РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

"26" серпня 2014 р.
Справа № 924/454/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов
М.Г.

суддя Дужич
С.П. ,

суддя
Саврій В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Публічного акціонерного товариства
Агрофірма "Авіс"

на рішення господарського суду
Хмельницької області від 20.05.2014 р.

у справі № 924/454/14 (суддя Гладюк Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВЕТФАКТОР"

до відповідача Публічного
акціонерного товариства Агрофірма
"Авіс"

про стягнення 122 781,82 грн.
заборгованості

за участю представників сторін:

позивача: Коцюруба С.В.;

відповідача: Сидоренко О.Е.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 20.05.2014 р. у
справі №924/454/14 позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВЕТФАКТОР"
до Публічного акціонерного товариства
Агрофірма "Авіс" про стягнення 122781,82
грн. заборгованості задоволено.
Присуджено стягнути з публічного
акціонерного товариства Агрофірми
"Авіс" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Ветфактор"
122781, 82 грн. заборгованості та 2 455, 65 грн.
судового збору.

При винесенні вищевказаного рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
відпуск товару позивачем та прийняття
їх відповідачем, при належній
документальній фіксації операцій
відпуску і прийняття, дає підстави
дійти висновку реалізації між
сторонами усної угоди купівлі-продажу.
Поставка та прийняття підтверджені
підписами обох сторін та відбитками їх
печаток на накладних, зокрема у графах
„Відвантажив" та „Отримав".

Судом першої інстанції було
встановлено, що відповідно до
видаткових накладних позивач поставив
відповідачу товар на загальну суму 126
774, 40 грн., проте останній здійснив лише
часткову оплату товару на суму 12 870 грн.

При вирішенні спірних правовідносин,
місцевим господарським судом було
враховано відповідні положення ст.. ст..
173, 174, 175 ГК України та ст.. ст.. 526, 530, 610, 639,
655, 692 ЦК України.

Встановивши той факт, що строки оплати
поставленого товару пропущено, суд
першої інстанції дійшов висновку, що у
відповідача виникла заборгованість,
розмір якої підтверджується
документально та становить 113 903, 72 грн.,
і відповідно позов в цій частині
задоволив.

В частині вимог про стягнення
заборгованості за надані послуги, суд
першої інстанції зазначив, що на
відміну від зобов'язань купівлі -
продажу, правовідносини надання послуг
мають певне письмове вираження. Так, у
актах надання послуг сторони узгодили
(шляхом їх підписання), що дані
відносини здійснюються на підставі
рахунків - договорів. Так, кожен з семи
наданих актів складено на підставі
окремого рахунку - договору з вказівкою
на номер останнього.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов висновку, що наявні в матеріалах
справи рахунки є договорами, які додані
до справи та містять відмітку про те,
що прийняття замовлення виконавця
відбувається шляхом оплати замовником
даного рахунку - договору з визначеними
в ньому умовами.

З урахуванням того факту, що строк
оплати наданих послуг по всіх актах
настав у момент складання актів, а
докази повної оплати послуг відсутні
на момент прийняття рішення, місцевий
господарський суд задоволив позов в
частині стягнення 8 878, 10 грн.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
суду першої інстанції, Публічне
акціонерне товариство Агрофірма "Авіс"
звернулось з апеляційною скаргою до
Рівненського апеляційного
господарського суду, відповідно до
якої просить рішення господарського
суду Хмельницької області від 20.05.2014 р.
у справі № 924/454/14 скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення
господарського суду є незаконним та
таким, що прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів,
скаржник вказує наступне.

Предмет позову по даній справі -
стягнення заборгованості, яка виникла
у відповідача за невиконання умов
договорів, в тому числі договорів
поставки № 187/01 від 15.09.2011 та № 96/01 від
14.02.2013, підстава позову - недодержання
відповідачем умов договорів, в тому
числі догорів поставки. Разом з тим,
судом першої інстанції встановлено
факт неукладення договорів поставки,
на які посилається позивач, що має
наслідком необгрунтованість позовних
вимог та недоведеність позивачем
заявленої підстави позову.

