м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/15387/14 02.09.14

За позовом державного закладу
«Республіканська клінічна лікарня
Міністерства охорони здоров'я України»

до приватного акціонерного
товариства «Народна
фінансова-страхова компанія
«Добробут»

про стягнення 43376,63 грн.

Суддя Удалова О.Г.

Представники сторін:

від позивача Понаморьова О.С. (за
довіреністю)

від відповідача не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державний заклад
«Республіканська клінічна лікарня
Міністерства охорони здоров'я України»
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до приватного
акціонерного товариства «Народна
фінансова-страхова компанія
«Добробут» про стягнення 42815,70 грн. за
договором № 62 від 17.10.2012 р. (37410,15 грн.
боргу, 2038,53 грн. інфляційних, 1540,02 грн.
пені).

Позовні вимоги мотивовані
неналежним виконанням відповідачем
умов договору на відшкодування витрат
комунальних послуг № 62 від 17.10.2012 р. в
частині повної та своєчасної оплати за
надані послуги.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 29.07.2014 р. було порушено
провадження у справі № 910/15387/14 та
призначено її до розгляду на 19.08.2014 р.

18.08.2014 р. через канцелярію суду
від позивача надійшли документи для
доручення до матеріалів справи, а також
заява про збільшення розміру позовних
вимог до 43376,63 грн. (37410,15 грн. боргу, 3675,18
грн. інфляційних, 2291,30 грн. пені).

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
урахуванням заяви про збільшення,
надав усні пояснення по справі.

Представник відповідача проти
позову заперечив, надав усні пояснення
по справі.

У судовому засіданні 19.08.2014 р. було
оголошено перерву до 26.08.2014 р. на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

22.08.2014 р. через канцелярію суду
від позивача надійшли додаткові
пояснення по справі з додатками, в яких
останній вказав на наявність судових
рішень про стягнення з відповідача
грошових коштів на відшкодування
витрат комунальних послуг, що
підтверджують недобросовісність
виконання відповідачем взятих на себе
зобов'язань.

26.08.2014 р. через канцелярію суду
від відповідача надійшов відзив на
позовну заяву, в якому відповідач проти
позову заперечив та зазначив, що
позивач не направляв на адресу
відповідача рахунки, що позбавило
відповідача можливості здійснити
оплату.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
надав усні пояснення по справі.

Представник відповідача проти
позову заперечив, надав усні пояснення
по справі.

У судовому засіданні 26.08.2014 р. було
оголошено перерву до 02.09.2014 р. на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

01.09.2014 р. від відповідача через
канцелярію суду надійшло клопотання
про відкладення розгляду справи.
Вказане клопотання мотивоване
необхідністю надання додаткових
доказів, а також неможливістю взяти
участь у судовому засіданні. Суд
відхилив клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи як
необґрунтоване, виходячи з наступного.
Відповідач був належним чином
повідомлений про дату та час судового
засідання, а тому не був позбавлений
можливості направити у судове
засідання іншого представника. Крім
того, у судових засіданнях
неодноразово оголошувались перерви, а
тому відповідач мав можливість подати
необхідні докази, контррозрахунок та
письмові пояснення. Дії відповідача
розцінюються судом як такі, що
спрямовані на затягування вирішення
спору. Представник позивача
категорично заперечив проти
відкладення розгляду справи.

Крім того, 01.09.2014 р. через
канцелярію суду від позивача надійшли
письмові пояснення по справі, в яких
останній спростував твердження
відповідача про ненадсилання
останньому рахунків на оплату та
неотримання їх.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
надав усні пояснення по справі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про час та дату
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

У судовому засіданні 02.09.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши надані документи та
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи та вирішення спору
по суті, суд встановив:

17.10.2012 р. між державним закладом
"Республіканська клінічна лікарня
Міністерства охорони здоров'я України"
(далі - виконавець) та публічним
акціонерним товариством "Народна
фінансово-страхова компанія "Добробут"
(далі - замовник) було укладено договір
на відшкодування витрат
комунальних послуг № 62 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору предметом
останнього є відшкодування витрат
комунальних послуг (опалення
приміщення площею 413,9 кв. м.) виконавцю
замовником за адресою: м. Київ, вул. П.
Сагайдачного, б. 10.

Замовник відшкодовує виконавцю
витрати отриманих комунальних послуг
згідно з цінами та тарифами, які
встановлені відповідними комунальними
підприємствами для орендарів
(власників приміщень) та банківські
послуги (п. 1.2. Договору).

Пунктом 2.1. Договору визначено, що
замовник щомісячно відшкодовує
витрати на оплату послуг з опалення
згідно з виставленими рахунками не
пізніше 20-ти банківських днів після їх
отримання.

