П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року
м. Київ

Судова палата у господарських справах
Верховного Суду України у складі:

головуючого Барбари
В.П.,

суддів: Балюка М.І., Берднік І.С., Гуля
В.С., Жайворонок Т.Є., Шицького І.Б., -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні заяву публічного
акціонерного товариства «Слов'янські
шпалери - КФТП» (далі - ПАТ «Слов'янські
шпалери - КФТП») про перегляд Верховним
Судом України постанови Вищого
господарського суду України від 27
травня 2014 року у справі № 5028/2/97(12/4)/2012 за
позовом ПАТ «Слов'янські шпалери -
КФТП» до публічного акціонерного
товариства «Полікомбанк» (далі - ПАТ
«Полікомбанк»), третя особа -
товариство з обмеженою
відповідальністю «Ельбрус» (далі - ТОВ
«Ельбрус»), про визнання недійсним
договору поруки та повернення
отриманих коштів,

встановила:

До Верховного Суду України звернулося
ПАТ «Слов'янські шпалери -КФТП» із
заявою про перегляд постанови Вищого
господарського суду України від 27
травня 2014 року у справі № 5028/2/97(12/4)/2012.

Заяву мотивовано тим, що зокрема у
справах № 5006/14/223пд/2012, № 925/893/13,
№ 5002-22/1557-2011 Вищий господарський суд
України, застосувавши до спірних
правовідносин ті самі норми
матеріального права, дійшов висновку
про те, що вчинення дій безпосередньо
особою, яка уклала правочин із
перевищенням повноважень, не може
свідчити про схвалення правочину
особою, від імені якої було укладено
договір, у розумінні статті 241
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України).

ТОВ «Ельбрус» не використало наданого
йому законом права на участь
представника в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників ПАТ
«Полікомбанк» і ПАТ «Слов'янські
шпалери - КФТП», перевіривши наведені
заявником обставини, Судова палата у
господарських справах Верховного Суду
України вважає, що заява підлягає
частковому задоволенню з
нижченаведених підстав.

При вирішенні справи господарськими
судами встановлено, що 15
травня 2009 року між закритим
акціонерним товариством «Полікомбанк»
(далі - ЗАТ «Полікомбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Полікомбанк») і ТОВ
«Ельбрус» укладено кредитний договір
№ 183.

У забезпечення виконання зобов'язання
за цим договором 15
травня 2009 року між відкритим
акціонерним товариством «Корюківська
фабрика технічних паперів» (далі - ВАТ
«Корюківська фабрика технічних
паперів», правонаступником якого є ПАТ
«Слов'янські шпалери - КФТП») і
ЗАТ «Полікомбанк» укладено
договір поруки № 184. Згідно з пунктом 1.1
цього договору поручитель зобов'язався
перед кредитором солідарно
відповідати за виконання ТОВ «Ельбрус»
всіх його зобов'язань перед кредитором,
що виникли з кредитного договору від 15
травня 2009 року № 183, укладеного між
кредитором і боржником.

Скасовуючи рішення господарського
суду Чернігівської області від
11 листопада 2013 року, постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 28 січня 2014 року
та відмовляючи у задоволенні позову,
Вищий господарський суд України
виходив із того, що дії, пов'язані зі
здійсненням платежу на рахунок
відповідача у розмірі 1 397 00,00 грн за
відповідними платіжними дорученнями з
використанням системи електронних
платежів, ОСОБА_1 вчинила, перебуваючи у
трудових відносинах із позивачем і
виконуючи свої функціональні обов'язки
відповідно до посадової інструкції
фінансового директора. Генеральний
директор і головний бухгалтер позивача
з власної волі передали свої
електронні підписи фінансовому
директору ОСОБА_1, тим самим
уповноваживши останню на здійснення
будь-яких платежів від імені
товариства. Отже, у цьому випадку мало
місце наступне схвалення договору
поруки шляхом перерахування позивачем
грошових коштів на рахунок ПАТ
«Полікомбанк» у розмірі 1 397 00,00 грн у
рахунок погашення простроченого
кредиту згідно з договором поруки від 15
травня 2009 року № 184, що унеможливлює
визнання оспорюваного правочину
недійсним.

Проте з таким висновком погодитися не
можна.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Частинами 2, 3 статті 203 ЦК України
передбачено, що особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Як вбачається із матеріалів справи,
вироком Менського районного суду
Чернігівської області від 29 травня 2013
року у справі № 2512/2803/2012 (частково
зміненим ухвалою Апеляційного суду
Чернігівської області від
11 вересня 2013 року)
встановлено, що з метою заволодіння
коштами товариства фінансовий
директор ОСОБА_1 підробила договір
поруки від 15 травня 2009 року № 184 шляхом
виконання підпису від імені ВАТ
«Корюківська фабрика технічних
паперів» в особі заступника
генерального директора ОСОБА_2 У період
із 30 вересня 2009 року по 30
вересня 2010 року ОСОБА_1, використовуючи
своє службове становище, з метою
заволодіння грошовими коштами ВАТ
«Корюківська фабрика технічних
паперів» здійснювала перерахування
грошових коштів із рахунку останнього
на рахунок ПАТ «Полікомбанк» у
погашення простроченого кредиту ТОВ
«Ельбрус» згідно з договором поруки
від 15 травня 2009 року № 184. Службовим
підробленням договору поруки від 15
травня 2009 року № 184 ВАТ «Корюківська
фабрика технічних паперів» спричинено
тяжкі наслідки та заподіяно збитки.

Згідно з частиною 1 статті 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Тобто наведена норма застосовується,
якщо представник має повноваження на
вчинення правочину, але вчиняє його з
перевищенням обсягу права на
здійснення правочину, який встановлено
особою, яку він представляє, діючи при
цьому в межах закону.

Отже, не можна вважати правочин
схваленим особою, від імені якої його
укладено, якщо дії, що свідчать про
прийняття його до виконання, вчинені
особою, котра зловживаючи своїм
службовим становищем, вчинила злочин,
що встановлено вироком суду.

За таких обставин, Вищий господарський
суд України не взявши до уваги вирок
Менського районного суду
Чернігівської області від 29 травня 2013
року у справі № 2512/2803/2012, дійшов
неправильного висновку, що
перерахування позивачем грошових
коштів на рахунок ПАТ «Полікомбанк» у
рахунок погашення простроченого
кредиту згідно з договором поруки від 15
травня 2009 року № 184 є наступним
схваленням ПАТ «Слов'янські шпалери -
КФТП» оспорюваного правочину.

Таким чином, заява ПАТ «Слов'янські
шпалери - КФТП» підлягає частковому
задоволенню, а постанова Вищого
господарського суду України від
27 травня 2014 року - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 11123 -11125
Господарського процесуального кодексу
України, Судова палата у господарських
справах Верховного Суду України

постановила:

Заяву публічного акціонерного
товариства «Слов'янські шпалери - КФТП»
задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду
України від 27 травня 2014 року у справі №
5028/2/97(12/4)/2012 скасувати, справу направити
на новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини 1 статті
11116 Господарського процесуального
кодексу України.

Головуючий
В.П. Барбара

Судді:
М.І. Балюк І.С. Берднік В.С.
Гуль Т.Є. Жайворонок
І.Б. Шицький