Незважаючи на вищевикладене,
господарський суд Хмельницької
області прийняв рішення про
задоволення позову зазначаючи при
цьому, що правовідносини між сторонами
виникли в силу реалізації усної угоди
купівлі-продажу.

Також, скаржник стверджує, що судом
першої інстанції проігноровані доводи
відповідача стосовно ненадання
позивачем доказів настання строків
оплати за отриманий товар.

При цьому, скаржник вказує на положення
частини другої статі 530 ЦК України,
відповідно до якої якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

В той же час, як зазначає скаржник,
позивач не навів у позові доказів
настання у відповідача обов'язку по
сплаті заборгованості, тобто порушення
відповідного права позивача, яке
підлягає судовому захисту, а тому дане
питання не є спірним і не потребує
судового захисту.

За наведених підстав, скаржник вважає,
що задоволення судом позову в частині
стягнення боргу в сумі 8 878,10 грн. є
безпідставним та таким, що суперечить
нормам матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладені вище аргументи на
підтвердження своєї правової позиції,
відповідач вважає, що судом першої
інстанції було задоволено позов за
відсутності на те визначених законом
підстав, у зв'язку з чим рішення суду
першої інстанції слід скасувати.

Від позивача - Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВЕТФАКТОР" надійшов
відзив на апеляційну скаргу
відповідача, відповідно до якого
просить оскаржувану ухвалу суду першої
інстанції залишити без змін, а в
задоволенні апеляційної скарги -
відмовити.

На спростування доводів, викладених в
апеляційній скарзі, вказує наступне.

Товар, який поставлявся починаючи з
12.04.2012 р., був поставлений на підставі
видаткових накладних, в яких
вказувались рахунки на оплату, які в
свою чергу посилаються на Договір №187/01
від 15.09.2011 та Договір № 96/01 від 14.02.2013 р.

Таким чином, як зазначає позивач,
бухгалтерський облік всіх поставок
товару, та зарахування оплат за нього
здійснювався виходячи з того, що в
системі бухгалтерського обліку 1С були
указані зазначені договори. Першим
рахунком на оплату, в якому вказано
посилання на Договір № 187/01 від 15.09.2011
року, був рахунок №627 від 30 січня 2012
року. Першим рахунком на оплату, в якому
вказано посилання на Договір № 96/01 від
14.02.2013 року, був рахунок №937 від 13 лютого
2013 року. Відповідно подані з позовною
заявою видаткові накладні також
містять посилання на рахунки, в яких
зазначені указані договори.

В свою чергу, як стверджує позивач,
відповідач при здійсненні оплат,
зазначав в призначенні платежу як
рахунки про оплату, в яких вказані
Договір № 187/01 від 15.09.2011 та Договір №
96/01 від 14.02.2013, так і безпосередньо
зазначав Договір №87/01 від 15.09.2011р. та
Договір № 96/01 від 14.02.2013р.

На спростування тверджень скаржника,
що останнім було подано банківські
виписки, в яких зазначені здійснені ним
оплати вартості отриманого товару,
позивач вказує, що це не відповідає
дійсності, так як банківські виписки
подавалися лише позивачем, в яких
зазначені отримані від відповідача
оплати за поставлений товар. Як було
вказано, відповідач при зазначенні
призначення платежу посилався як на
рахунки, так і на Договір № 187/01 від
15.09.2011 та Договір 96/01 від 14.02.2013. Тому
позивачем здійснювалось зарахування
оплат за поставлений товар в рахунок
погашення заборгованості послідовно,
починаючи з першої за датою видачі
неоплаченою накладною.

Також, позивач зважає на те, що при
розгляді господарським судом
Хмельницької області вимог позивача по
стягнення заборгованості за надані
відповідачу послуги в розмірі 8878,10 грн.
було визначено, що послуги надавалися
па підставі усного договору і
підтверджувалися актами надання
послуг, які були долучені до позовної
заяви. Сторони в актах надання послуг
визначили, що відносини між ними
ґрунтуються на підставі
рахунків-договорів, які складалися
позивачем до надання послуг. В свою
чергу в рахунках-договорах вказано, що
прийняття замовлення виконавця
відбувається шляхом оплати замовником
даного рахунку-договору з визначеними
в ньому умовами

На підставі вказаного вище,
процесуальний опонент скаржника
вважає, що судом першої інстанції було
правильно встановлено, що обов'язок
відповідача виник з моменту прийняття
послуги, шляхом підписання
відповідного акту надання послуг.

