ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2014 р.Справа № 922/203/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання
Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Центренерго" до Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків ,
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Фрегат" про
визнання недійсним договору за участю
представників сторін:

позивача - Чебаненко В.Л., за
довіреністю № 535/22 від 27.12.2013 року;

відповідача (ФОП ОСОБА_2.) - не з`явився;

відповідача (ТОВ "Фрегат") - Мельник С.О.,
за довіреністю від 07.07.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Центренерго" звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовом до Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4 та Товариства з
обмеженою відповідальністю "Фрегат"
про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги від 19.02.2010
року.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 10.02.2014 року у
справі № 922/203/14 в позові відмовлено
повністю.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 15.04.2014 року по
справі № 922/2717/13 рішення господарського
суду Харківської області від 19.02.2014
року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду
України від 24.06.2014 року по справі №
922/304/14 касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Центренерго"
було задоволено. Постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 15.04.2014 року та
рішення господарського суду
Харківської області від 10.02.2014 року
скасовано. Справу № 922/304/14 передано на
новий розгляд до господарського суду
Харківської області.

08.07.2014 року згідно витягу
автоматизованої системи
документообігу суду справу було
призначено для розгляду судді Добрелі
Н.С.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 09.07.2014 року
справу № 922/203/14 призначено до розгляду
у судовому засіданні на 28.07.2014 року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 25.07.2014 року від
позивача надійшли пояснення по справі
(вх. № 25648) на виконання ухвали суду від
09.07.2014 року, в яких позивач просить суд
визнати договір відступлення права
вимоги від 19.02.2010 року, укладений між
ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "Фрегат" на суму 32170,00
грн. недійсним.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 28.07.2014 року від
представника відповідача (ТОВ "Фрегат")
надійшли пояснення по справі (вх. № 25840),
в яких відповідач (ТОВ "Фрегат") проти
позову заперечує, просить суд в
задоволенні позову відмовити. Разом із
поясненнями надав документи для
долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 28.07.2014 року
розгляд справи відкладено на 02.09.2014
року.

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 21.08.2014 року від
представника позивача надійшла заява
про зупинення провадження у справі (вх.
№ 29272), в якій позивач просить суд
зупинити провадження у справі № 922/203/14
за позовом ПАТ «Центренерго» до ФОП
ОСОБА_2 та ТОВ «Фрегат» про визнання
договору про відступлення права вимоги
від 19.02.2010 року недійсним до вирішення
пов`язаної з нею справою № 15/76-б-43/624-б
про банкрутство ПАТ «Центренерго».

Через канцелярію господарського суду
Харківської області 02.09.2014 року
представник відповідача надав
клопотання (вх. № 30083) про долучення до
матеріалів справи документів.

Представник позивача в судовому
засіданні 02.09.2014 року позові вимоги
підтримав повністю, просив суд позов
задовольнити, підтримав клопотання про
зупинення провадження у справі.

Представник відповідача (ТОВ "Фрегат") в
судовому засіданні 02.09.2014 року проти
позову заперечував, просив суд в
задоволенні позову відмовити, проти
клопотання позивача про зупинення
провадження у справі заперечував.

Представник відповідача (ФОП ОСОБА_2.) в
судове засідання 02.09.2014 року не
з'явився, документів, витребуваних
судом та відзиву на позовну заяву, не
надав, на адресу суду повернулась
ухвала суду від 09.07.2014 року з відміткою
пошти "за закінченням терміну
зберігання", яка направлялась на
адресу, вказану позивачем у позовній
заяві та яка співпадає з адресою,
вказаною у витягу з ЄДРПОУ.

Зважаючи на те, що Вищий господарський
суд України у п. 4 Інформаційного листа
від 02.06.2006р. № 01-8/1228 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році" зазначив, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому примірники повідомлень про
вручення рекомендованої
кореспонденції, повернуті органами
зв'язку з позначками "в зв`язку з
закінченням терміну зберігання",
"адресат вибув", "адресат відсутній" і т.
п., з урахуванням конкретних обставин
справи можуть вважатися належними
доказами виконання господарським
судом обов'язку щодо повідомлення
учасників судового процесу про
вчинення цим судом певних
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що ним вжито всі заходи для належного
повідомлення учасників судового
процесу про час та місце розгляду
справи, тому суд вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
відповідача (ФОП ОСОБА_2.) за наявними в
справі матеріалами, як передбачено
статтею 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Суд, розглянувши клопотання позивача
про зупинення провадження у справі,
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості
розгляду даної справи до вирішення
пов'язаної з нею іншої справи, що
розглядається іншим судом, а також у
разі звернення господарського суду
із судовим дорученням про надання
правової допомоги до іноземного суду
або іншого компетентного органу
іноземної держави. Господарський суд
має право зупинити провадження у
справі за клопотанням сторони,
прокурора, який бере участь в
судовому процесі, або за своєю
ініціативою у випадках: 1) призначення
господарським судом судової
експертизи; 2) надсилання
господарським судом матеріалів до
слідчих органів; 3) заміни однієї з
сторін її правонаступником.

