ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2014 р.Справа № 922/3089/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства
"Торговий дім "Золота миля", м.Харків
до Публічного акціонерного товариства
"Нововодолазький молокозавод", смт.Нова
Водолага про стягнення 434842,00 гривень
за участю представників:

позивача - Чумаченко А.В. (довіреність
б/н від 04 червня 2014 року)

відповідача - Пізіної К.Ю. (довіреність
б/н від 31 грудня 2013 року)

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2014 року позивач, приватне
підприємство "Торговий дім "Золота
миля", звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з публічного
акціонерного товариства
"Нововодолазький молокозавод"
(відповідача) суми заборгованості у
розмірі 434842,00 гривень. Заявлену вимогу
обґрунтував неналежним виконанням
відповідачем умов договору
відповідального зберігання №162,
укладеного між сторонами 01 жовтня 2013
року. Крім того, позивач просив суд
покласти судові витрати на
відповідача.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 23 липня 2014 року
було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у відкритому судовому
засіданні на 04 серпня 2014 року.

01 серпня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду заяву
(вх.№26550), в якій просив суд вжити заходи
до забезпечення позову шляхом
накладання арешту на майно та грошові
кошти відповідача в межах суми
позовних вимог. Судом було досліджено
надану заяву та прийнято до розгляду.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 04 серпня 2014
року було відкладено розгляд справи на
21 серпня 2014 року.

21 серпня 2014 року представник позивача
надав через канцелярію суду додаткові
письмові пояснення (вх.№29253) на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Судом було досліджено надані
пояснення та долучено до матеріалів
справи.

У відкритому судовому засіданні 21
серпня 2014 року було оголошено перерву
до 27 серпня 2014 року.

27 серпня 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду відзив (вх.№29608) на позовну заяву, в
якому викладена позиція останнього
полягає у тому, що зі змісту позовної
заяви не вбачається жодної
обґрунтованої та законодавчо
підкріпленої підстави для задоволення
позовних вимог, а тому просив суд
відмовити у задоволенні позову
повністю. Судом було досліджено
наданий відзив та долучено до
матеріалів справи.

Позивач, в свою чергу, 27 серпня 2014 року
надав через канцелярію суду
заперечення на відзив (вх.№29612) на
підтвердження заявлених позовних
вимог. Судом було досліджено надані
заперечення та долучено до матеріалів
справи.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні підтримав надану
заяву про вжиття заходів до
забезпечення позову та просив суд
задовольнити її у повному обсязі.

Представник відповідача у відкритому
судовому засіданні проти відповідної
заяви заперечував.

Суд, розглянувши відповідну заяву
позивача, зазначає наступне.

Відповідно до Інформаційного листа
Вищого господарського суду України
№01-8/2776 від 12 грудня 2006 року „Про деякі
питання практики забезпечення позову"
та Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 16 від 26
грудня 2011 року "Про деякі питання
практики застосування заходів до
забезпечення позову", у вирішенні
питання про вжиття заходів до
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням такого: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; ймовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу. Умовою
застосування заходів до забезпечення
позову є достатньо обґрунтоване
припущення, що майно (у тому числі
грошові кошти, цінні папери тощо), яке є
у Відповідача на момент пред'явлення
позову до нього, може зникнути,
зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

В даному разі позивачем не подано
доказів того, що невжиття таких заходів
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.
Відсутні такі докази й в матеріалах
справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що заява позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову є
необґрунтованою, а тому, суд не вбачає
правових підстав для її задоволення.

Представник позивача у відкритому
судовому засіданні 27 серпня 2014 року
підтримав заявлені позовні вимоги та
просив суд задовольнити їх в повному
обсязі.

Представник відповідача у відкритому
судовому засіданні 27 серпня 2014 року
проти позовних вимог заперечував з
мотивів, викладених у відзиві. Зазначив
про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представників сторін, встановив
наступне.

01 жовтня 2013 року між приватним
підприємством "Торговий дім "Золота
миля" (позивачем) та публічним
акціонерним товариством
"Нововодолазький молокозавод"
(відповідачем) було укладено договір
відповідального зберігання №162 (далі-
Договір). Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
поклажодавець (позивач) передав, а
зберігач (відповідач) прийняв на
відповідальне зберігання протягом
строку дії цього договору наступне
майно: замінювач молочного жиру
Феттімілк 03АК у кількості 45000 кг.

За умовами договору, поклажодавець, за
один місяць надання послуг, сплачує
зберігачу 100,00 гривень, у тому числі ПДВ
20%. Загальна вартість майна переданого
на відповідальне зберігання становить
553500,00 гривень. Виконання послуг
приймається щомісяця по акту приймання
- здачі (п.п.1.3, 1.4, 1.5 договору).

Сторони в договорі погодили строки та
порядок оплати за послуги зберігання.

Відповідно до п.3.3. договору,
поклажодавець зобов'язаний оплатити
виконані послуги впродовж 10
банківських днів з дати підписання
акта приймання-здачі. Таким чином,
обов'язок оплати виникає у позивача
після підписання сторонами
відповідного акта приймання-здачі.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, позивач передав на
відповідальне зберігання відповідачу
майно у кількості 33320,00 кг., загальною
вартістю 434842,00 гривень. Даний факт
підтверджується наявними у матеріалах
справи видатковими накладними (а.с.12-25).
Відповідні накладні було підписано з
обох сторін та скріплено печатками
підприємств.

Позивач стверджує, що на теперішній
час, відповідач не повертає
вищевказане майно, чим порушує його
право власності, що й стало підставою
для його звернення до господарського
суду Харківської області.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повне
задоволення позову, виходячи з
наступного.

У відповідності до п.3.2 договору,
поклажодавець має право у будь-який час
вимагати у зберігача повернення майна,
яке знаходиться на зберіганні (всього
або частини).