26 серпня 2014 року в судовому засіданні
Рівненського апеляційного
господарського суду представник
скаржника підтримав доводи, наведені в
апеляційній скарзі, стверджує, що судом
першої інстанції при винесенні
оскаржуваного рішення було порушено
норми матеріального та процесуального
права. Стосовно відсутності підстав в
частині стягнення заборгованості за
видатковими накладними в розмірі 113 903,
72 грн. скаржник пояснив, що предметом
позову є вимога щодо виконання
договору поставки, проте судом першої
інстанції було встановлено факт
неукладення вказаного договору, що
спростувує обгрунтованість позовних
вимог в цій частині. Також наголосив на
тому, що відповідно до платіжного
доручення № 7278 від 01.10.2012 р. відповідач
оплатив вартість товару на суму 17 335, 00
грн. згідно з рахунком № 7369 від 26.09.2012 р.,
що свідчить про оплату товару до
моменту його прийняття на підставі
видаткової накладної № 6527 від 03.10.2012 р.
на суму 17 335, 00 грн.

Щодо стягнення 8 878, 10 грн.
заборгованості за надані послуги, то
відповідач зауважив, що судом першої
інстанції не враховано доводів
відповідача в частині строків оплати
товару в розумінні ст. 530 ЦК України.
Крім того, позивач не надав доказів на
підтвердження факту настання у
відповідача обов'язку щодо оплати
товару, тобто доказів порушення свого
права.

З огляду на вказане, вважає, що рішення
господарського суду Хмельницької
області від 20.05.2014 р. у справі №924/454/14
слід скасувати та прийняти нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі.

Крім того, клопотанням представника
скаржника (відповідача) від 26.08.2014 р.
було долучено до матеріалів справи №
924/454/14 наступні документи: платіжне
доручення № 7278 від 02.10.2012 р.; платіжне
доручення № 7579 від 23.10.2012р.; платіжне
доручення № 8883 від 01.03.2013 р.; платіжне
доручення № 7370 від 09.10.2012р.

Представник позивача - Товариства з
обмеженою відповідальністю "ВЕТФАКТОР"
в судовому засіданні заявив, що з
доводами апелянта не погоджується,
вважає їх безпідставними, а
оскаржуване рішення таким, що
відповідає встановленим обставинам
справи та нормам закону. З огляду на
зазначене, просить суд відмовити в
задоволенні апеляційної скарги.

При цьому, пояснив, що на підтвердження
факту проведення оплат суду були
надані лише банківські виписки,
платіжні доручення не надавалися.
Також зазначив, що в призначенні
платежів були вказані рахунки, які не
відповідають рахункам видаткових
накладних, тому проведені оплати
зараховувалися в погашення
заборгованості, яка вже існувала у
відповідача. Крім того, підтвердив факт
здійснення відповідачем оплати
відповідно до платіжного доручення №
7278 від 01.10.2012 р. на суму 17 335, 00 грн. згідно
вказаного рахунку.

Дослідивши матеріали справи,
апеляційну скаргу, заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задоволити частково, оскаржуване
рішення суду першої інстанції
скасувати в частині стягнення 17 335, 00
грн. заборгованості за поставлений
товар згідно з видатковими накладними
та в частині стягнення 8 878, 10 грн.
заборгованості за надані послуги,
прийняти в цій частині нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення 17 335, 00 грн. та 8 878,
10 грн., а в решті рішення залишити без
змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та як підтверджується
матеріалами справи, 07.04.2014 р. позивач
звернувся з позовом до суду першої
інстанції, відповідно до якого просить
стягнути з відповідача заборгованість,
яка виникла через неналежне виконання
домовленостей на поставку товарів та
надання послуг в розмірі 122 781, 82 грн., з
яких: 75 191, 12 грн. - заборгованість за
договором поставки № 187/01 від 15 вересня
2011 року; 38 712, 60 грн. - заборгованість за
договором поставки № 96/01 від 14 лютого
2013 року; 8 878, 10 грн. - заборгованість за
договором про надання послуг (а.с. 2-5).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем не надано суду завірених
копій вказаних вище договорів, на які
посилається як на підставу виникнення
договірних зобов'язань.