Господарський суд повинен зупинити
провадження у справі за наявності
інформації про розгляд іншої справи,
незалежно від заяв учасників судового
процесу. Така інформація
підтверджується тільки судовими
документами: ухвалами, рішеннями,
постановами судів, позовними заявами
скаргами.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем не надано доказів в
обґрунтування заявленого клопотання
щодо пов'язаності справ.

Суд констатує, що пов'язаність справ
полягає у тому, що рішення іншого суду,
який розглядає справу, встановлює
обставини, що впливають на збирання
та оцінку доказів у даній справі,
зокрема факти, що мають преюдиціальне
значення. Ці обставини повинні бути
такими, що мають значення для даної
справи. Неможливість розгляду справи
до вирішення справи іншим судом
полягає в тому, що обставини, які
розглядаються іншим судом, не можуть
бути встановлені господарським судом
самостійно у даній справі.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок:

- невідповідності;

- обмеженості предметом позову;

- неможливості розгляду тотожної
справи;

- певної черговості розгляду вимог.

В додаток до клопотання про зупинення
провадження по справі, представником
позивача надано копію ухвали
господарського суду м. Києва від 09.02.2004
року про порушення провадження у
справі про банкрутство "Центренерго".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 36 ГПК України
письмовими доказами є документи i
матеріали, які містять дані про
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору. Письмові
докази подаються в оригіналі або в
належним чином засвідченій копії.

В даному випадку, позивачем не надано
доказів того, що справа № 15/76-б-43/624-б,
яка розглядається в господарському
суді м. Києва унеможливлює розгляд
справи № 922/203/14.

Враховуючи викладене, суд вважає
клопотання представника позивача про
зупинення провадження по справі,
необґрунтованим та таким що не
підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали справи, повно та
всебічно дослідивши обставини та
докази на їх підтвердження, вислухавши
уповноваженого представника позивача
та представника відповідача (ТОВ
"Фрегат"), судом встановлено наступне.

Позивач свої позовні вимоги
обґрунтовує тим, що згідно
бухгалтерського обліку ПАТ
"Центренерго", у нього рахується
заборгованість перед ФОП ОСОБА_2 в сумі
32170,51 грн. за договором № 1 про ремонт
крівлі КТЦ-2 від 16.08.2001 р., що
підтверджується рішенням
господарського суду м. Києва по справі
№ 42/19 від 10.02.2004 р., яким позов
задоволений частково в сумі 31049,00 грн.
боргу, 589,93 грн. збитків від інфляції,
109,74 грн. 3% річних, 317,49 грн. витрат по
оплаті державного мита, 104,35 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. Наказ суду був
направлений до органу державної
виконавчої служби та відкрито
виконавче провадження. 09.02.2004 р. ухвалою
господарського суду м. Києва по справі
№ 15/76-6 порушено провадження у справі
про банкрутство ПАТ "Центренерго". ФОП
ОСОБА_2 з`явився як конкурсний кредитор.
08.01.2013 р. ухвалою господарського суду м.
Києва порушено провадження по справі №
910/368/13 за позовом ТОВ "Фрегат" до ПАТ
"Центренерго" про стягнення 56631,81 грн.,
про яку позивачу стало відомо, що між
ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "Фрегат" укладений
договір відступлення права вимоги по
рішенню суду по справі № 42/19.

Позивач вважає, що договір
відступлення права вимоги між ФОП
ОСОБА_2 та ТОВ "Фрегат" був укладений з
порушенням законодавства, яке діяло на
момент укладання договору, оскільки у
виконавчому провадженні за наказом
господарського суду № 42/19 від 01.06.2004 р.
ФОП ОСОБА_2 виступає як стягувач. Як
вказує позивач в позовній заяві,
стягувач за виконавчим документом може
бути змінений тільки у випадку його
реорганізації, а не у випадку
відступлення права вимоги, отже, як
вважає позивач, договір відступлення
права вимоги укладений з порушенням
Закону України "Про виконавче
провадження".

Також позивач вказує на те, що ухвалою
господарського суду м. Києва від 09.02.2004
р. порушено провадження по справі №
15/76-6 про банкрутство ПАТ "Центренерго",
публікація про порушення провадження
по справі відбулася 08.04.2006 р. в
офіційному друкованому органі - газеті
"Урядовий кур"єр" № 67, отже, останнім
днем звернення конкурсних кредиторів
із вимогами до боржника є 08.05.2006 р. ФОП
ОСОБА_2 надіслав заяву о грошових
вимогах до боржника на адресу ПАТ
"Центренерго" 13.05.2006 р. Позивач зазначає,
що ТОВ "Фрегат" стало новим кредитором
на підставі договору про відступлення
права вимоги на вимогу, яка була
заявлена після закінчення строку,
встановленого ст. 14 Закону України "Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом».

