ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2014 р.
Справа № 909/676/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді
М.І. Хабіб

суддів
Н.А. Галушко

Г.Т. Кордюк

при секретарі судового засідання Н.П.
Ярмощук,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Коломийської міської ради №716/0/01-31/10
від 18.07.2014

на рішення Господарського суду
Івано-Франківської області від 08.07.2014

у справі № 909/676/14

за позовом: заступника Коломийського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави в особі Коломийської міської
ради, м. Коломия Івано-Франківської
області

до відповідача: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2, м. Коломия
Івано-Франківської області

про стягнення заборгованості в сумі
4908,25 грн.

За участю представників:

прокурора: не з'явився (належно
повідомлений);

позивача: Торос В.Я. - представник
(довіреність в матеріалах справи);

Відповідача: ОСОБА_4 - представник
(довіреність в матеріалах справи).

Апеляційну скарги прийнято до
провадження колегією суддів у складі:
судді - доповідача Хабіб М.І., суддів
Гриців В.М., Юрченка Я.О.

У зв'язку із перебуванням суддів Гриців
В.М. та Юрченка Я.О. у відпустці
розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
26.08.14 у склад колегії суддів для
розгляду справи замість суддів Гриців
В.М. та Юрченка Я.О. введено суддів
Галушко Н.А. та Зварич О.В.

26.08.2014 розгляд справи відкладено на
09.09.2014

Відповідно до розпорядження голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 08.09.14 у зв'язку
із перебуванням судді Зварич О.В. у
відпустці до складу колегії суддів для
розгляду справи замість судді Зварич
О.В. введено суддю Кордюк Г.Т.

У зв'язку зі змінами у складі колегії
суддів розгляд справи розпочато
заново.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 заступник Коломийського
міжрайонного прокурора звернувся до
Господарського суду
Івано-Франківської області в інтересах
держави в особі Коломийської міської
ради із позовом до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором 2 №3 від
09.01.08 про пайову участь замовників
будівництва у розвитку соціальної
інфраструктури міста в сумі 4724,5 грн та
183,75 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за
договором 2 №3 від 09.01.08 відповідач мав
сплатити пайовий внесок в сумі 5679,02грн,
проте сплатив 17.01.2008 лише 954,52грн., його
заборгованість становить 4 724,50грн. За
несвоєчасну сплату пайового внеску на
підставі п. 5.1 договору нарахована пеня
в сумі 183,75грн.

До винесення рішення відповідач подав
до суду заяву про застосування
позовної давності (вх.№10746/14 від 08.07.14), в
якій просив застосувати строк позовної
давності і відмовити в позові через
його пропуск.

Рішенням Господарського суду
Івано-Франківської області від 08.07.2014 у
справі № 909/676/14 (суддя Цюх Г.З.) в
задоволенні позову відмовлено

Рішення місцевого господарського суду
мотивоване положеннями ст.ст. 179, 193 ГК
України, ст.ст.256, 257, 261, 267, 509, 526, 530 ЦК
України.

При вирішенні спору суд першої
інстанції виходив з того, що за умовами
договору відповідач мав сплатити
пайовий внесок в сумі 5679,02грн упродовж
6 місяців шляхом сплати щомісячно по
946,50грн., тобто, мав сплатити упродовж
лютого -липня 2008року. Позов поданий
лише 18.06.2014 з пропуском строку позовної
давності, встановленого тривалістю
три роки щодо стягнення основного
боргу (ст. 257 ЦК України )та один рік щодо
стягнення пені (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).
Враховуючи заяву відповідача про
застосування позовної давності, суд
відмовив у задоволенні позову на
підставі ч.4 ст.267 ЦК України у зв'язку із
спливом позовної давності При цьому,
посилаючись на п.4.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів", суд
зазначив, якщо у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду звернувся прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу,
вважає рішення таким, що прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задоволити. Скаржник
зазначає, що при винесенні
оскаржуваного рішення суд порушив
норми ст.27 ГПК України відхиливши
клопотання Коломийської міської ради
від 03.07.14 №664/0/01-31/07 про залучення до
участі у справі Управління економіки
Коломийської міської ради в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача, оскільки
повноваження щодо розрахунку пайових
внесків та моніторинг повноти
надходження коштів до цільового фонду
соціально-економічного розвитку міста
відповідно до Положення про цільовий
фонд та Положення про управління
економіки належать саме управлінню.
Крім того, посилаючись на ч.13 ст. 27-1
Закону України «Про планування
містобудівної діяльності», скаржник
вказує , що граничний строк внесення
пайового внеску не повинен
перевищувати 1 місяця після прийняття
об'єкта в експлуатацію. Оскільки до
того часу об'єкт не був зданий в
експлуатацію, строк сплати не настав,
тому міська рада не мала правових
підстав для звернення з позовом до суду
про стягнення коштів. Також скаржник
посилається на ЗУ «Про запобігання
впливу світової фінансової кризи на
розвиток будівельної галузі та
житлового будівництва» та ЗУ «Про
регулювання містобудівної діяльності»
та вважає, що право вимоги щодо сплати
коштів замовниками будівництва до
фонду соціально-економічного розвитку
м. Коломиї виникло у міської ради лише з
01.01.13, тому строк позовної давності
повинен обчислюватися саме з даного
терміну.

