ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2014 р.
Справа № 911/2629/14

за позовом Прокуратури
Білоцерківського району Київської
області в інтересах держави;

до Білоцерківської районної державної
адміністрації;

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

про визнання недійсним договору та
витребування об'єктів

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача: Вакуленко М.Г.
(посвідчення № 013014 від 18.04.2012 р.);

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: ОСОБА_1 (паспорт
НОМЕР_1 від 09.01.1998р.); ОСОБА_3 (довіреність
б/н від 14.07.2014р.);

обставини справи:

В провадженні Господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Прокуратури
Білоцерківського району Київської
області в інтересах держави (позивач)
до Білоцерківської районної державної
адміністрації (відповідач 1) та
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(відповідач 2) про визнання недійсними
договорів та зобов'язати повернути
об'єкт оренди.

Ухвалою Господарського суду Київської
області від 02.07.2014 року порушено
провадження у справі № 911/2629/14 та
призначено справу до розгляду на
21.07.2014 року.

В судове засідання, яке відбулось 21.07.2014
року представник відповідача 1 не
з'явився, вимоги ухвали Господарського
суду Київської області від 02.07.2014 року
не виконав, про причини неявки в судове
засідання суд не повідомив.

Прокуратура та відповідач2 в судовому
засіданні 21.07.2014 року надали пояснення
по суті спору.

У зв'язку з нез'явленням представника
відповідача1 та ненаданням ним відзиву
на позов, розгляду справи відкладався
до 12.08.2014 року.

В судовому засіданні 12.08.2014 року
сторони надали пояснення по суті спору,
представник відповідача1 не з'явився,
однак наддав відзив, в якому прти
позову заперечував.

У зв'язку з чим, в судовому засіданні
12.08.2014 року оголошувалась перерва до
19.08.2014 року.

18.08.2014 року через канцелярію суду
прокуратурою в порядку ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України було подано уточнену позовну
заяву, в якій прокуратура просить крім
визнання недійсними договорів оренди
та витребування об'єктів оренди, також
скасувати Розпорядження
Білоцерківської районної державної
адміністрації від 29.03.2004 року № 106 «Про
передачу в оренду земельної ділянки
(землі водного фонду)».

У п. 2 інформаційного листа від 02.06.2006 р. N
01-8/1228 «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2005 році»
Вищий господарський суд України на
запитання, чи можлива з огляду на
приписи частини четвертої статті 22 ГПК
одночасна зміна підстав і предмета
позову, відповів, що за змістом
зазначеної норми ГПК зміна позивачем
підстав і предмета позову може мати
місце лише альтернативно, тому
одночасна їх зміна неможлива. Отже, у
разі подання позивачем клопотання
(заяви), направленого на одночасну
зміну предмета і підстави позову,
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин повинен відмовити
в задоволенні такого клопотання
(заяви).

У зв'язку з чим, суд зазначає, що предмет
позову - це певна матеріально-правова
вимога позивача до відповідача, тобто
спосіб захисту права. Підстава позову -
це фактичні обставини, на яких
ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну
вимоги, з якою позивач звернувся до
відповідача. Зміна підстав позову - це
зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача.

Під збільшенням чи зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти зміну
кількісних показників, в яких
виражається позовна вимога (збільшення
чи зменшення ціни позову, збільшення чи
зменшення кількості товару тощо). Під
зміною розміру позовних вимог не може
розумітися заявлення ще однієї чи
кількох вимог додатково до викладених
у позовній заяві - така дія
кваліфікується як зміна предмета
позову.

Вищий господарський суд України в п. 3.7
роз'яснення від 18.09.97 р. N 02-5/289 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України» (із змінами, внесеними
Рекомендаціями Президії Вищого
господарського суду України від 31.05.2007
р. N 04-5/103 «Про внесення змін та
доповнень до деяких роз'яснень
президії Вищого арбітражного суду
України і роз'яснень та рекомендацій
президії Вищого господарського суду
України і про визнання таким, що
втратило чинність, роз'яснення
президії Вищого арбітражного суду
України») зазначав: зміна предмета
позову означає зміну
матеріально-правової вимоги до
позивача. Зміна підстави позову
означає зміну обставин, якими позивач
обґрунтовує свою вимогу до
відповідача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається. Під збільшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
збільшення суми позову за тією ж
вимогою, яку було заявлено у позовній
заяві.