Натомість, в матеріалах справи
містяться копії видаткових накладних,
а саме: видаткова накладна № 6527 від
03.10.2012 р., відповідно до якої
відповідачем було прийнято товар на
суму 17 335 грн.; видаткова накладна № 6713
від 10 жовтня 2012 року, відповідно до якої
відповідачем було прийнято товар на
суму 34 670 грн., видаткова накладна № 7039
від 24.10.2012 р., відповідно до якої
відповідачем було прийнято товар на
суму 36 056, 80 грн., видаткова накладна №1215
від 04.03.2013 р., відповідно до якої
відповідачем було прийнято товар на
суму 38 712, 60 грн. (а.с. 11, 13, 15, 18).

Таким чином, згідно з видатковими
накладними, позивачем було поставлено
відповідачу товару всього на суму 126 744,
40 грн.

Вказані вище видаткові накладні
засвідчені підписами та скріплені
печатками від імені сторін
уповноваженими на те особами.

Також, в матеріалах справи містяться
копії довіреностей №366 від 28.09.2012 р., №380
від 09.10.2012 р., № 397 від 24.10.2012 р., № 63 від
04.03.2013 р., якими уповноважено на
отримання товару від імені відповідача
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 12, 14,16, 19).

З аналізу змісту копій видаткових
накладних, судом апеляційної інстанції
встановлено той факт, що у вказаних
документах відсутні посилання на
укладені між сторонами договір
поставки № 187/01 від 15 вересня 2011 року та
договір поставки №96/01 від 14 лютого 2013
року.

При цьому, суд апеляційної інстанції
зважає на надані відповідачем докази, а
саме на платіжне доручення № 7278 від
01.10.2012 р., відповідно до якого
відповідач оплатив вартість товару на
суму 17 335, 00 грн. згідно з рахунком № 7369
від 26.09.2012 р., що свідчить про оплату
товару до моменту його прийняття на
підставі видаткової накладної № 6527 від
03.10.2012 р. на суму 17 335, 00 грн.

В матералах справи міститься копія
банківської виписки по рахунку №
1432 з 02.10.2012 до 02.10.2012, якою
підверджується факт проведення оплати
відповідачем на рахунок позивача
товару на суму 17 335, 00 грн. згідно
рахунку №7369 від 26.09.2012 р. (а.с. 134)

В той же час, долучені відповідачем до
матеріалів справи платіжні доручення
№7579 від 23.10.2012 р. та №7370 від 09.10.2012 р. не
приймаються судом апеляційної
інстанції до уваги як доказ на
підтвердження факту погашення
заборгованості за поставлений товар
згідно з видатковими накладними,
оскільки вказані платіжні доручення в
графі "призначення платежу" містять
вказівку на договір № 187/01 від 15.09.2011р. і
кошти згідно цих платіжних доручень
були зараховані в рахунок погашення
боргу відповідача за попередні
поставки.

Платіжне доручення № 8883 від 01.03.2013 р.
про сплату відповідачем 38 712, 60 грн. теж
не є належним доказом на
підтвердлження факту виконання
відповідачем зобов'язань по оплаті
товару, поставленого згідно видаткової
накладної № 1215 від 04.03.2013 р., оскільки
містить посилання на рахунок № 38 від
13.02.2013 р., який не співпадає з рахунком
на оплту № 1128 від 21.02.2013 р., зазначеним у
вказаній видатковій накладній,
аналогічно кошти згідно цього
платіжного доручення були зараховані в
рахунок погашення боргу відповідача за
попередні поставки.

