ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2014 р.
Справа № 911/2458/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аурум Груп Нью», м.
Донецьк

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євро-Тек 2011»,
Київська область, м. Васильків

про визнання договору недійсним

секретар судового засідання Колісник
Ю.І.

за участю представників:

від позивача: Данилова К.А. (довіреність
б/н від 4 червня 2014 року);

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Аурум Груп Нью»
(далі - позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Євро-Тек 2011» (далі -
відповідач) про визнання договору
недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
укладений між позивачем та
відповідачем попередній агентський
договір №03/12/12 від 3 грудня 2012 року є
недійсним.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 23 червня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 8 липня 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 8 липня 2014
року розгляд справи на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкладено на 26 серпня 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 26 серпня
2014 року розгляд справи на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкладено на 9 вересня 2014 року.

Представник відповідача в письмових
поясненнях, викладених у відзиві на
позовну заяву, проти позову
заперечував.

9 вересня 2014 року відповідно до ч. 2 ст. 85
ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Євро-Тек 2011» (за
договором - принципал) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Аурум
Груп Нью» (за договором - агент) 3 грудня
2012 року укладено агентський договір за
№03/12/12.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
принципал доручає, а агент приймає на
себе зобов'язання здійснювати від
імені та за рахунок принципала пошук
організації та громадян (в тому числі
приватних підприємців), зацікавлених у
продажу на території України
природного газу, товарів (продукції)
та/або послуг.

Відповідно до пункту 3.1 договору за
виконання агентом зобов'язань за цим
договором принципал буде сплачувати
агенту винагороду.

Згідно пункту 3.3 договору винагорода
розраховується щомісячно на підставі
об'єму послуг наданих агентом за цей
період. На підтвердження факту надання
послуг за даним договором сторони
підписують звіт.

Пунктом 7.1 встановлено, що даний
договір укладено без визначення строку
його дії та вступає в силу з моменту
його підписання сторонами.

Як зазначає позивач, спірний договір є
недійсним, оскільки, сторонами
договору не досягнуто згоди щодо всіх
його істотних умов, зокрема: не
передбачено сферу виконання позивачем
послуг за даним договором; в договорі
не прописано порядок надання
повноважень позивачу, що необхідні
йому для належного виконання своїх
договірних зобов'язань; не передбачено
порядок та строки надання позивачу
відповідних документів, які
відображали б його повноваження при
виконання договірних зобов'язань.

У відповідності до вимог ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Положення статті 203 Цивільного кодексу
України визначають такі підстави
недійсності правочину: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Також, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу
України передбачені самостійні окремі
підстави недійсності господарського
зобов'язання; може бути визнано
недійсним повністю або в частині
господарське зобов'язання, що: 1) не
відповідає вимогам закону, 2) вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави або суспільства, 3)
укладено учасниками господарських
правовідносин з порушенням хоча б
одним з них спеціальної компетенції
(спеціальної правосуб'єктності).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року за №11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» передбачено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України. Строком
дії господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору.

Відповідно до підпункту 3.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» від 29 травня 2013 року за №11
зазначено, що наступне схвалення
юридичною особою правочину,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним. Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Крім того, підпунктом 2.5 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» від 29 травня 2013 року за №11
передбачено, що правочини, які не
відповідають вимогам закону, не
породжують будь-яких бажаних сторонам
результатів, незалежно від волі сторін
та їх вини у вчиненні незаконного
правочину.

Втім, в матеріалах справи наявні
докази, що спростовують доводи
позивача щодо недійсності агентського
договору від 3 грудня 2012 року за №03/12/12.

Зокрема, в матеріалах справи наявні
звіти агента від 31 грудня 2012 року, від 31
січня 2013 року, від 28 лютого 2013 року, від
31 березня 2013 року, від 31 серпня 2013 року
та від 30 вересня 2013 року, які підписані
сторонами та скріплені печатками
підприємств, та які підтверджують
виконання самим позивачем взятих на
себе зобов'язань за оскаржуваним
договором.

Крім того, в матеріалах справи наявні
акти здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 31 грудня 2012 року, від 31 січня
2013 року, від 28 лютого 2013 року, від 31
березня 2013 року, від 30 квітня 2013 року,
від 31 травня 2013 року, від 31 липня 2013
року, від 31 серпня 2013 року, від 30 вересня
2013 року та від 31 жовтня 2013 року, у яких
зазначено, що виконавцем були надані
послуги згідно договору №03/12/12 від 3
грудня 2012 року.

Отже, суд дійшов висновку, що спірний
договір був спрямований на реальне
настання правових наслідків, про що
свідчать зазначені вище звіти та акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг).

До того ж, суд вважає за необхідне
зазначити, що оскаржуваний договір
схвалений позивачем, що також
підтверджується наявними в матеріалах
справи звітами та актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Отже, судом встановлено, що спірний
договір від 3 грудня 2012 року за №03/12/12
відповідає вимогам ст. 180 ГК України та
не містить жодних умов, за яких може
бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Суд дійшов висновку, що позивач не
довів належними доказами обставини,
викладені в позові, тому позов
задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення складено - 12 вересня 2014
року

Суддя
Заєць Д.Г.