Неправомірно під виглядом збільшення
розміру позовних вимог висувати нові
вимоги, які не були зазначені у тексті
позовної заяви. У п. 3 інформаційного
листа від 02.06.2006 р. N 01-8/1228 «Про деякі
питання практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році» Вищий господарський
суд України на запитання, чи може бути
збільшення розміру позовних вимог
пов'язано з пред'явленням додаткових
позовних вимог, відповів таке. Під
збільшенням розміру позовних вимог
слід розуміти збільшення суми позову
за тією ж вимогою, яку було заявлено у
позовній. Тому збільшення розміру
позовних вимог не може бути пов'язано з
пред'явленням додаткових позовних
вимог, про які не йшлося в позовній
заяві, наприклад, якщо позов подано на
суму основного боргу і позивач до
прийняття рішення просить додатково
стягнути пеню за прострочку платежу.

Таким чином, оскільки відповідне
клопотання прокуратури (подане до суду
18.08.2014 року) про уточнення
позовних вимог свідчить про заявлення
позивачем ще однієї вимоги з інших
підстав та щодо іншого предмету,
фактично має місце одночасна зміна і
предмета, і підстав позову, що не
допускається.

Крім того, відповідна вимога заявлена
без дотримання загального порядку
звернення з позовом, не надано доказів
надіслання відповідачам її копії.

Таким чином, відповідну заяву
прокуратури про уточнення позовних
вимог було відхилено в судовому
засіданні 19.08.2014 року, оскільки
фактично прокуратура доповнила
предмет і підстави позову (новою
вимогою), після початку судового
розгляду.

В судовому засіданні 19.08.2014 року
розгляд справи відкладався до 27.08.2014
року.

В судовому засіданні 27.08.2014 року
прокуратурою в порядку ст. 22
Господарського процессуального
кодексу України було подано уточненння
позовних вимог, в яких прокуратура
уточнила реквізити договорів, які
просить визнати недійсними, та ставить
вимогу про зобов'язання відповідача2
повернути об'єкти оренди, вимоги про
скасування Розпорядження
Білоцерківської районної державної
адміністрації не заявлено та
зазначено, що відповідну вимогу
прокуратура має намір заявляти в
окремому адміністративному позові.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення прокурора та
відповідачів, дослідивши надані
сторонами докази та пояснення, суд

встановив:

Як зазначає прокурор Білоцерківського
району в позові, за наслідками
проведеної прокуратурою перевірки
встановлено порушення вимог чинного
законодавства при наданні в
користування об'єкту водного фонду.

У зв'язку з чим, прокуратура звернулась
до суду з позовом (як вбачається з
викладених у позові та в останній заяві
про уточнення позовних вимог обставин)
про визнання недійсними Договорів
оренди об'єктів водного фонду та
зобов'язання відповідача2 повернути
орендовані ним об'єкти.

Як зазначає прокурор в позові,
Розпорядженням Білоцерківської
районної державної адміністрації від
29.03.2004 року № 106 «Про передачу в оренду
земельної ділянки (землі водного
фонду)» затверджено проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки в
оренду Суб'єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_1 для риборозведення
за рахунок земель водного фонду в межах
Василівської сільської ради
Білоцерківського району.

Підпунктом 1.1. даного Розпорядження
вилучено із земель загального
користування (землі водного фонду) в
межах Василівської сільської ради
земельну ділянку загальною площею 81,9641
га та згідно з п. 1.2. надано її в оренду
відповідачу2 за рахунок земель водного
фонду в межах Василівської сільської
ради Білоцерківського району.

Підпунктом 1.3. Розпорядження
встановлено розмір орендної плати за
81,9641 га в сумі 2168,36 гривень за рік та
згідно з п. 2 Розпорядження доручено
заступнику голови
райдержадміністрації ОСОБА_10
підписати договір оренди земельної
ділянки (водного фонду) від імені
райдержадміністрації.