Таким чином, з урахуванням факту
проведення відповідачем часткової
оплати товару на суму 17335, 00 грн.,
поставленого згідно видаткової
накладної, що підтверджується
платіжним дорученням № 7278 від 01.10.2012 р.
та, наявних в матеріалах справи копій
виписок банку з рахунків ТОВ
«Ветфактор», судом апеляційної
інстанції констатовано той факт, що
відповідач свої зобов'язання по оплаті
вартості отриманого товару виконав
частково, сплативши 12 870 грн. згідно
банківських виписок та 17 335, 00 грн.
згідно платіжного доручення, у зв'язку
з чим заборгованість останнього на
момент звернення позивача до суду
становила 96 568,72 грн.

Аналізуючи встановлені обставини
справи та переглядаючи спірні
правовідносини на предмет наявності
правових підстав для задоволення
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції приймає до уваги наступні
положення діючого законодавства.

В силу приписів ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином
є дія особа, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено частиною 1 статті 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Матеріали справи свідчать про те, що
поставка продукції здійснена
позивачем на підставі видаткових
накладних, реквізити яких не містять
посилань на договір поставки №187/01 від
15 вересня 2011 року та договір поставки
№96/01 від 14 лютого 2013 року.

Як зазначено Вищим господарським судом
України в інформаційному листі від 17
липня 2012 року за №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді окремих норм
матеріального права", підписання
покупцем видаткової накладної, яка є
первинним документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону та Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку, та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар.

Поставка продукції за видатковими
накладними між господарюючими
суб'єктами є способом укладення
сторонами договору у спрощеній формі і
виникнення на підставі таких накладних
прав та обов'язків сторін.

Враховуючи той факт, що предметом
позовної вимоги є одна із вимог
позивача про стягнення боргу за
поставлений та частково несплачений
товар, то відповідно заборгованість з
оплати продукції, поставленої за
видатковими накладними, підлягає до
стягнення у судовому порядку.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів констатує факт кваліфікації
наявних між сторонами правовідносин як
договірних, оскільки фактичні
обставини свідчать про наявність між
сторонами договірних відносин з
поставки продукції, оформлених у
спрощеній формі шляхом визначення
істотних умов таких зобов'язань у
видаткових накладних.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у ст.
265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного
кодексу України).

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу
України визначено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар за ціною,
встановленою у договорі
купівлі-продажу, або, якщо вона не
встановлена у договорі і не може бути
визначена виходячи з його умов, - за
ціною, що визначається відповідно до
ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за
свій рахунок дії, які відповідно до
договору, актів цивільного
законодавства або вимог, що звичайно
ставляться, необхідні для здійснення
платежу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару, а також покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, які кореспондуються з
положеннями ст. 193 Господарського
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання і
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
визначено, що у разі порушення
зобов'язання, настають наслідки,
передбачені договором або законом.

Враховуючи вищенаведені норми закону,
обов'язок оплати виник у відповідача з
наступного дня після прийняття товару
згідно видаткових накладних, які
містяться в матеріалах справи.

Всупереч наведеному вище, в матеріалах
справи відсутні будь-які належні та
допустимі докази (банківські виписки,
чеки, платіжні доручення) на
підтвердження факту сплати
відповідачем в повному обсязі вартості
товару, поставленого згідно з
вищезазначеними видатковими
накладними, у зв'язку з чим в останнього
виникла заборгованість в розмірі 96 568,
72грн.

В той же час, слід враховувати, що
прострочення оплати вартості товару
має місце й з огляду на те, що всупереч
положенням ст.. 692 ЦК України відповідач
не здійснив оплати після його
прийняття. Адже поставка товару була
здійснена на підставі видаткових
накладних, у яких відсутнє посилання на
договори, а тому умови договору в
частині визначення строку проведення
оплати на такі правовідносини на
поширюються. У зв'язку з цим, видаткові
накладні є самостійною підставою для
виникнення обов'язку по оплаті за
отриманий товар у строки, визначені
законом.

Таким чином, враховуючи факт поставки
продукції позивачем та факт прийняття
за видаковими накладними даної
продукції відповідачем, часткової її
оплати, існування боргу відповідача
перед позивачем на суму 96 568, 72 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами, судова колегія суду
апеляційної інстанції вважає
підставними позовні вимоги в частині
стягнення вказаної суми боргу.