Договір вважається укладеним і набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та діє до закінчення терміну
спільної експлуатації теплових мереж
(п. 3.1. Договору).

За твердженням позивача, відповідач
належним чином зазначені договірні
умови не виконав, відшкодування витрат
комунальних послуг не здійснив. На
момент звернення з позовом до суду
відповідач не здійснив оплату за
фактично надані послуги, а тому
загальна сума заборгованості за
Договором становить 37410,15 грн.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно зі ст.ст. 11, 509
Цивільного кодексу України, ст. 174
Господарського кодексу України
виникають, зокрема, з договору.

Згідно з приписами статей 526 Цивільного
кодексу України та 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

При цьому, приписи ч. 7 ст. 193
Господарського кодексу України та ст.
525 Цивільного кодексу України
встановлюють загальне правило щодо
заборони односторонньої відмови від
зобов'язання або односторонньої зміни
його умов, що кореспондується із
вимогами ст. 629 Цивільного кодексу
України щодо обов'язковості договору
для виконання сторонами.

Твердження відповідача, викладені у
відзиві на позовну заяву, не беруться
судом до уваги виходячи з наступного.

Як встановлено судом, на виконання умов
Договору позивач рекомендованими
листами надіслав відповідачу рахунки
№ 182 від 12.11.2013 р., рахунок № 215 від 11.12.2013
р., № 219 від 11.12.2013 р., № 13 від 12.02.2014 р., 45
від 19.03.2014 р., які відповідач отримав, що
підтверджується повідомленнями про
вручення поштових відправлень.

Крім того, рахунок № 13 від 12.02.2014 р., який
було направлено на адресу: м. Київ, вул.
Сагайдачного/Ігорівська, 10, було
частково оплачено відповідачем на суму
6700,00 грн., що підтверджує факт отримання
рахунку відповідачем.

Матеріали справи свідчать, що позивач
неодноразово звертався до відповідача
з вимогами про сплату боргу, які були
направлені відповідачу і отримані
останнім, однак залишені без відповіді
та реагування.

Відповідно до ст. 202 Господарського
кодексу України та ст. 599 Цивільного
кодексу України зобов'язання
припиняються виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідач заявлених до нього позовних
вимог належним чином не спростував.

Факт наявності боргу у відповідача
перед позивачем в сумі 37410,15 грн.
належним чином доведений,
документально підтверджений та
відповідачем не спростований, а тому
вимога про його стягнення підлягає
задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача пеню в розмірі 1540,02 грн. та
3675,18 грн. інфляційних з урахуванням
заяви про збільшення розміру позовних
вимог.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі (далі - ГК) України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (частина 1 статті 230
Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 549
Цивільного кодексу України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частина 6 статті 232 ГК України
передбачає, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
передбачає, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з пункту 2.1. Договору, за
несвоєчасне внесення платежів,
нараховується пеня в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення.

Частиною другою статті 625 Цивільного
кодексу України передбачено, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три процента
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

При цьому передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Суд здійснив власний розрахунок пені
та інфляційних втрат відповідно до
вимог чинного законодавства та умов
спірного Договору, оскільки
розрахунок, наданий позивачем, є
невірним. Відповідно до розрахунку суд
пеня становить 2818,41 грн., інфляційні -
3640,63 грн. Оскільки підстави для
стягнення суми пені в більшому розмірі,
ніж заявлено позивачем, відсутні, з
відповідача підлягає стягненню 2291,30
грн. пені та 3640,63 грн. інфляційних втрат.

У стягненні 34,55 грн. інфляційних судом
відмовлено.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги до відповідача підлягають
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Зокрема з відповідача
підлягає стягненню 1825,54 грн.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного
товариства «Народна
фінансово-страхова компанія
«Добробут» (04070, м. Київ, вул. П.
Сагайдачного/Ігорівська, буд 10/5, літ А,
код 31093336) з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення, на користь
державного закладу «Республіканська
клінічна лікарня Міністерства охорони
здоров'я України» (04053, м. Київ, вул. Юрія
Коцюбинського, 9 код 01981856) 37410 (тридцять
сім тисяч чотириста десять) грн. 15 коп.
боргу, 2291 (дві тисячі двісті дев'яносто
одну) грн. 30 коп. пені, 3640 (три тисячі
шістсот сорок) грн. 63 коп. інфляційних,
1825 (одну тисячу вісімсот двадцять п'ять)
грн. 54 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 09.09.2014 р.

Суддя
О.Г.
Удалова