В подальшому, 13.09.2006 року між
Білоцерківською районною державною
адміністрацією та Суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_1
було укладено 9 договорів оренди водних
об'єктів та земель водного фонду
Білоцерківського району Київської
області, які зареєстровані у
Київському регіональному центрі
державного земельного кадастру: на 16,5329
га № 02; на 7,5557 га №03; на 3,8571
га № 04; на 10,5785 га № 05; на 2,0386
га № 06; на 1,5663 га № 07; на 28,804
га № 08; на 0,8695 га № 09; на 10,1619
га № 10. Передача в оренду
підтверджується актами
прийому-передачі до кожного договору
відповідно.

Таким чином, прокуратура просить
визнати недійсними вищенаведені
Договори оренди і як наслідок ставить
вимогу про зобов'язання відповідача2 -
ФОП ОСОБА_1 повернути воді об'єкти та
земельні ділянки водного фонду
загальною площею 81,9641 га, які ним
орендуються за спірними Договорами, у
користування держави.

Прокуратура в обґрунтування позовних
вимог посилається на те, що
Розпорядженням Білоцерківської
районної державної адміністрації від
29.03.2004 року № 106 не визначено строк
надання в оренду об'єктів водного
фонду, договори, які укладені на
підставі даного Розпорядження,
підписані неуповноваженою особою зі
сторони органу державної влади.

У зв'язку з чим, судом встановлено, що
строк оренди визначений в кожному зі
спірних Договорів, які підписані
повноважними представниками сторін,
скріплені їх печатками та погоджені
всіма необхідними органами.

Щодо посилань прокуратури на те, що
Договори підписані не уповноваженою
особою, судом встановлено, що на момент
прийняття Розпорядження у березні 2004
року головою адміністрації був ОСОБА_7,
який був особою, уповноваженою за
законом діяти від імені
райдержадміністрації, однак доручив
відповідні повноваження щодо
підписання Договорів своєму
заступнику ОСОБА_10

Однак, Договори були фактично укладені
та підписувались у вересні 2006 року,
коли заступником голови адміністрації
був ОСОБА_8, який підписав Договори,
після чого вони були схвалені всіма
необхідними погоджувальними органами.
Про наступне схвалення правочину також
свідчить його фактичне виконання обома
сторонами.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Крім того, в обґрунтування позовних
вимог прокуратура зазначає, що з огляду
на норму ст. 51 Водного кодексу України
(у відповідній редакції на момент
винесення Розпорядження та укладення
договорів) Білоцерківська районна
державна адміністрація не мала
повноважень на передачу в оренду
водного об'єкту загальнодержавного
значення, оскільки відповідні
повноваження надані виключно Кабінету
Міністрів України, який в свою чергу, не
надавав Білоцерківській районі
державній адміністрації повноваження
по розпорядженню водними об'єктами
загальнодержавного значення.

Крім того, Розпорядження
Білоцерківської районної державної
адміністрації, на підставі якого
укладено спірні Договори, стосується
лише передачі в оренду земельної
ділянки, а не водного об'єкту.

Також, прокуратура в обґрунтування
підстав позовних вимог посилається на
порушення відповідачем2 правил
спеціального водокористування, а саме
не отримання відповідного дозволу.

В порушенням вимог ст. 51 Водного
кодексу України (у чинній редакції на
момент укладення спірного договору)
даний договір не був погоджений з
державними органами охорон
навколишнього природного середовища
та водного господарства. Збір за оренду
водного об'єкта (його частини) в
Договорах оренди не визначено.

Також, прокуратура зазначає, що
оскільки спірна земельна ділянка
водного фонду розташована в межах
населеного пункту Василівської
сільської ради Білоцерківського
району згідно проекту формування
території сільської ради та
встановлення меж населеного пункту
Василівської сільської ради
Білоцерківського району, що
затверджений Білоцерківською районною
радою у 1995 році, згідно п.12 перехідних
положень Земельного кодексу України (у
чинній редакції на момен укладення
договору), повноваження щодо її
розпорядження належать відповідним
органам місцевого самоврядування.

