КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2014 р. Справа№ 910/7633/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників сторін:

від позивача - Смірнов О.С., довіреність
№ 76 від 17.05.2014;

від відповідача - представник не
прибув,

розглянувши апеляційну скаргу
спільного українсько-французького
підприємства з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
"Основа-Солсиф" на рішення
господарського суду міста Києва від
12.06.2014 у справі № 910/7633/14 (суддя
Бондарчук В.В.) за позовом приватного
акціонерного товариства "Броварське
шляхово-будівельне управління № 50" до
спільного українсько-французького
підприємства з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
"Основа-Солсиф" про стягнення 558 933 грн.
66 коп.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство
"Броварське шляхово-будівельне
управління № 50" звернулося до
господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення зі спільного
українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю "Основа-Солсиф" 499 610
грн. 35 коп. заборгованості за договором
№10/05 на виконання підрядних робіт, а
також 3% річних в сумі 34 191 грн. 62 коп.
та інфляційних в сумі 25 131 грн. 69 коп.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 12.06.2014 у справі №
910/7633/14 позов задоволено повністю:
вирішено стягнути з відповідача на
користь позивача основну
заборгованість в сумі 499 610 грн. 35 коп., а
також 3% річних в сумі 34 191 грн. 62 коп.
та інфляційні в сумі 25 131 грн. 69 коп.

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення по даній справі виходив з того,
що відповідач не виконав своє грошове
зобов'язання з оплати виконаних
позивачем будівельних робіт.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 12.06.2014 у справі № 910/7633/14
скасувати в частині задоволення вимог
про стягнення 3% річних в сумі 34 191 грн.
62 коп. та інфляційних в сумі 25 131 грн. 69
коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
нарахування відсотків річних та
інфляційних потрібно було здійснювати
за подвійною обліковою ставкою НБУ, як
це передбачено п. 13.4 договору.

Представник позивача в судовому
засіданні 08.09.2014 проти апеляційної
скарги заперечив та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін,
а апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянт не скористався правом на
участь свого представника в судовому
засіданні, хоча про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо
неможливості бути присутнім у даному
судовому засіданні від відповідача до
суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка
представників сторін не визнавалася
обов'язковою, певних пояснень суд не
витребував.

Враховуючи належне повідомлення
відповідача, а також те, що саме
спільним українсько-французьким
підприємством з іноземними
інвестиціями у формі товариства з
обмеженою відповідальністю
"Основа-Солсиф" подана апеляційна
скарга, а отже його позиція є
викладеною та зрозумілою, апеляційна
скарга розглянута судом у даному
судовому засіданні по суті з
винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Між Спільним підприємством товариство
з обмеженою відповідальністю
"Основа-Солсиф", як замовником та
приватним акціонерним товариством
"Броварське шляхово-будівельне
управління № 50", як підрядником 10.05.2012
укладено договір №10/05 на виконання
підрядних робіт.

Згідно предмету даного договору
замовник доручає підряднику в межах
договірної ціни виконати власними і
залученими силами та засобами, всі
передбачені договором роботи по
будівництву: Будівництво під'їзної
дороги до промислової бази ТОВ СП
"Основа-Солсиф" в Броварському районі,
Київської області, здати в обумовлені
строки об'єкт в експлуатацію замовнику,
ліквідувати недоробки і дефекти, що
виникли з його вини і виявлені в ході
приймання робіт (п.1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору сума
договору на виконання робіт складає
2 247 016 грн. 82 коп.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що
замовник здійснює наступні платежі за
виконані роботи з урахуванням авансу
на підставі актів за формою КБ-3 і КБ-2в,
підписані уповноваженими
представниками сторін. Акт приймання
виконаних підрядних робіт і довідку
про вартість виконаних підрядних робіт
готує підрядник і передає для
підписання уповноваженому
представнику замовника.

Оплата виконаних робіт здійснюється
протягом 5 календарних днів після
підписання актів сторонами (п. 4.4
договору).

Виконання позивачем своїх обов'язків
за договором підтверджується
підписаним та скріпленим печатками
сторін Актами здачі-прийняття
виконаних робіт на загальну суму 2 168
950,35 грн. (а.с. 20-35).

Відповідач частково розрахувався за
виконані позивачем роботи на загальну
суму 1 669 340 грн. 00 коп. (враховуючи аванс
у розмірі 200 000 грн. 00 коп. та вартість
переданих відповідачем позивачу
матеріалів на суму 119 340 грн. 00 коп.).

Решта заборгованості в сумі 499 610 грн. 35
коп. замовником оплачена так і не була.

Позивачем було направлено на адресу
відповідача претензію від 25.07.2013 № 263/14
(а.с. 53) з вимогою про погашення
існуючої заборгованості.

Відповідач листом від 26.07.2013 № 977 (а.с. 54)
визнав заборгованість та повідомив
про те, що сплата коштів за виконані
позивачем роботи затримується з
причин скрутного фінансового
становища товариства з обмеженою
відповідальністю "Основа-Солсиф".

У зв'язку з невиконанням відповідачем
своїх зобов'язань у повному обсязі
позивач звернувся з даним позовом до
суду.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174
Господарського кодексу України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

За договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 875 Цивільного
кодексу України за договором
будівельного підряду підрядник
зобов'язується збудувати і здати у
встановлений строк об'єкт або виконати
інші будівельні роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик
(фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх.