У запереченнях (вх. 01-04/4825/14 від 26.08.14) на
апеляційну скаргу відповідач
спростовує доводи скаржника та звертає
увагу суду на те, що за умовами договору
2 №3 замовник сплачує пайовий внесок
протягом 6 місяців, тобто протягом
лютого-липня 2008 року, а не до часу здачі
в експлуатацію об'єкта будівництва, як
стверджує скаржник. Вважає рішення
місцевого суду законним та
обґрунтованим, просить рішення
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

В судове засідання 09.09.2014 з'явилися
представники позивача і відповідача та
підтримали свої доводи.

Прокурор в судове засідання не
з'явився, хоча був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи,
апеляційну скаргу, Львівський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Рішенням Коломийської міської ради
Івано-Франківської області від 04.10.2007
№786-21/2007 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки та вирішено надати в оренду
ОСОБА_5 земельну ділянку площею 600 кв.м.
по АДРЕСА_1 для комерційного
використання - будівництва та
обслуговування магазину - кафе за
рахунок земель запасу міської ради.

Витягом з ЄДР підтверджено, що ОСОБА_5 є
фізичною особою -підприємцем,
зареєстрований 14.12.2005 як суб'єкт
підприємницької діяльності .

09.01.08 Коломийською міською радою та
ОСОБА_5 укладено договір 2 №3 про пайову
участь замовників будівництва у
розвитку соціальної інфраструктури
міста, за умовами якого замовник
зобов'язується сплатити пайовий внесок
в сумі 5679,02 грн. Загальну суму сплати
розділити на 6 місяців - по 946,5 грн. в
місяць ( п.3.2)

Договір набуває чинності з моменту
його підписання і діє до моменту
повного виконання умов договору (п.4.1)

Згідно з п.5.1 договору при простроченні
платежу, визначеного пунктом 3.2
договору, замовник сплачує в міський
бюджет пеню у розмірі, визначеному
чинним законодавством України.

Зміни до вказаного договору сторонами
не вносилися, додаткові угоди до
договору не укладалися.

Відповідач сплатив пайовий внесок в
сумі 954,52 грн, що підтверджується копією
квитанції №2993 від 16.01.08 та довідкою
Фінансового управління Коломийської
міської ради від 12.06.14 №04-12/692.

Решти суми пайового внеску відповідач
не сплатив. Його представник в судовому
засіданні пояснив, що на земельній
ділянці знаходиться магазин-кафе, яке
відповідач викупив, і ця земельна
ділянка надана для обслуговування
магазину-кафе, що жодного будівництва
відповідач не здійснював, тому не
сплатив решти пайового внеску.
Представник позивача не спростував та
не заперечив цих доводів відповідача.

11.04.14 Коломийська міська рада
звернулася до відповідача з претензією
(№370/0101-21/24 від 11.04.14) про погашення
заборгованості за договором про
пайову участь в розвитку соціальної
інфраструктури міста в сумі 4 908,25 грн.,
з урахуванням пені, яка залишена без
задоволення.

