ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2014 р.
Справа № 914/2607/14

За позовом: Публічного акціонерного
товариства «Дрогобицький завод
автомобільних кранів», м. Дрогобич,
Львівська область

до відповідача-1: Публічного
акціонерного товариства
«Укргазпромбанк», м. Київ

та відповідача-2: Товариства з
обмеженою відповідальністю «МІНАТАЛ»,
м. Київ;

про визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги та усунення
перешкод в користуванні майном

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Залицайло М.С.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідачів: Чабан Г.М.,
представник (довіреність №75 від 25.07.2014
р., довіреність від 21.07.2014 р.);

Публічне акціонерне товариство
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів», м. Дрогобич, Львівська область
звернулося до Господарського суду
Львівської області з позовом до
відповідача-1: Публічного акціонерного
товариства «Укргазпромбанк», м. Київ та
відповідача-2: Товариства з обмеженою
відповідальністю «МІНАТАЛ», м. Київ про
визнання недійсним договору про
відступлення права вимоги та усунення
перешкод в користуванні майном.

Розглянувши матеріали справи, суд
визнав представлені матеріали
достатніми для прийняття позовної
заяви до розгляду і ухвалою від 23.07.2014 р.
призначив розгляд справи на 04.08.2014 р.
Ухвалою суду від 04.08.2014 р. розгляд
справи відкладався на 18.08.2014 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що між позивачем та
відповідачем 29.12.2009 р. було укладено
банківського кредиту. На забезпечення
виконання зобов'язань за вищевказаним
кредитним договором між позивачем та
відповідачем-1 05.04.2011 р. було укладено
іпотечний договір. Із витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно позивачу стало відомо,
що 25.06.2014 р. між відповідачем-1 та
відповідачем-2 був укладений договір
про відступлення права вимоги за
іпотечним договором. Новий
іпотекодержатель письмово у
п'ятиденний строк не повідомив
боржника про відступлення прав за
іпотечним договором, чим порушив
вимоги ч. 2 ст. 24 Закону України «Про
іпотеку». З моменту укладення договору
про відступлення права вимоги за
іпотечним договором відповідач-2 набув
право вимоги за договором іпотеки та не
набув прав за основним зобов'язанням.
Законом України «Про іпотеку»
визначено, що іпотекодержателем може
бути лише кредитор за основним
зобов'язанням, то, на думку позивача,
якщо між іпотекодержателем та
іпотекодавцем не існує зобов'язання, то
не існує і іпотека, яка забезпечує таке
зобов'язання. Крім цього, заміна
сторони у вказаному іпотечному
договорі на підставі договору про
відступлення права вимоги суперечить
ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку»,
яка не допускає відступлення права
вимоги за договором іпотеки окремо від
відступлення права вимоги за основним
зобов'язанням та не допускає
можливості існування іпотеки окремо
від основного зобов'язання. Таким
чином, договір про відступлення права
вимоги є недійсним, оскільки
суперечить нормам чинного
законодавства та спричиняє подвійне
зобов'язання позивача по поверненню
заборгованості за кредитним договором.
З огляду на викладене, просив визнати
недійсним договір про відступлення
права вимоги №11 від 25.06.2014 р., укладений
між відповідачами, усунути перешкоди у
користуванні належним позивачу майном,
що є предметом іпотеки за іпотечним
договором від 05.04.2011 р. З метою
забезпечення позову просив заборонити
відповідачу-2 вчиняти дії на виконання
договору про відступлення права вимоги
№11 від 25.06.2014 р. щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки будь-яким
способом, визначеним іпотечним
договором.

В судових засіданнях представник
відповідачів проти позову заперечив,
просив відмовити в задоволенні
позовних вимог. В своїх запереченнях
зазначив, що 25.06.2014р. між відповідачами
було укладено договір про відступлення
права вимоги №10, відповідно до якого
відповідач-1 передав всі права за
договором банківського кредиту від
29.12.2009 р. відповідачу-2, та договір про
відступлення права вимоги №11,
відповідно до якого відповідач-1
передав всі права за іпотечним
договором від 05.04.2011 р. відповідачу-2. З
огляду на ці обставини, право вимоги за
іпотечним договором було передано
одночасно із передачею прав за
основним зобов'язанням. Відповідно до
ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку»,
відступлення прав за іпотечним
договором здійснюється без
необхідності отримання згоди
іпотекодержателя, якщо інше не
встановлено іпотечним договором, і за
умови, що одночасно здійснюється
відступлення права вимоги за основним
зобов'язанням. В іпотечному договорі
відсутні вимоги про необхідність
отримання згоди іпотекодавцю на таке
відступлення. Також відповідач-1 листом
від 30.06.2014 р. повідомив позивача про
заміну кредитора. Таким чином, доводи
позивача є необґрунтованими та
безпідставними, а тому позовні вимоги
до задоволення не підлягають.