В обґрунтування позовних вимог
прокурор зазначає, що Наказом
Державного комітету України по водному
господарству від 03.06.1997 року № 41,
зареєстрованим у Міністерстві юстиції
України 06.01.1998 року за № 2/2442,
затверджено Перелік річок та водойм
України, що віднесені до водних
об'єктів місцевого значення, згідно з
яким водні об'єкти місцевого значення
знаходяться на території Одеської,
Миколаївської, Херсонської,
Запорізької, Донецької областей та
Автономної Республіки Крим.

На території Київської області всі
водойми відносяться до водних об'єктів
загальнодержавного значення, що
підтверджується листом Управління
водних ресурсів у м. Києві та Київській
області від 07.05.2014 року № 354.

Таким чином прокуратура вважає, що
спірний водний об'єкт, який знаходиться
на території Василівської сільської
ради Білоцерківського району
Київської області, відноситься до
водних об'єктів загальнодержавного
значення.

Згідно з п. 2 ст. 14 Водного кодексу
України (у редакції, чинній на момент
прийняття спірного Розпорядження) до
відання Кабінету Міністрів України у
галузі управління і контролю за
використанням і охороною вод та
відтворенням водних ресурсів належить
розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 51 Водного
кодексу України (у редакції, чинній на
момент прийняття спірного
Розпорядження) орендодавцями водних
об'єктів загальнодержавного значення є
Кабінет Міністрів України та місцеві
державні адміністрації. Розподіл
повноважень щодо передачі водних
об'єктів загальнодержавного значення
визначається Кабінетом Міністрів
України відповідно до цього Кодексу та
інших законів України.

Прокуратура зазначає, що Кабінетом
Міністрів України не визначений чіткий
розподіл повноважень щодо передачі в
оренду водних об'єктів
загальнодержавного значення, та
порядок розрахунку орендної плати за
їх використання. Кабінет Міністрів
України не надавав Білоцерківській
районній державній адміністрації
повноважень щодо розпорядження
водними об'єктами загальнодержавного
значення.

Як встановлено судом, Розпорядженням
Білоцерківської районної державної
адміністрації від 29.03.2004 року № 106
надано дозвіл на передачу в оренду
спірної земельної ділянки водного
фонду ОСОБА_1 для риборозведення в
межах Василівської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області загальною площею 81,9641 у тому
числі 62,229 га під водою та 19,736 га
прибережна захисна смуга для
риборозведення.

На підставі вказаного Розпорядження,
29.03.2004 року між Білоцерківською
районною державною адміністрацією та
громадянином України ОСОБА_1 укладено
Договори оренди водного об'єкта та
земель водного фонду (спірні Договори),
згідно з якими відповідачу2 передано в
користування строком на 49 років на
умовах оренди водний об'єкт та земельну
ділянку з земель водного фонду
загальною площею 81,9641 га, у тому числі:
земельна ділянка під водою 62,229 та землі
під прибережною захисною смугою 19,736 га,
що знаходиться в адміністративні межах
Васильківської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області.

Спірну земельну ділянку водного фонду
передано відповідачу2 за дев'ятьма
договорами оренди, укладеними в один
день 29.03.2004 року.

Статтею 84 Земельного кодексу України (в
редакції, чинній у відповідний період)
визначено право власності на землю
держави, зокрема, передбачено, що у
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності.

Право державної власності на землю
набувається і реалізується державою в
особі Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
обласних, Київської та
Севастопольської міських, районних
державних адміністрацій відповідно до
закону.

П. г ч. 3 ст. 84 Земельного кодексу України
передбачено, що до земель державної
власності, які не можуть передаватись у
комунальну власність, належать,
зокрема, землі під водними об'єктами
загальнодержавного значення.

П. д ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України
передбачено, що 4. До земель державної
власності, які не можуть передаватись у
приватну власність, належать, зокрема,
землі водного фонду, крім випадків,
визначених цим Кодексом.

У відповідності до ч.3 ст.122 Земельного
кодексу України (в редакції до
06.09.2012 року) районні державні
адміністрації передають земельні
ділянки із земель державної власності
у власність або у користування у межах
сіл, селищ, міст районного значення для
всіх потреб та за межами населених
пунктів для: а) сільськогосподарського
використання, б) ведення водного
господарства в) будівництва об'єктів,
пов'язаних з обслуговуванням жителів
територіальної громади району.

