-77/08 від
05.05.1998р. (а.с. 26).

Позивач обґрунтовує свою позицію тим,
що при укладенні оскаржуваного
договору не було дотримано вимог
Положення «Про порядок створення та
діяльності комісії з оцінки вартості
майна, що підлягає передачі в оренду»
від 17.09.2001р., ЗУ «Про господарську
діяльність у Збройних силах України»
від 21.09.1999р., ЗУ «Про оцінку майна,
майнових прав на професійну оціночну
діяльність в Україні» від 12.07.2001р., а
саме відсутній звіт про оцінку
орендного майна, відсутнє його
рецензування представниками комісії
від регіонального відділення та акт
оцінки.

Однак зазначене не відповідає
фактичним обставинам справи, так як
договір оренди був укладений після
проведеної оцінки об'єкта оренди, як це
передбачено ст. 11 ЗУ «Про оренду
державного та комунального майна», про
що свідчить звіт про експертну оцінку
від 02.02.1998р. проведений ЧД ОБТІ на
замовлення позивача.

Таким чином, дослідивши спірний
договір, суд дійшов висновку, що цей
договір містить усі істотні умови, та
повністю відповідає вимогам закону,
які існували на день його укладення.

Суд звертає увагу, що посилання
позивача на нормативно-правові акти,
які були прийняті після укладення
спірного договору, є некоректним, адже
закон зворотної дії в часі не має.

Такий висновок повністю
кореспондується із ст. 58 Конституції
України, відповідно до якої закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Аналогічним чином трактується ця
обставина також і абзацом 4 пункту 2.9
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», у відповідності з яким,
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам закону має
оцінюватися господарським судом
стосовно законодавства, яке діяло на
момент вчинення правочину. У разі коли
після такого вчинення набрав чинності
акт законодавства, норми якого інакше
регулюють правовідносини, ніж ті, що
діяли в момент вчинення правочину, то
норми такого акта, якщо він не має
зворотної сили, застосовується до прав
та обов'язків сторін, які виникли з
моменту набрання ним чинності.

Щодо доводів представника відповідача
про пропуск позивачем строків позовної
давності суд вважає за необхідне
зазначити наступне:

Відповідно до п. 7 Прикінцеві та
перехідні положення ЦК України до
позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення якого
виникло до 1 січня 2004 року,
застосовується позовна давність,
встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки. Закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.
Аналогічна норма міститься в ст. 267 ЦК
України. При цьому, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення. (п.2.2
Постанови пленуму ВГСУ «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013).

За таких обставин підстави для
задоволення позову відсутні, а тому у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання договору оренди № 23 від 07.05.1998
р. - слід відмовити, у зв'язку із
необґрунтованістю.

Згідно ст. 49 ГПК України - судовий збір
покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 44, 49, ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

«Повне рішення складено 12.09.2014 року»

Суддя М.В. Швець