За твердженням позивача договір
відступлення права вимоги між
відповідачем (ФОП ОСОБА_2.) та
відповідачем (ТОВ «Фрегат») укладений з
порушенням законодавства, яке діяло на
час його підписання і підлягає
визнанню його недійсним.

Позивач у позовній заяві вказує на те,
що факти викладені у позовній заяві
свідчать про порушення його прав та
охоронюваних законом інтересів і є
підставою для їх захисту у судовому
порядку шляхом визнання спірного
договору недійсним.

Заперечення відповідача ґрунтуються
на тому, що відповідач вважає, що строку
для подачі даного позову був
пропущений позивачем. Також відповідач
посилається на ухвалу господарського
суду м. Києва від 12.11.2013 року по справі №
42/19, якою замінено стягувача ФОП ОСОБА_2
його правонаступником ТОВ "Фрегат". У
зв`язку з чим, відповідач просить суд
відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог і заперечень проти них суд
виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За своєю сутністю відступлення права
вимоги - це заміна кредитора в
зобов'язанні. Загальні вимоги до
порядку заміни кредитора в
зобов'язанні визначені гл. 47 ЦКУ.

Частиною 1 ст. 510 Цивільного кодексу
України передбачено, що сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

Загальні підстави та порядок заміни
кредитора у зобов'язанні унормовані
статтею 512 Цивільного кодексу України в
силу якої кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок:
1) передання ним своїх прав іншій особі
за правочином (відступлення права
вимоги); 2) правонаступництва; 3)
виконання обов'язку боржника
поручителем або заставодавцем
(майновим поручителем); 4) виконання
обов'язку боржника третьою особою.
Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений також в інших випадках,
встановлених законом. Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Договір відступлення права вимоги в
практиці ділового обороту також
називається «договором цесії», а його
суб'єкти відповідно «цедентом» (старий
кредитор) та «цесіонарієм» (новий
кредитор). Зазначений договір цесії не
є нормативно встановленою формою
договору і за своєю суттю
класифікується або договором
купівлі-продажу, або договором
дарування, або договором міни.

Таким чином, ЦКУ не містить окремого
положення щодо умов договору цесії, які
б безпосередньо регулювали
взаємовідносини між учасниками таких
договорів. Законодавство України
містить термін «цесія» лише в ч. 4 ст. 197
ЦКУ, вживаючи його як синонім
відступлення права вимоги. Проте
системний аналіз норм ЦКУ дає змогу
окреслити правові засади договорів
цесії.

Згідно вимог ч. 1 статті 513 Цивільного
кодексу України правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові. До нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 514 Цивільного
кодексу України).

Згідно з умовами спірного договору
уступки права вимоги від 19.02.2010 року
відповідач (ФОП ОСОБА_2, кредитор), з
однієї сторони, та відповідач (ТОВ
«Фрегат», новий кредитор), уклали даний
договір, у відповідності до умов якого
кредитор має перед новим кредитором
грошове зобов`язання в сумі 32980,49 грн.,
яке виникло з договору, укладеного між
сторонами 08.10.2003 року, яке передбачає
зобов`язання по сплаті кредитором
новому кредитору вартості наданих
послуг.

Відповідно до п. 2 договору уступки
права вимоги кредитор є кредитором в
правовідносинах з позивачем (ПАТ
«Центренерго», боржник), тобто боржник
має перед кредитором грошове
зобов`язання в сумі 32170,51 грн., яке
виникло з договору № 1 на ремонт крівлі
КМЦ-2, укладеного 16.02.2001 року між ТОВ
«Строймонтажавтоматика» та боржником
по сплаті вартості виконаних робіт з
ремонту крівлі КМЦ - 2 та договору
уступки права вимоги, укладеного 10.07.2003
року між ТОВ «Строймонтажавтоматика»
та кредитором на уступку права вимоги
від боржника грошових коштів в сумі
31049,00 грн. та рішення суду від 10.02.2004
року.

Відповідно до п. 3 договору уступки
права вимоги строк виконання
зобов`язань боржника по оплаті
виконаних робіт в сумі 31049,00 грн. настав
01.12.2001 року, що підтверджується
наступними документами: договір
підряду № 1 на ремонт крівлі КМЦ - 2 від
16.02.2001 року, актом звірки взаємних
розрахунків від 04.07.2003 року, договором
уступки права вимоги від 10.07.2003 року -
рішенням господарського суду м. Києва
від 10.02.2004 року по справі № 42/19,
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 11.05.2004 року по
справі № 42/19, листом боржника від 04.10.2005
року № 04/8231.