Згідно зі ст. 58 Земельного кодексу
України (у відповідній редакції) до
земель водного фонду належать землі,
зайняті, морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами;
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу
України (у відповідній редакції)
передбачено, що громадянам та
юридичним особам органами виконавчої
влади або органами місцевого
самоврядування із земель водного фонду
можуть передаватися на умовах оренди
земельні ділянки прибережних захисних
смуг, смуг відведення і берегових смуг
водних шляхів, а також озера,
водосховища, інші водойми, болота та
острови для сінокосіння,
рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Відповідно до ст. 3 Водного кодексу
України усі води (водні об'єкти) на
території України становлять її водний
фонд. До водного фонду України
належать: 1) поверхневі води: природні
водойми (озера); водотоки (річки,
струмки) штучні водойми (водосховища,
ставки) і канали; інші водні об'єкти; 2)
підземні води та джерела; 3) внутрішні
морські води та територіальне море.

Статтею 5 Водного кодексу України (у
відповідній редакції) визначено водні
об'єкти загальнодержавного і місцевого
значення.

До водних об'єктів загальнодержавного
значення належать: 1) внутрішні морські
води та територіальне море; 2) підземні
води, які є джерелом централізованого
водопостачання; 3) поверхневі води
(озера, водосховища, річки, канали), що
знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків; 4) водні
об'єкти в межах територій
природно-заповідного фонду
загальнодержавного значення, а також
віднесені до категорії лікувальних.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Водного кодексу
України (у відповідній редакції) у
користування на умовах оренди водні
об'єкти (їх частини) місцевого значення
та ставки, що знаходяться в басейнах
річок загальнодержавного значення,
можуть надаватись водокористувачам
лише для риборозведення, виробництва
сільськогосподарської і промислової
продукції, а також у лікувальних і
оздоровчих цілях.

Відповідно до ч.5 ст. 51 Водного кодексу
України (у відповідній редакції)
орендодавцями водних об'єктів
загальнодержавного значення є Кабінет
Міністрів України та місцеві державні
адміністрації.

Таким чином, безпосередньо нормами
Земельного та Водного кодексів України
було закріплено право місцевих
державних адміністрацій надавати
землі водного фонду та водні об'єкти
загальнодержавного значення в оренду.

Також, у ч.6 ст. 51 Водного кодексу
України вказано, що розподіл
повноважень щодо передачі водних
об'єктів загальнодержавного значення
визначається Кабінетом Міністрів
України відповідно до Водного Кодексу
та інших законів України.

Щодо повноважень місцевої державної
адміністрації в розумінні ст. 51 Водного
кодексу України суд зазначає, що згідно
зі ст. 1 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації», виконавчу
владу в областях, районах, районах
Автономної Республіки Крим, у містах
Києві та Севастополі здійснюють
обласні, районні, Київська та
Севастопольська міські державні
адміністрації.

Місцева державна адміністрація є
місцевим органом виконавчої влади і
входить до системи органів виконавчої
влади.

Місцева державна адміністрація в межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Таким чином, місцева державна
адміністрація, яка є місцевим органом
виконавчої влади і входить до системи
органів виконавчої влади, очолюваної
Кабінетом Міністрів України, здійснює
виконавчу владу на території
відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, в тому числі щодо повноважень
місцевої державної адміністрації,
наданих ч. 5 ст. 51 Водного кодексу
України.

Відповідна колізія законодавства та
невизначеність законодавчого
регулювання відповідного питання не
може бути безумовною підставою для
висновку про незаконність дій місцевої
державної адміністрації щодо передачі
спірних об'єктів в оренду. Дії
Білоцерківської районної державної
адміністрації не суперечать діючому
законодавству. За відсутності чіткого
розподілу повноважень безпосередньо
щодо надання водних об'єктів
загальнодержавного значення чи земель
водного фонду в оренду, з огляду на
зміст ч.ч. 5, 6 ст. 51 Водного кодексу
України та ст. 1 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»,
відсутні підстави стверджувати, що
відповідні повноваження належать
виключно Кабінету Міністрів України.