При цьому, суд першої інстанції,
задоволивши позовні вимоги щодо
стягнення суми заборгованості в
розмірі 113 903, 72 грн., не врахував наявних
в матеріалах справи доказів щодо
підтвердження факту проведення оплати
відповідачем на рахунок позивача
вартості товару на суму 17 335, 00 грн.,
поставленого згідно видаткової
накладної № 6527 від 03.10.2012 р. згідно
рахунку № 7369 від 26.09.2012р., а саме
банківської виписки по рахунку №
1432 від 02.10.2012 (а.с. 134).

Як свідчать встановлені обставини у
даній справі, позивач під час розгляду
справи в судовому засіданні суду
першої інстанції не підтвердив факт
проведення відповідачем оплати на суму
17 335 грн., що вказує на недобросовісне
користування своїми процесуальними
правами та обов'язками.

Таким чином, суд першої інстанції
допустив неповне з'ясування обставин
справи, що мають значення для справи, у
зв'язку з чим дійшов до неправомірного
висновку в частині задоволення
позовних вимог щодо стягнення 17 335, 00
грн. вартості товару, поставленого на
підставі видаткових накладних.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 104 ГПК України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є неповне з'ясування обставини, що
мають значення для справи.

В частині встановлення правових
підстав для задоволення позовних щодо
стягнення з відповідача 8 878,10 грн. на
підставі актів надання послуг, колегія
суддів зважає на таке.

Як свідчать встановлені обставини
справи, однією із вимог позивача є
стягнення коштів за договором про
надання послуг.

В матеріалах справи містяться копії
актів надання послуг, а саме: акт від 17
липня 2012 року № 4570 по рахунку № 5020 від 4
липня 2012 року; акт від 15 жовтня 2012 року
№ 6843 по рахунку № 7167 від 18 вересня 2012
року; від 8 листопада 2012 року № 7543 по
рахунку № 8334 від 2 листопада 2012 року;
від 12 листопада 2012 року № 7615 по рахунку
№ 8352 від 2 листопада 2012 року; акт від 10
грудня 2012 року № 8229 по рахунку № 9197 від
7 грудня 2012 року; акт від 14 січня 2013 року
№ 509 по рахунку № 546 від 11 січня 2013 року;
акт від 22 травня 2013 року № 3341 по рахунку
№ 547 від 14 січня 2013 року (а.с.21-27).

Зі змісту вказаних вище актів
вбачається, що кожен із актів складено
на підставі окремого рахунку - договору
з вказівкою на номер останнього.

Суд першої інстанції надав вказаним
рахункам правову оцінку, за якою такі
рахунки слід розцінювати як договори,
на підставі яких виникли договірні
правовідносини в силу дії ст.. 11 ЦК
України.

Проте, колегія суддів суду апеляційної
вважає такі висновки суду першої
інстанції хибними з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із копій актів
надання-послуг, останні в графі
«Договір» містять вказівку на рахунки -
договори, а в графі рахунок - «Рахунок
на оплату».

З наявних в матеріалах справи копій
рахунків - договорів на оплату за
посередницькі послуги вбачається, що
останні засвідчені лише підписом та
скріплені печаткою позивача
(постачальника - ТОВ «Ветфактор»)(а.с.
77-90).

За нормою ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

В силу дії ч.1, 2 ст. 639 ЦК України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

За загальним правилом, визначеним ч. 1
ст. 181 ГК України, господарський договір
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

Таким чином, з огляду на наведені вище
нормативно-правові приписи, варто
відзначити, що рахунки-договори, на які
посилається позивач як на підставу
виникнення у відповідача зобов'язань
по оплаті наданих послуг, за своєю
формою та змістом не відповідають
вимогам, визначеним законом, щодо
вчинення правочину у письмовій формі.
Вказане спростовує твердження
позивача щодо виникнення договірних
правовідносин на підставі рахунків -
договорів, які за своєю правовою
природою не є договорами у розумінні
наведених вище норм закону.

З урахуванням вказаного варто
відзначити, що рахунок-договір на
оплату за своєю правовою природою не є
документом взаємовираження волі обох
сторін, спрямованої на виникнення
певних юридично-правових наслідків.
Вказаний документ є лише носієм
інформації щодо розрахункових
реквізитів постачальника, на рахунок
якого необхідно сплатити вартість
поставленого товару. Тобто такий
документ не фіксує факт проведення
відповідної господарської операції.