Відповідно до п. 7 договору уступки
права вимоги, кредитор передає новому
кредитору оригінали документів,
вказані в п. 3 даного договору, а також
направляє на адресу боржника
повідомлення про здійснену уступку
новому кредитору права вимоги.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу
України заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.02.2010 року відповідачем (ТОВ «Фрегат»)
було направлено на адресу позивача
повідомлення про заміну кредитора у
зобов`язанні (а.с. 48) за вих. № 15 та яке
було отримано позивачем, про що
свідчить поштове повідомлення про
вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України
заміна кредитора здійснюється без
згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договір № 1 від 16.02.2001 року та договір
про уступку права вимоги від 10.07.2003 року
не містять заборони щодо відступлення
права грошової вимоги за даними
договорами або його обмеження.

Згідно ст. 519 Цивільного кодексу
України первісний кредитор у
зобов'язанні відповідає перед новим
кредитором за недійсність переданої
йому вимоги, але не відповідає за
невиконання боржником свого обов'язку,
крім випадків, коли первісний кредитор
поручився за боржника перед новим
кредитором.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладанні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахування вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ст. 627
Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний удом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
згідно правової позиції викладеної в п.
7 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
розгляді справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до ст.. 1, 8 Конституції
України Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину. Правочин
може бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом.

Отже, з наведених норм випливає, що для
визнання недійсним у судовому порядку
правочину (господарського
зобов'язання) необхідно встановити, що
правочин не відповідає вимогам закону,
або ж його сторонами (стороною) при
укладенні було порушено господарську
компетенцію.

За приписам статті 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи в
Постанові Вищого господарського суду
України від 24.06.2014 року по справі №
922/203/14, зазначено, що господарським
судом при винесенні рішення по даній
справі не встановлено, чи порушує
оспорюваний правочин права та законні
інтереси позивача та чи відповідає
пред`явлений позов способам захисту
цивільних прав, передбаченим статтею 16
ЦК України.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК вказівки, що
містяться у постанові касаційної
інстанції, є обов'язковими для суду
першої інстанції під час нового
розгляду справи.

Враховуючи вказівки Вищого
господарського суду України в
постанові від 24.06.2014 року по справі
№922/203/14 суд, вважає за необхідне
зазначити наступне.

Частиною 2 ст.651 ЦК України встановлено,
що договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
вимога про визнання договору
відступлення права вимоги від 19.02.2010,
що укладений між ТОВ "Фрегат" та ФОП
ОСОБА_2, заявлена позивачем, який не є
стороною спірного договору.

Щодо посилань відповідача на сплив
строку позовної давності для звернення
позивача до суду з даним позовом, суд не
погоджується з даними твердженнями
позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідач у своєму клопотанні просить
суд застосувати строк позовної
давності та відмовити позивачу в
задоволенні позовних вимог з тих
підстав, що ним пропущено вказаний
строк для подання позовної заяви до
суду.

Відповідно до положень цивільного
кодексу, позовна давність
застосовується, якщо порушено права та
інтереси особи, яка може звернутися до
суду з вимогою про їх захист.

У разі коли таке право не порушене, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право особи дійсно
порушене, але позовна давність спливла
і про це зроблено заяву іншою стороною
у справі, суд відмовляє в позові у
зв'язку зі спливом позовної давності -
за відсутності поважних причин її
пропущення.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої тієї ж
статті позивач вправі отримати судовий
захист у разі визнання поважними
причин пропуску строку позовної
давності.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками процесу.

За приписами ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що договір уступки права
вимоги від 19.02.2010 року є укладеним
сторонами з додержанням усіх вимог,
встановлених чинним законодавством,
дійсним і таким, зобов'язання сторін за
яким є виконаними, а тому посилання
позивача, щодо невідповідності даного
договору нормам закону засновуються
лише на припущеннях.

Відповідно до абзацу п'ятого п.2.10.
Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11,
у силу припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарськім судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Отже, позивачем не доведено факт
наявності підстав для визнання
договору недійсним в розумінні ст. ст.
203, 215 ЦК України, з чого слідує висновок
щодо безпідставності заявлених вимог,
що має наслідком відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що спірний договір уступки права
вимоги від 19.02.2010 року, укладений між
ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Фрегат», є дійсним,
він повністю відповідає вимогам
законодавства, не порушує права 3-х осіб
та направлений на настання реальних
наслідків, суд відмовляє в задоволені
заяви відповідача, щодо застосування
строку позовної давності.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору у разі
відмови в позові підлягають покладенню
на позивача.

На підставі викладеного, на підставі
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції,
керуючись, ст. ст. 1, 4, 12, 27, 32, 33, 43, 44, 49, 82- 85
ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 05.09.2014 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/203/14