Представнику роз'яснено права та
обов'язки, передбачені ст. 22 ГПК
України, заяв про відвід суду не
поступало.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідачів, суд встановив наступне.

29 грудня 2009 р. між Відкритим
акціонерним товариством «Дрогобицький
завод автомобільних кранів»
(позичальник) та Акціонерним банком
«Укргазпромбанк» (кредитодавець) було
укладено договір банківського кредиту
(кредитна лінія) №191-КЛ/09.

5 квітня 2011 р. між Публічним акціонерним
товариством «Дрогобицький завод
автомобільних кранів» (іпотекодавець)
та Публічним акціонерним товариством
«Укргазпромбанк» (іпотекодержатель)
було укладено іпотечний договір.

Предметом цього договору є передача
іпотекодавцем (позивачем)
іпотекодержателю (відповідачу-1) в
іпотеку нерухомого майна, зазначеного
в п. 3 цього договору для забезпечення
виконання в повному обсязі своїх
зобов'язань щодо повернення кредиту,
сплати процентів за користування
кредитом, комісій, пені, штрафних
санкцій, будь-яких інших платежів,
розмір, термін та умови повернення та
сплати яких встановлюються договором
банківського кредиту (кредитна лінія)
№191-КЛ/09 від 29.12.2009 р., та будь-яким
змінами та доповненнями до нього, що
будуть укладеними до нього (п. 1.
іпотечного договору).

25 червня 2014 р. між Публічним
акціонерним товариством
«Укргазпромбанк» (первісний кредитор)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «МІНАТАЛ» (новий
кредитор) було укладено договір про
відступлення права вимоги №10.

Згідно п. 1.1. договору №10 від 25.06.2014 р.,
первісний кредитор (відповідач-1)
відступає новому кредитору
(відповідачу-2), а новий кредитор
приймає право вимоги, що належить
первісному кредиторові, і стає
кредитором за кредитним договором
№191-КЛ/09 від 29.12.2009 р. (включаючи всі
додаткові угоди та додатки до нього),
укладений первісним кредитором з
Публічним акціонерним товариством
«Дрогобицький завод автомобільних
кранів».

25 червня 2014 р. між Публічним
акціонерним товариством
«Укргазпромбанк» (первісний кредитор)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «МІНАТАЛ» (новий
кредитор) було укладено договір про
відступлення права вимоги №11.

За даним договором, первісний кредитор
(відповідач-1) відступає новому
кредитору (відповідачу-2), а новий
кредитор набуває всі права вимоги за
іпотечним договором від 05.04.2011 р., який
посвідчений приватним нотаріусом
Дрогобицького районного нотаріального
округу ОСОБА_1, зареєстрований в
реєстрі за №484, укладений між первісним
кредитором і Публічним акціонерним
товариством «Дрогобицький завод
автомобільних кранів» в частині
задоволення вимог по договору
банківського кредиту (кредитна лінія)
№191-КЛ/09 від 29.12.2009 р.

Відповідно до п. 4. договору №11 від
25.06.2014 р. за цим договором новий
кредитор набуває право вимагати від
іпотекодавця виконання обов'язків в
повному обсязі і на умовах,
встановлених в договорі іпотеки, для
задоволення вимог по кредитному
договору.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, в тому числі, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинене
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити ЦК,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор
у зобов'язанні може бути замінений
іншою особою внаслідок передання ним
своїх прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). Кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України).

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що відступлення
прав за іпотечним договором
здійснюється без необхідності
отримання згоди іпотекодавця, якщо
інше не встановлено іпотечним
договором, і за умови, що одночасно
здійснюється відступлення права
вимоги за основним зобов'язанням. Якщо
не буде доведено інше, відступлення
прав за іпотечним договором свідчить
про відступлення права вимоги за
основним зобов'язанням. Таким чином, із
приписів даної норми випливає, що
відступлення прав за іпотечним
договором здійснюється за умови, що
одночасно здійснюється відступлення
права вимоги за основним зобов'язанням.
За таких обставин, укладенню договору
про відступлення права іпотеки має
передувати укладення договору про
відступлення права вимоги за основним
зобов'язанням.

