ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.09.14 Справа № 904/6115/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма "Обжора", м. Дніпродзержинськ,
Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОМС-Україна", м.
Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення 32 378, 97 грн.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Савченко Л.І. -
представник за дов. б/н від 10.01.14

Сєргєєва І.В. - представник
за дов. б/н від 10.01.14

від відповідача: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма "Обжора" звернулось до
господарського суду Дніпропетровської
області з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ОМС-Україна" про стягнення основного
боргу у розмірі 30370, 69 грн., трьох
відсотків річних у сумі 9, 70 грн., пені у
розмірі 306, 98 грн. та інфляційних втрт у
сумі 1691, 60 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором поставки № Д
3-39/2013 від 23.07.2013 в частині повної та
своєчасної оплати за отриманий товар.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 18.08.2014
порушено провадження у справі та її
розгляд призначено на 08.09.2014.

Відповідач явку повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, відзив на позовну заяву та
інші витребуванні судом документи не
надав, про причини неявки суд не
повідомив. Про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
цінного листа з ухвалою суду (арк. с. 25).

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 08.09.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача, всебічно та повно з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.07.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Обжора" (далі -
позивач, постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ОМС-Україна" (далі - відповідач,
покупець) було укладено договір
поставки № Д 3-39/2013 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується передати у
власність покупцю товар, у встановлені
цим договором строки, а покупець
зобов'язується приймати зазначений
товар та своєчасно здійснювати його
оплату на умовах цього договору.

Вартість товару визначається
прейскурантом (прайс-листом)
постачальника, що діє на дату поставки.
Ціна та загальна вартість товару, що
поставляється, узгоджується сторонами
і зазначається у видатковій накладній
та рахунку-фактурі на кожну поставлену
партію товару (п. 2.2 договору).

Згідно з п. 2.6 договору покупець сплачує
товар не пізніше 14 (чотирнадцяти)
календарних днів з дати отримання
товару на склад покупця й підписання
видаткової накладної покупцем, якщо
інше не передбачено додатком до
договору.

Поставка кожної партії товару
вважається здійсненою постачальником
з моменту підписання уповноваженим
представником покупця відповідних
товаро-транспортних та інших
документів (товарних накладних,
рахунків-фактур) на складі покупця (п. 3.5
договору).

Результат передачі і приймання товару
оформлюється шляхом підписання
товарної накладної уповноваженими
представниками сторін (п. 4.2 договору).

На виконання умов договору, позивач
поставив, а відповідач прийняв товар на
загальну суму 30369, 89 грн., що
підтверджується видатковими
накладними від 14.03.2014 № 85, від 07.04.2014 № 103
та від 17.04.2014 № 107, підписаними обома
сторонами (арк. с. 12-14).

Відповідач вартість поставленого
товару не сплатив, таким чином,
заборгованість відповідача за
поставлений товару складає 30369, 89 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України (далі - ГК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України,
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно з приписами ст. 193
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) та ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
цивільні та господарські зобов'язання
мають бути виконані належним чином
відповідно до закону та договору.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському
суді відповідачем не заперечено факт
отримання товару за представленими
накладними та не надано доказів повної
оплати або повернення переданого
товару на суму 30369, 89 грн., а відтак,
позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу
підлягає задоволенню у повному обсязі
у сумі 30369, 89 грн.

У зв'язку з несвоєчасним виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
оплати поставленого товару, позивач
нарахував відповідачу пеню у розмірі
306, 98 грн. за період з 14.04.2014 по 10.06.2014.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 7.1 договору у випадку
не сплати покупцем товару у строки або
порядку, встановлені розділом 2 цього
договору, постачальник вправі вимагати
від покупця сплати пені у розмірі
облікової ставки НБУ за період
прострочки.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
пені, задовольняє дану вимогу повністю
у розмірі 306, 98 грн.