З аналізу вищенаведених норм
вбачається, що договір підряду є
оплатним, і обов'язку підрядника
виконати певну роботу відповідає
обов'язок замовника цю роботу прийняти
та оплатити.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Пунктом 4.4 договору передбачено, що
оплата виконаних робіт здійснюється
протягом 5 календарних днів після
підписання актів сторонами.

Акти приймання виконаних будівельних
робіт (форми № КБ-2в) за травень,
червень та липень 2012 року, які
підтверджують виконання позивачем
будівельних робіт за договором на
загальну суму 2 168 950 грн. 35 коп.,
підписані уповноваженими
представниками сторін та скріплені
печатками.

Разом з тим, в порушення п. 4.4 договору
відповідач після підписання
зазначених актів, оплату в повному
обсязі не здійснив.

Отже, на момент звернення позивача з
даним позовом до суду строк виконання
відповідачем зобов'язання з оплати
виконаних позивачем будівельних робіт
настав, проте зобов'язання в повному
обсязі виконано не було.

Згідно частини 1 статті 193
Господарського кодексу України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України визначено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватись належним чином,
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту та інших вимог, що
звичайно ставляться, одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Факт наявності заборгованості, як
станом на день подачі позову, так і
станом на день ухвалення рішення, за
виконані позивачем будівельні роботи в
сумі 499 610 грн. 35 коп. підтверджується
матеріалами справи, зокрема,
оформленими належним чином Актами
здачі-прийняття виконаних робіт.

Крім цього, листом від 26.07.2013 № 977 (а.с. 54)
відповідач визнав заборгованість.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості в сумі 499 610
грн. 35 коп.

Також, окрім суми основного боргу,
позивачем заявлено до стягнення три
відсотки річних в сумі 34 191 грн. 62 коп. та
інфляційні в сумі 25 131 грн. 69 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата
суми боргу за грошовим зобов'язанням з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, а так само трьох процентів
річних від простроченої суми,
здійснюється незалежно від наявності
відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач
прострочив виконання грошового
зобов'язання перед позивачем за
договором №10/05 на виконання підрядних
робіт, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення вимог про стягнення з
відповідача на користь позивача трьох
відсотків річних в сумі 34 191 грн. 62 коп.
та інфляційних в сумі 25 131 грн. 69 коп.,
розрахунок яких перевірений судом та
не суперечить чинному законодавству.

Доводи апелянта про те, що нарахування
відсотків річних та інфляційних
потрібно було здійснювати за подвійною
обліковою ставкою НБУ, як це
передбачено п. 13.4 договору,
відхиляються колегією суддів з огляду
на наступне.

Так, п. 13.4 договору №10/05 на виконання
підрядних робіт передбачено, що у разі
затримки оплати замовником виконаних
підрядником робіт замовник сплачує
підряднику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен день затримки.

Отже, наведеним пунктом договору
передбачено штрафну санкцію у вигляді
пені, що забезпечує виконання
грошового зобов'язання.

Пеня, за визначенням частини третьої
статті 549 Цивільного кодексу України, -
це вид неустойки, що забезпечує
виконання грошового зобов'язання і
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожний день
прострочення виконання.

У даному випадку позивачем заявлено
вимоги про стягнення з відповідача
трьох відсотків річних в сумі 34 191 грн. 62
коп. та інфляційних в сумі 25 131 грн. 69
коп.

Вимогу про стягнення пені позивачем
заявлено не було.

Інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 Цивільного кодексу
України, не є штрафною санкцією на
відміну від пені, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті (п. 3.1
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2014
№ 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Крім цього, згідно п. 4.1 зазначеної
Постанови Пленуму сплата трьох
процентів річних від простроченої
суми, так само як й інфляційні
нарахування, не мають характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора
шляхом отримання від боржника
компенсації (плати) за користування ним
коштами, належними до сплати
кредиторові.

Отже, правова природа пені,
інфляційних нарахувань та процентів
річних є різною і, відповідно,
по-різному здійснюється нарахування
цих сум.

Таким чином, розрахунок відсотків
річних та інфляційних, які не є
штрафними санкціями, не можна
проводити за ставкою встановленою для
пені, що є санкцією за невиконання
грошового зобов'язання.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає вірним висновок суду першої
інстанції в частині задоволення вимог
про стягнення з відповідача трьох
відсотків річних в сумі 34 191 грн. 62 коп.
та інфляційних в сумі 25 131 грн. 69 коп.

З урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що оскаржуване рішення
місцевого господарського суду
прийнято з повним, всебічним та
об'єктивним з'ясуванням обставин, які
мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим,
правові підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної
скарги відмовлено, відповідно до
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги покладаються на відповідача
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу спільного
українсько-французького підприємства
з іноземними інвестиціями у формі
товариства з обмеженою
відповідальністю "Основа-Солсиф"
залишити без задоволення, а рішення
господарського суду міста Києва 12.06.2014
у справі № 910/7633/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового
збору за подачу апеляційної скарги
покласти на її заявника - відповідача у
справі.

3. Матеріали справи № 910/7633/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому Господарським
процесуальним кодексом України
порядку та строки.

Головуючий суддя
Є.Ю. Пономаренко

Судді
М.А. Руденко

М.А. Дідиченко