Встановивши обставини справи, оцінивши
матеріали справи та доводи сторін,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Статтею 27 ЗУ «Про планування і забудову
територій» від 20 квітня 2000 року N 1699-III(
далі - Закон N 1699-III), в редакції, чинній
на момент укладення сторонами
договору 2 №3, було передбачено, що
фізичні та юридичні особи, які отримали
дозвіл на будівництво об'єкта
містобудування, або юридичні особи, які
отримали рішення сільської, селищної,
міської ради чи уповноваженого на те
виконавчого органу про погодження
місця розташування об'єкта, мають право
на одержання вихідних даних на
проектування цього об'єкта та
здійснення проектно-вишукувальних
робіт ( ч1 ст.27)

Вихідними даними можуть визначатися
також вимоги до пайової участі
замовників на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населених пунктів.
Граничний розмір коштів на розвиток
відповідної інфраструктури та порядок
його визначення встановлюються
Кабінетом Міністрів України( ч.5 ст. 27).

Відповідно до ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку, а згідно ст.526 ЦК України,
ст.193 ГК України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства, а при
відсутності таких вказівок -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно із ст.173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
відносин у сфері господарювання з
підстав, передбачених ГК України, в
силу якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського характеру на користь
іншого суб'єкта (виконати роботу,
передати майно, сплатити гроші тощо), а
інший суб'єкт (управнена сторона, у тому
числі кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Приписами ч.1 ст.530 ЦК України
передбачено, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, за умовами договору 2 №3 від
09.01.2008 відповідач зобов'язався сплатити
пайовий внесок на розвиток соціальної
інфраструктури міста в сумі 5679,02 грн
упродовж 6 місяців шляхом сплати
щомісячно по 946,50 грн, тобто, мав
сплатити всю суму пайового внеску - до
10.07.2008. Фактично відповідач сплатив
16.01.2008 лише один платіж в сумі в сумі
954,52 грн, решти суми пайового внеску 4724,50
грн відповідач не сплатив.

В червні 2014 року прокурор звернувся до
суду з позовом в інтересах держави в
особі міської ради про стягнення з
відповідача заборгованості за
договором 2 №3 від 09.01.2008 та пені .

Відповідач не заперечує факту
несплати пайового внеску в сумі 4724,50
грн, однак вважає, що позов подано з
пропуском встановлено ст., ст. 257, 258 ЦК
України строку позовної давності, у
зв'язку з чим подав 08.07.2014 до винесення
рішення заяву про застосування судом
позовної давності та про відмову у
позові на цій підставі.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу ( ст. 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність для стягнення пені
встановлена тривалістю в один рік (п.1
ч.2 ст.258 ЦК України).

В силу вимог статті 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Доказів зупинення чи переривання
перебігу позовної давності у
відповідності до вимог статей 263, 264 ЦК
України сторонами не подано.

Відповідно до п. 4.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
початок перебігу позовної давності
визначається за правилами статті 261 ЦК
України. Якщо у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду звернувся прокурор, що не є
позивачем, то позовна давність
обчислюватиметься від дня, коли про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, довідався або мав
довідатися саме позивач, а не прокурор.

У зобов'язальних правовідносинах, в
яких визначено строк виконання
зобов'язання, перебіг позовної
давності починається з дня, наступного
за останнім днем, у який відповідне
зобов'язання мало бути виконане (п.4.2
названої постанови).

За таких обставин, позовні вимоги щодо
стягнення основного боргу заявлено з
пропуском встановленого ст. 257
Цивільного кодексу України строку
позовної давності у три роки, а вимоги
щодо стягнення пені з пропуском
встановленого п.1 ч.2 ст.258 Цивільного
кодексу України строку позовної
давності в один рік.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
( частина 4 названої статті)

Відповідач подав заяву про
застосування строку позовної давності
(вх.№10746/14 від 08.07.14) до винесення
оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного апеляційний
суд погоджується з висновком місцевого
суду та вважає, що місцевий суд
правомірно відмовив у задоволенні
позову у зв'язку із спливом позовної
давності.

Доводи скаржника апеляційний суд
вважає необґрунтованими з огляду на
наступне.

ЗУ «Про планування і забудову
територій» від 20 квітня 2000 року N 1699-III(
далі - Закон N 1699-III), в редакції, чинній
на момент укладення сторонами
договору 2 №3, не було врегульовано
строків сплати забудовником пайового
внеску. Як зазначено вище, строк сплати
відповідачем пайового внеску був
встановлений в договорі - упродовж 6
місяців шляхом сплати щомісячно по 946,50
грн.