Також, за порушення відповідачем
виконання грошового зобов'язання
позивачем нараховані три відсотки
річних в сумі 9, 70 грн. за період з 14.04.2014
по 10.06.2014 та інфляційні втрати у розмірі
1691, 60 грн. за період березень-квітень 2014
року.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошових
зобов'язань на вимогу кредитора,
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 відсотка річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з рахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є
збільшенням суми основного боргу у
зв'язку з девальвацією грошової
одиниці України, а 3% річних є платою за
користування чужими коштами в цей
період прострочки виконання
відповідачем його договірного
зобов'язання, і за своєю правовою
природою вони є самостійними способами
захисту цивільних прав і забезпечення
виконання цивільних зобов'язань.

При цьому, індекс інфляції (індекс
споживчих цін) це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, який
визначається виключно Держкомстатом і
його найменший період визначення
становить місяць, а тому прострочка
платежу за менший період не тягне за
собою нарахування і інфляційних втрат,
а розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що мала місце протягом повного
календарного місяця, помноженої на
індекс інфляції, визначений
Держкомстатом, за період прострочки.
Розрахунки індексу інфляції за
квартал, період з початку року і т. п.
проводяться "ланцюговим" методом, тобто
шляхом множення: місячних (квартальних
і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від
27.07.2007 № 265 "Про затвердження Методики
розрахунку базового індексу споживчих
цін").

Крім того, згідно п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012, сума
боргу з урахуванням індексу
інфляції повинна розраховуватися,
виходячи з індексу інфляції за колений
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, (дефляція) (постанова
Вищого господарського суду України від
05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду
України "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в
середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу. При цьому сума
боргу, яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця,
то інфляційні втрати розраховуються
з врахуванням даного місяця
(постанова Вищого господарського
суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Як вбачається з розрахунку позивача,
доданого до позовної заяви,
останнім при визначенні інфляційних
втрат за період березень-квітень 2014
року не були враховано наступне.

Прострочення виконання зобов'язання за
видатковою накладною від 14.03.2014 № 85, з
урахуванням п. 2.6 договору, почалось з
29.03.2014, враховуючи, що сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок інфляційних втрат
починається з наступного місяця, тобто
з квітня 2014.

Прострочення виконання зобов'язання за
видатковою накладною від 07.04.2014 № 103, з
урахуванням п. 2.6 договору, почалось з
22.04.2014, враховуючи, що сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок інфляційних втрат
починається з наступного місяця, тобто
з травня 2014.

Прострочення виконання зобов'язання за
видатковою накладною від 14.04.2014 № 105, з
урахуванням п. 2.6 договору, почалось з
02.05.2014, враховуючи, що сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, інфляційні втрати за
даною видатковою накладною слід
нараховувати з травня 2014 року.

Таким чином, позивачем безпідставно
нараховано інфляційні втрати за
квітень 2014 року на заборгованість з
оплати товару згідно видатковими
накладними від 14.03.2014 № 85 та від 07.04.2014 №
103.

Отже, господарський суд, здійснивши
перерахунок інфляційних втрат.
враховуючи вищевикладене, задовольняє
позовні вимоги в частині стягнення
інфляційних втрат частково у розмірі
898, 14 грн

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
3% річних, задовольняє дану вимогу
повністю у сумі 9, 70 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 ГПК України,
стягуються з відповідача на користь
позивача пропорційно задоволеним
вимогам, а саме у розмірі 1782, 23
грн.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОМС-Україна" (50029,
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, вул. Симбірцева, буд. 73,
ідентифікаційний код 36010275) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Обжора" (51900,
Дніпропетровська область, м.
Дніпродзержинськ, вул. Бойка, буд. 4,
ідентифікаційний код 38422253) основний
борг у розмірі 30370, 69 грн., пеню у сумі 306,
98 грн., три відсотки річних у розмірі 9, 70
грн., інфляційні втрати у розмірі 898, 14
грн. та 1782, 23 грн. витрат по сплаті
судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 08.09.2014

Суддя В.І. Ярошенко