Як встановлено судом, 25 червня 2014 р. між
Публічним акціонерним товариством
«Укргазпромбанк» (відповідач-1) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «МІНАТАЛ»
(відповідач-2) було укладено договір про
відступлення права вимоги №10,
відповідно до якого відповідач-1
передав право вимоги за договором
банківського кредиту (кредитна лінія)
№191-КЛ/09 від 29.12.2009 р. відповідачу-2.
Також, 25 червня 2014 р. відповідачі уклали
спірний договір про відступлення права
вимоги №11, відповідно до якого
відповідач-1 передав право за іпотечним
договором від 05.04.2011 р. відповідачу-2.

Таким чином, відступлення прав за
іпотечним договором відбулося
одночасно із відступленням права
вимоги за основним зобов'язанням.

З огляду на вказані обставини,
відступлення права вимоги за іпотечним
договором від 05.04.2011 р. відбулося у
відповідності до ст. 24 Закону України
«Про іпотеку» та умов іпотечного
договору від 05.04.2011 р., а тому доводи
позивача щодо відступлення права
вимоги лише за іпотечним договором є
безпідставними.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Така ж
норма міститься і в ст. 24 Закону України
«Про іпотеку».

Як вбачається тексту іпотечного
договору від 05.04.2011 р., його умовами не
передбачено надання згоди
іпотекодавця на відступлення прав за
цим договором третім особам.

На підставі ст. 24 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель
зобов'язаний письмово у п'ятиденний
строк повідомити боржника про
відступлення ним прав
іпотекодержателя і права вимоги за
основним зобов'язанням.

Відповідачем-1 долучено до матеріалів
справи лист за вих. №30/06 від 30.06.2014 р.,
яким відповідач-1 повідомив позивача
про відступлення належних йому прав
вимоги по договору банківського
кредиту (кредитна лінія) №191-КЛ/09 від
29.12.2009 р., іпотечному договору від 05.04.2011
р. Товариству з обмеженою
відповідальністю «МІНАТАЛ». Вказаним
листом також повідомлено позивача, що в
результаті укладених договорів
відступлення прав вимог по кредитному
договору, іпотечному договору, ТзОВ
«МІНАТАЛ» набуло всі права вимог до
позивача за вищевказаними договорами.
З цього моменту виконання всіх
зобов'язань ПАТ «Дрогобицький завод
автомобільних кранів» за кредитним
договором, іпотечним договором
належить здійснювати на користь ТзОВ
«МІНАТАЛ».

Позивачем факт отримання вказаного
листа не спростовано, що свідчить про
те, що відповідач-1 (іпотекодержатель)
належним чином повідомив позивача про
відступлення ним прав
іпотекодержателя і права вимоги за
основним зобов'язанням.

Разом з тим підставою визнання
договору недійсним є недодержання
вимог закону саме в момент його
укладення. В той же час, можливе
порушення положень закону щодо
повідомлення боржника про
відступлення іпотекодержателем своїх
прав за іпотечним договором і права
вимоги за кредитним договором має
місце після його укладення, що не може
бути підставою для визнання договору
недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно ст. 1 ГПК України підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи (у тому числі іноземні),
громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Позивачем належними та допустимими
доказами не доведене, що відповідачами
вчиняються дії, які перешкоджають
позивачу користуватися майном, яке є
предметом іпотеки

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
необґрунтовані та безпідставні, а тому
в позові слід відмовити.

Суд відмовляє в задоволенні заяви
позивача про забезпечення позову,
оскільки позивачем належним чином не
обґрунтовано необхідності
застосування заходів до забезпечення
позову. Відповідно до п. 3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. №16 «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову» умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно, яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо).

Оскільки спір виник з вини позивача, то
судові витрати по розгляду справи
необхідно покласти на позивача
відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
11, 16, 203, 204, 215, 509, 512-517, 626 ЦК України, ст.ст.
207 ГК України та ст.ст. 1, 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75,
80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

2. В задоволенні заяви про
забезпечення позову відмовити.

В судовому засіданні 18.08.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення. Повне рішення складено 26.08.2014
р.

Суддя
Мазовіта А.Б.