ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2014 р.
Справа № 914/2542/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельні
матеріали», с. Ступки, Тернопільського
району, Тернопільської області

до відповідача-1: Приватного
підприємства «Укрінвесткапітал», м.
Львів

відповідач-2: Приватне підприємство
«Укрбудіндустрія», м. Львів

про визнання недійсним договору
поруки.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Чеботар Є.О.

Представники:

Від позивача:Снігур В.Ф. - керівнк (витяг
зЄДР ЮО та ФО-П);

Від відповідача-1: Косик Т.О. -
представник за довіреністю від 03.09.2014р.;

Від відповідача-2: не з`явився.

На розгляд господарського
суду Львівської області Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Будівельні матеріали» подано позов до
Приватного підприємства
«Укрінвесткапітал» та Приватне
підприємство «Укрбудіндустрія» про
визнання недійсним договору поруки.

Ухвалою суду від 16.07.2014р. порушено
провадження у справі та призначено
судовий розгляд справи на 04.08.2014р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від
04.08.2014р. розгляд справи відкладено на
09.09.2014р.

В судовому засіданні 09.09.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримує повністю, просить позов
задоволити повністю. Подав клопотання
про долучення до матеріалів справи
витяги підприємців-учасників судового
спору з ЄДР ЮО та ФО-П та копію
апеляційної скарги на рішення у справі
№ 914/3335/14.

В судовому засіданні 09.09.2014р.
представник відповідача-1 просить в
позові відмовити повністю з підстав
зазначених у поданому ним відзиві на
позовну заяву ( вх.№37377/14 від 09.09.2014р.).

Відповідач-2 явки повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, про причини неявки суд не
повідомили, хоча був належно
повідомлений про дату, місце і час
судового засідання, вимог ухвали суду
не виконали, відзиву на позов не надали.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Відповідач-2 не скористався своїм
правом подання відзиву на позовну
заяву та надання доказів в порядку
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України.

Справа розглядається в порядку
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України - за
наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 09.09.2014р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши документи і матеріали,
подані до суду, заслухавши пояснення
сторін присутніх в судових засіданнях,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, сукупно
оцінивши докази, які мають значення для
справи, суд встановив наступне.

Між ПП «Укрінвесткапітал» (
відповідач-1 у справі) та ТзДВ
«Будівельні матеріали» (позивач) було
укладено договір №3 від 29.04.2013 року,
відповідно до якого ПП
«Укрінвесткапітал» зобов'язувалося
поставити тонкі відходи
вуглезбагачення, а ТзДВ «Будівельні
матеріали» прийняти та оплатити
поставлений товар.

30.06.2013 року між відповідачем -1 та ПП
«Укрбудіндустрія» ( відповідач - 2)
укладено договір поруки №30/06/13-1,
відповідно до якого відповідач - 2 (за
договором поручитель) поручається
перед кредитором (відповідач-1) за
виконання обов'язку на суму 56 188, 00 грн.
(надалі іменується боржник) за
договором №3 від 29.04.2013 року (основний
договір).

Позивач просить визнати недійсним
договір поруки, оскільки: 1) прийняте
рішення у справі №914/335/14 від 11.03.2014р.
стало можливим у зв'язку з наявністю
договору поруки, про який позивач не
знав і не був повідомлений; 2) у зв'язку
з наявністю корупційної схеми,
внаслідок якої справа №914/335/14 за
територіальною підсудністю
розглядалася у господарському суді
Львівської області; 3) відповідач - 2
перебував у стані припинення
діяльності; 4) договір поруки носить
фіктивний та удаваний правочин.

Так, рішенням господарського суду
Львівської області від 11.03.2014 року
3914/335/14 за позовом ПП
«Укрінвесткапітал» до ТзДВ
«Будівельні матеріали» (відповідач 1)
та ПП «Укрбудіндустрія» (відповідач 2)
стягнуто з ТзДВ «Будівельні матеріали»
на користь ПП «Укрінвесткапітал» 56 188, 00
грн. основного боргу та 1 827, 00грн.
судового збору.

На даний час, ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
16.05.14р. у справі №914/335/14 прийнято
апеляційну скаргу ТзДВ «Будівельні
матеріали» до свого провадження та
призначено справу до розгляду у
судовому засіданні.

Судом також встановлено, що згідно
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців станом на 08.09.2014 року ПП
«Укрбудіндустрія» перебуває у стані
припинення за рішенням засновників,
про що зазначено у графі «Відомості про
перебування юридичної особи у процесі
припинення».

При цьому суд зазначає, що згідно зі ст.
104 ЦК України юридична особа є такою, що
припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення, а відповідно до ч.4 ст. 91 ЦК
України цивільна правоздатність
юридичної особи виникає з моменту її
створення і припиняється з дня
внесення до єдиного державного реєстру
запису про її припинення.

Таким чином, на момент укладення
договору поруки юридична особа не
припинила діяльність, доказів іншого
позивачем не надано. Законодавство не
пов'язує факт перебування юридичної
особи у стані припинення з
неможливістю мати цивільні права та
обов'язки (цивільна правоздатність).
Цивільна правоздатність юридичної
особи може бути обмежена лише за
рішенням суду.