В абзаці 2 пункту 1.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 р.
роз'яснено, що грошовим слід вважати
будь-яке зобов'язання, що складається в
тому числі з правовідношення, в якому
праву кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

Досліджуючи питання щодо моменту
виникнення у відповідача обов'язку по
оплаті за надані послуги, слід
враховувати положення ч. 1 ст. 903 ЦК
України, відповідно до яких якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Отже, законом визначено обов'язок
замовника оплатити послуги у строки,
встановлені договором. Проте, як
встановлено судом, письмовий договір
між сторонами не укладався.

В силу дії ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, позивач
до порушення провадження у справі не
звертався із відповідною вимогою до
відповідача щодо оплати наданих
послуг.

За наведеного вище, Рівненський
апеляційний господарський суд не
вбачає правових підстав для
кваліфікації спірних правовідносин в
частині стягнення 8 878, 10 грн.
заборгованості як таких, що виникли на
підставі укладення договору.

В матеріалах справи відсутні жодні
належні докази на підтвердження факту
виникнення між сторонами договірних
правовідносин, на виконання яких
позивачем було надано відповідачу
послуги на суму 8 878,10 грн.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів констатує той факт, що суд
першої інстанції в порушення норм
матеріального права неправильно
кваліфікував спірні правовідносини в
частині встановлення правових підстав
для задоволення позовних вимог щодо
стягнення 8 878, 10 грн., у зв'язку з чим
дійшов помилкового висновку про
задоволення позову в цій частині.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З урахуванням викладеного, судова
колегія вважає, що доводи апелянта щодо
відмови у задоволенні позову в частині
стягнення з відповідача 17 335, 00 грн.
вартості товару, поставленого на
підставі видаткової накладної № 6527 від
03.10.2012 р., та 8 878 грн. 10 коп.
заборгованості за надані послуги є
цілком обгрунтованими,
підтверджуються встановленими
обставинами справи та відповідними
нормами закону, в зв'язку з чим рішення
господарського суду Хмельницької
області від 20.05.2014 р. у справі №924/454/14 в
цій частині слід скасувати та прийняти
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову стосовно стягнення
17 335, 00 грн. та 8 878 грн. 10 коп. В решті
рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК
України, Рівненський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Агрофірма
"Авіс" задоволити частково.

2. Рішення господарського суду
Хмельницької області від 20.05.2014 р. у
справі №924/454/14 скасувати в частині
стягнення з Публічного акціонерного
товариства Агрофірма "Авіс"
17 335 грн. заборгованості за поставку
товару згідно видаткової накладної №
6527 від 03.10.2012р. та 8 878 грн. 10 коп.
заборгованості за надані послуги.

Прийняти в частині стягнення 17 335 грн.
заборгованості за поставку товару
згідно видаткової накладної № 6527 від
03.10.2012 р. та 8 878 грн. 10 коп.
заборгованості за надані послуги нове
рішення про відмову у позові, виклавши
п.п. 1,2 резолютивної частини
оскаржуваного рішення в наступній
редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства Агрофірми "Авіс" (, Хмельницька область, Кам'янець -
Подільський район, с. Гуменці, вул.
Вербовецьке шосе, 1) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ветфактор" (, м. Київ, вул. Ушинського, 25А) 96 568
грн. 72 коп. заборгованості та 1 931 грн. 37
коп. судового збору за подання позову.

В решті позовних вимог відмовити."

3. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ветфактор" (, м. Київ, вул. Ушинського, 25А) на
користь Публічного акціонерного
товариства Агрофірми "Авіс" (, Хмельницька область, Кам'янець -
Подільський район, с. Гуменці, вул.
Вербовецьке шосе, 1) - 262 грн. 13 коп.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

4. Господарському суду Хмельницької
області видати накази на виконання
даної постанови.

5. Справу № 924/454/14 надіслати
господарському суду Хмельницької
області.

Головуючий суддя
Петухов М.Г.

Суддя
Дужич С.П.

Суддя
Саврій В.А.