Крім того, відповідно до положень п. 2.24
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року № 6, судам необхідно враховувати,
що оскільки договір оренди укладається
на виконання рішення органу місцевого
самоврядування чи виконавчої влади, то
без скасування таких рішень у
встановленому законом порядку
відсутні правові підстави для визнання
відповідних договорів недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

У зв'язку з чим, судом встановлено, що
виходячи з останніх уточнень позовних
вимог прокуратура не ставить вимоги
про скасування Розпорядження, просить
лише визнати недійсними Договори та
витребувати об'єкти з оренди.
Прокуратура лише зазначає, що має намір
оскаржувати Розпорядження, при цьому,
суду не надано доказів оскарження чи
визнання незаконним Розпорядження про
надання спірних об'єктів в оренду.

Таким чином, за наслідками розгляду
спору судом не встановлено ознак
порушення чинного законодавства при
наданні спірних об'єктів в оренду
відповідачу2, які були б достатніми
підставами для висновку про
незаконність дій та порушення вимог
чинного законодавства. Також, в позові
не обґрунтовано та не встановлено в
ході розгляду спору фактів порушення
будь-чиїх цивільних прав або інтересів.

Білоцерківська районна державна
адміністрація повідомила суду, що
заборгованість ОСОБА_1 по сплаті
орендної плати згідно Договорів оренди
водних об'єктів та земель водного фонду
відсутня. Використання водних об'єктів
в межах та на умовах встановлених
Договорами оренди, своєчасна сплата
орендної плати за їх використання,
утримання водних об'єктів та земель
водного фонду в належному стані,
свідчить про дотримання істотних умов
Договорів оренди та не завдає шкоди
інтересам держави.

Прокуратура хибно вважає, що
спеціальне водовикористання
передбачає не тільки забір води з
водних об'єктів із застосуванням
споруд та інших об'єктів, але і
використання води для
рибогосподарських потреб, що включає в
себе риборозведення.

Згідно зі ст. 48 Водного кодексу України
спеціальне водокористування - це забір
води з водних об'єктів із застосуванням
споруд або технічних пристроїв,
використання води та скидання
забруднюючих речовин у водні об'єкти,
включаючи забір води та скидання
забруднюючих речовин із зворотними
водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування
здійснюється юридичними і фізичними
особами насамперед для задоволення
питних потреб населення, а також для
господарсько-побутових, лікувальних,
оздоровчих, сільськогосподарських,
промислових, транспортних,
енергетичних, рибогосподарських та
інших державних і громадських потреб.

В той же час, з огляду на зміст ч. 3 ст. 48
Водного кодексу України не належать до
спеціального водокористування,
зокрема, роботи, які виконуються без
забору води та скидання зворотних вод.

Таким чином, обов'язковою умовою
спеціального водокористування, в тому
числі і в разі використання води для
рибогосподарських потреб, є
необхідність чи факт забору води або
скидання зворотних вод, що
прокуратурою не обґрунтовано і не
доведено.

Відповідач2 у відзиві позовні вимоги
заперечував, спростував посилання
прокуратури на відсутність правових
підстав для зайняття таким видом
діяльності як риборозведення. Зокрема,
відповідачем2 надано суду докази
отримання дозволу на спеціальне
водовикористання, виданого 02.03.2012 року
зі строком дії до 01.01.2017 року.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
зокрема ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України.

Таким чином, для визнання Договорів
недійсними необхідна наявність
визначених законодавством порушень,
які мали місце чи були допущені під час
укладення договору, порушення ж, які
пов'язані з виконанням договору, не
впливають на його дійсність.

Також, судом встановлено, що спірні
Договори погоджені всіма необхідним
органами екології та природних
ресурсів, водного господарства,
земельних ресурсів та інш., про що
свідчать відповідні відмітки на
Договорах, засвідчені підписами та
печатками наведених органів.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
доведені та не обґрунтовані,
відповідачами спростовані, тому не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд,

вирішив:

В задоволенні позову відмовити в
повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено:09.09.2014 р.

Суддя
Карпечкін Т.П.