Пунктом 4.2. договору передбачено, що у
випадку втрати або пошкодження майна,
який переданий на зберігання, зберігач
повинен за свій рахунок сплатити
поклажодавцеві вартість відсутньої
частини майна протягом одного
банківського дня після закінчення дії
договору.

Строк дії спірного договору закінчився
31 грудня 2013 року (п.6.1 договору).

Таким чином, сторони хоча й не
встановили в договорі строк
зберігання, проте встановили дату
закінчення договору, яка, виходячи з
комплексного аналізу судом умов цього
договору та норм чинного
законодавства, є строком закінчення
зберігання. Тобто, зберігач повинен був
повернути майно, що зберігає,
поклажодавцеві 01 січня 2014 року.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського
кодексу України, майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і не
господарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином,
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193
Господарського кодексу України
встановлює те, що кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Згідно із ст.224 Господарського кодексу
України, учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 951 Цивільного
кодексу України збитки, завдані
поклажодавцеві втратою (нестачею) або
пошкодженням речі, відшкодовуються
зберігачем:

1) у разі втрати (нестачі) речі - у
розмірі її вартості:

2) у разі пошкодження речі - у розмірі
суми, на яку знизилася її вартість.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Враховуючи викладене, та те, що на
момент прийняття рішення по справі, у
матеріалах справи відсутні будь-які
докази повернення відповідачем майна
позивачу в добровільному порядку,
враховуючи законне право позивача на
стягнення розміру вартості
відповідного майна, суд вважає
заявлену вимогу позивача щодо
стягнення з відповідача суми вартості
майна у розмірі 434842,00 гривень
нормативно та документально
обґрунтованою, та такою, що підлягає
задоволенню.

Щодо посилань відповідача про те, що
позивачем не надано до суду первинної
документації та акта прийому-передачі,
суд зазначає наступне.

Дослідивши накладні, наявні у
матеріалах справи, судом було
встановлено, що на всіх накладних
стоять печатки сторін "Для документів".

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема є: договори та інші
правочини.

Згідно зі ст.ст.202, 205, 207 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, двох або
багатостороннім правочином (договором)
є погоджена дія двох або більше сторін.
Правочин може вчинятись усно або в
письмовій формі, сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони, якщо він
підписаний сторонами.

Правочин до якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків (ч.2 ст.205 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, між
сторонами укладений правочин, який має
ознаки договору зберігання.

Згідно із вимогами ч.2 ст.207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Відповідно до ст.92 Цивільного кодексу
України, юридична особа набуває
цивільних прав та обов'язків і здійснює
їх через свої органи, які діють
відповідно до установчих документів та
закону. Юридична особа може набувати
цивільні права та обов'язки ї
здійснювати їх через своїх
представників.

Відповідно до ст.239 Цивільного кодексу
України, правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Суд, дослідивши спірний договір
зберігання, встановив, що він
підписаний директорами сторін та
скріплений печатками підприємств.

За приписами ст.937 ЦК України,
посвідчення прийняття речі на
зберігання можливе будь-яким
документом, підписаним зберігачем.

Оскільки на накладних стоїть печатка
підприємства відповідача, хоча із
назвою "Для документів", враховуючи
приписи ст.937 ЦК України, суд приймає ці
накладні як належний та достатній
доказ, який засвідчує передачу майна
позивача на відповідальне зберігання
відповідачу.

В графі призначення платежу в
накладних стоїть "згідно договору
відповідального зберігання", без
зазначення номеру та дати договору.

Сторони пояснили, що укладали лише один
договір відповідального зберігання,
інших не мають.

Крім того, у відповідності до ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій та
повинні бути складені під час
здійснення цієї операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Кожною стороною (підприємством), що
брала участь у здійсненні
господарської операції, мають бути
отримані первинні документи для
записів у регістрах бухгалтерського
обліку, інформація в яких ідентично
засвідчує зміст господарської
операції. Первинні документи
складаються на бланках типових форм,
затверджених Міністерством статистики
України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

Суд, також звертає увагу відповідача,
що акт прийому-передачі товару за своєю
правовою природою не є первинним
документом в розумінні статті 1
вищевказаного закону.

Отже, обставини щодо передачі товару,
можуть підтверджуватися первинними
документами в розумінні
вищезазначених положень Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
складеними при виконанні певної
господарської операції в рамках
зазначеного договору.

Вищевказані видаткові накладні
відповідають вимогам ст.9 ЗУ "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку. Дані накладні
є первинними документами, які фіксують
факт здійснення господарської
операції та факт встановлення
договірних відносин, а тому, з дня
підписання накладних, є всі підстави
для покладення на відповідача
обов'язку по зберіганню.

Таким чином, сторони документально
оформили правовідносини
відповідального зберігання, в
результаті яких відповідачем прийнято
майно позивача загальною вартістю
434842,00 гривень.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, встановивши сторону, з вини
якої справу було доведено до суду, суд
керується ст.ст.44, 49 Господарського
процесуального кодексу України,
відповідно до яких судовий збір
покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст.129
Конституції України, ст.ст.11, 92, 202, 205, 207,
224, 239, 629, 951 Цивільного кодексу України,
ст.ст.179, 193, 224 Господарського кодексу
України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49,
65, 66, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви позивача про
вжиття заходів до забезпечення позову
відмовити.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Нововодолазький
молокозавод" (63200, Харківська область,
смт. Нова Водолага, вул.Пролетарська, 28,
) на користь приватного
підприємства "Торговий дім "Золота
миля" (61002, м.Харків, вул.Петровського, 7,
) 434842,00 гривень
заборгованості та 8696,84 гривень
судового збору.

Видати відповідний наказ після
набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01 вересня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

справа №922/3089/14