Строки сплати пайового внеску були
визначені Законом України від 16.09.2008 р. N
509-VI, яким було доповнено Закон N 1699-III
статтею 27 -1. Згідно з названою нормою
замовник, який має намір здійснити
будівництво об'єкта містобудування у
населеному пункті, зобов'язаний взяти
участь у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту.
Пайовий внесок сплачується в повній
сумі єдиним платежем або частинами за
графіком, що визначається договором.
Граничний термін сплати пайового
внеску не повинен перевищувати одного
місяця до планової здачі об'єкта
містобудування в експлуатацію. Про
пайову участь у створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту
укладається договір, однією з істотних
умов якого є розмір пайового внеску та
терміни (графік) оплати пайового
внеску.

Отже, згідно з цим Законом терміни
(графік) оплати пайового внеску
визначаються сторонами в договорі на
власний розсуд, проте, граничний термін
сплати пайового внеску не може бути
встановлений в договорі пізніше одного
місяця до планової здачі об'єкта
містобудування в експлуатацію.

Закон України "Про планування і
забудову територій" втратив чинність
12.03.2011 у зв'язку з набранням чинності ЗУ
«Про регулювання містобудівної
діяльності» від 17.02. 2011 N 3038-VI, частиною 9
ст. 40 якого встановлено, що кошти
пайової участі у розвитку
інфраструктури населеного пункту
сплачуються в повному обсязі до
прийняття об'єкта будівництва в
експлуатацію єдиним платежем або
частинами за графіком, що визначається
договором.

Таким чином, названими Законами дійсно
були встановлені граничні терміни
сплати пайового внеску (не пізніше
одного місяця до планової здачі об'єкта
містобудування в експлуатацію, до
прийняття об'єкта в експлуатацію),
водночас цими ж Законами було
передбачено оплату пайового внеску
єдиним платежем або частинами за
графіком у терміни, що визначається
договором

З прийняттям цих Законів сторони не
внесли зміни до договору, не продовжили
термін сплати пайового внеску, він
залишився таким, який встановлений
договором - упродовж 6 місяців -до10.07.2008.

Більше того, скаржником не доведено,
доказів не подано, що відповідач
здійснював будь-яке будівництво на
земельній ділянці чи пред'являв об'єкт
будівництва до прийняття в
експлуатацію.

Щодо твердження скаржника про
неправомірну відмову суду першої
інстанції в задоволенні клопотання
позивача про залучення до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Управління
економіки Коломийської міської ради
№664/0/01-31/07 від 03.07.14 (вх. № 9662/14 від 08.07.14),
то ці доводи відхиляються колегією
суддів з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ст. 27 ГПК України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, можуть вступити
у справу на стороні позивача або
відповідача до прийняття рішення
господарським судом, якщо рішення з
господарського спору може вплинути на
їх права або обов'язки щодо однієї з
сторін. Їх може бути залучено до участі
у справі також за клопотанням сторін,
прокурора. Якщо господарський суд при
прийнятті позовної заяви, вчиненні дій
по підготовці справи до розгляду або
під час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

Враховуючи те, що Управління економіки
Коломийської міської ради не є
стороною договору про пайову участь
замовників будівництва у розвитку
соціальної інфраструктури міста щодо
сплати пайових внесків, а являється
органом міської ради, судом першої
інстанції правомірно відхилено
клопотання позивача з тих підстав, що
рішення по даній справі не може
вплинути на права та обов'язки
Управління економіки Коломийської
міської ради стосовно однієї із сторін.

Решта доводів скаржника не приймаються
колегією суддів до уваги, оскільки не
спростовують правомірного висновку
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обставини,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного апеляційний
суд дійшов висновку, що при вирішенні
спору місцевим судом повно з'ясовані
обставин, що мають значення для справи;
висновки суду відповідають обставинам
справи, правильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
отже, відсутні підстави для скасування
рішення місцевого суду та для
задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за розгляд справи в
апеляційній інстанції покладається на
скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Львівський апеляційний
господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення господарського суду
Івано-Франківської області від 08.07.2014 у
справі № 909/676/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

3.Справу повернути до господарського
суду місцевого господарського суду.

Постанова підписана 10.09.2014

Головуючий-суддя М.І. Хабіб

судді
Н.А. Галушко

Г.Т. Кордюк