При прийняті рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до статті 1
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
без створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Згідно з вимогами частини 2 статті
16 Цивільного кодексу України одним із
способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 179
Господарського кодексу України
майново-господарські зобов'язання, які
виникають між суб'єктами
господарювання або між суб'єктами
господарювання і негосподарюючими
суб'єктами - юридичними особами на
підставі господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 202
Цивільного кодексу України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Таким чином, поняття «правочин» є
ширшим і включає в себе поняття
«договір». Тому для недійсності
договору застосовуються загальні
положення недійсності правочину.

Відповідно до статті 204
Цивільного кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини третьої цієї ж
статті, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої
статті 203 Цивільного кодексу України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Відповідно до частини другої
цієї ж статті особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Відповідно до частини третьої цієї ж
статті волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини п'ятої цієї ж
статті правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним і шостої -
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 5 ст.203 Цивільного
кодексу України правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочини, які не спричиняють правових
наслідків, не спрямовані на виникнення,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків визнаються недійсними.

Отже, чинним законодавством
визначено, що договір може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом. Поряд з тим,
позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів та не зазначено
підстав, з яких договір поруки слід
вважати недійсним, в чому полягає не
настання правових наслідків за
договором поруки.

Як зазначено вище, Позивач, з
посиланням на загальні норми статей
203,215 ЦК України просить визнати
недійсним договір поруки, оскільки: 1)
прийняте рішення у справі №914/335/14 від
11.03.2014р. стало можливим у зв'язку з
наявністю договору поруки, про який
позивач не знав і не був повідомлений; 2)
у зв'язку з наявністю корупційної
схеми, внаслідок якої справа №914/335/14 за
територіальною підсудністю
розглядалася у господарському суді
Львівської області; 3) відповідач - 2
перебував у стані припинення
діяльності; 4) договір поруки носить
фіктивний та удаваний правочин.

Однак зазначені обставини, на думку
суду, не слугують підставою для
визнання недійсним договору поруки.

Так, відповідно до статей 553, 554
Цивільного кодексу України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку. У разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя. Виходячи
із положень статей 553, 554, 626 Цивільного
кодексу України, договір поруки є
двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем,
порука створює права для кредитора та
обов'язки для поручителя,
безпосередньо на права та обов'язки
боржника цей вид забезпечення
виконання зобов'язання не впливає,
оскільки зобов'язання боржника в цьому
випадку не встановлюються, не
припиняються, не змінюються.

Отже, чинним законодавством України та
умовами як договору поставки
(основного договору), так і договору
поруки, що є предметом спору не
встановлено обов'язок кредитора та
поручителя попереджати боржника про
укладення договору поруки з метою
забезпечення виконання його
зобов'язань перед кредитором, а
волевиявлення боржника під час
укладення договору поруки не є
істотною умовою договору поруки.

(Правова позиція судової палати у
господарських справах Верховного суду
України, висловлена у постанові від 14
серпня 2012 року у справі №18/5005/11144/2011 (3-35
гс)).

Таким чином, факт не повідомлення
позивача про договір поруки не є
підставою для визнання його недійсним.

Позивач також зазначає, що договір
поруки договір поруки має «фіктивний
та удаваний правочин».

Відповідно до ст.234 Цивільного кодексу
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлюються цим
правочином, тобто, без наміру
виникнення, зміни чи припинення
цивільних прав та обов'язків, тобто
«про людське око».

Постановою пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року №11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін. У розгляді
відповідних справ суд має враховувати,
що ознака фіктивності має бути
притаманна діям усіх сторін правочину.
Якщо хоча б одна з них намагалася
досягти правового результату, то даний
правочин не може визнаватися
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що всі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення (п.3.11).

Поряд з тим, позивачем не доведено
учасники правочину не мали наміру
створити правові наслідки на момент
його вчинення, їх умислу.

Відповідно до ст.235 Цивільного кодексу
України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховування
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

У згаданій вище постанові пленумі
передбачено, що встановивши у розгляді
справи, що певний правочин вчинено з
метою приховати інший правочин
(удаваний правочин), господарський суд
на підставі частини другої статті 235
Цивільного кодексу України має
виходити з того, що сторонами вчинено
саме той правочин, який вони мали на
увазі, і розглянути справу по суті із
застосуванням правил, що регулюють цей
останній правочин. Якщо він суперечить
закону, господарський суд має прийняти
рішення про визнання його недійсним із
застосуванням, за необхідності,
відповідних правових наслідків.

Позивач не довів, а суд не встановив
підстав удаваності договору поруки.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.

Позивач не довів обставин недійсності
договору поруки, а тому у позові слід
відмовити.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України ,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судові витрати покладаються на
позивача, згідно із вимогами ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України .

Враховуючи наведене, керуючись ст. 179
Господарським кодексом України, ст. ст.
15,16 202, 204, 215, 234, 234, 553, 554, 626 Цивільним
кодексом України, ст. ст. 1, 22, 33, 34, 49, 64, 82,
83, 84, 85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено
та підписано 15.09.2014 р.

Суддя
Коссак С.М.