ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.09.14 Справа № 904/5071/14

За позовом Приватного акціонерного
товариство "Криворізький
Міськмолокозавод № 1", м. Кривий
Ріг, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОМС-Україна", м.
Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення у розмірі 8081, 52 грн.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Дружиніна В.А. -
представник за дов. № 1979 від 22.10.2013

від відповідача: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство
"Криворізький Міськмолокозавод № 1"
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОМС-Україна" про
стягнення у розмірі 8081, 52 грн., з яких 7343,
17 грн. - основний борг, 219, 47 грн. - пеня, 31,
90 грн. - три відсотки річних та 586, 98 грн. -
інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором поставки № 238 -
М/пр від 25.12.2013 в частині повної та
своєчасної оплати за отриманий товар.

Ухвалою господарського суду
Дніпропетровської області від 14.07.2014
порушено провадження у справі та її
розгляд призначено на 11.08.2014.

Ухвалою від 11.08.2014 розгляд справи було
відкладено на 03.09.2014 та зобов'язано
позивача надати до суду докази
поставки товару на суму 7533, 82 грн.,
докази часткової оплати товару,
уточнення позовних вимог із
зазначенням сум основного боргу, пені,
трьох відсотків річних та інфляційних
втрат.

03.09.2014 через канцелярію господарського
суду від позивача надійшла заява про
збільшення позовних вимог, в якій він
просить стягнути з відповідача
основний борг у сумі 7343, 17 грн., пеню у
розмірі 318, 05 грн., три відсотки річних у
сумі 68, 63 грн. та інфляційні втрати у
розмірі 1825, 56 грн.

Відповідності до ст. 22 ГПК України,
позивач вправі до прийняття рішення по
справі збільшити розмір позовних вимог
за умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог. До початку
розгляду господарським судом справи по
суті позивач має право змінити предмет
або підставу позову шляхом подання
письмової заяви.

Оскільки подана позивачем заява про
збільшення позовних вимог не порушує
чиї-небудь права та інтереси, вона
прийнята судом до розгляду.

03.09.2014 представник позивача звернувся
до суду з заявою про залишення без
розгляду позовних вимог в частині
стягнення трьох відсотків річних у
сумі 68, 63 грн.

Відповідач явку повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, відзив на позовну заяву та
інші витребуванні судом документи не
надав, про причини неявки суд не
повідомив. Про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
цінного листа з ухвалою суду (арк. с. 72).

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 03.09.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, всебічно та повно з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

25.12.2013 між Приватним акціонерним
товариством «Криворізький
міськмолокозавод № 1» (далі - позивач,
постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«ОМС-Україна» (далі - відповідач,
покупець) було укладено договір
поставки № 238 - М/пр (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується протягом
строку дії цього договору
передавати/поставляти покупцю у
власність молочну продукцію (далі -
продукція/товар), а покупець
зобов'язується приймати та оплачувати
дану продукцію на умовах цього
договору.

Згідно з п. 1.2 договору найменування,
одиниця виміру, кількість та
асортимент продукції зазначаються у
накладній (рахунку-фактурі), яка
складається відповідно до заявки
покупця.

Ціна продукції встановлюється
постачальником на момент
відвантаження, відображається у
накладній (рахунку-фактурі) та
вважається узгодженою між
постачальником та покупцем при
наявності печаток (штампів) та підписів
уповноважених осіб. У цьому випадку
накладні виконують функцію
специфікацій і є невід'ємною частиною
даного договору. Покупець підтверджує
повноваження осіб, які засвідчуються
своїм підписом факт приймання товару
на накладних (рахунках-фактурах) (п. 1.3
договору).

Пунктом 3.9 договору встановлено, що
право власності, ризик випадкової
загибелі, псування чи недостача
продукції, поставка якої здійснюється
згідно даного договору, переходить від
постачальника до покупця з моменту
передачі продукції, що підтверджується
підписами уповноважених осіб у
товарній накладній. Дата отримання
продукції покупцем, зазначається у
товарній накладній, про що покупець
здійснює відповідну відмітку.

Відповідно до п. 5.3 договору сума
договору визначається як сума усіх
партій продукції, поставлених протягом
строку дії даного договору.

Згідно з п. 6.1 договору розрахунки за
продукції здійснюються на умовах
відстрочки платежу 14 (чотирнадцять)
банківських днів.

Позивач на виконання умов договору
поставив, а відповідач прийняв товар за
період з 17.01.2014 по 16.05.2014 на загальну
суму 17602, 07 грн., що підтверджується
видатковими накладними, підписаними
обома сторонами та скріпленими
печатками підприємств (арк. с. 50-54, 74-116).

Відповідач здійснив часткову оплату
поставленого товару (арк. с. 117-148), у
зв'язку з чим несплаченою залишається
вартість поставленого товару на суму
7343, 17 грн., про що сторони дійшли згоди,
підписавши акт звірки взаємних
розрахунків станом на 11.06.2014 (арк. с. 55).

06.06.2014 позивач звернувся до відповідача
з претензією № 1828, в якій просить
погасити заборгованість у розмірі 7343, 17
грн. (арк. с. 56).

17.06.2014 відповідач у відповідь на
вищезазначену претензію було
надіслано позивачу лист № 150 (арк. с. 57),
в якому відповідач визнає розмір
заборгованості і зобов'язується
сплатити борг у строк до 15.07.2014. Однак,
заборгованість у розмірі 7343, 17 грн.
відповідач не сплатив.

Таким чином, розмір заборгованості за
поставлений товар складає 7343, 17 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України (далі - ГК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України,
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно з приписами ст. 193
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) та ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
цивільні та господарські зобов'язання
мають бути виконані належним чином
відповідно до закону та договору.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському
суді відповідачем не заперечено факт
отримання товару за представленими
видатковими накладними та не надано
доказів повної оплати або повернення
переданого товару на суму 7343, 17 грн., а
відтак, позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу
підлягає задоволенню у повному обсязі
у розмірі 7343, 17 грн.

Крім того, беручи до уваги акт звірки
взаєморозрахунків № ТД-0000010 від 11.06.2014,
підписаний обома сторонами та
скріплений печатками підприємств,
відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського
процесуального кодексу України
обставини, які визнаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання.

У зв'язку з несвоєчасним виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
оплати поставленого товару, позивач
нарахував відповідачу пеню у розмірі
318, 05 грн. за період з 16.04.2014 по 11.08.2014.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

За порушення строків оплати за
порушення строків оплати за поставлену
продукцію (за умови відстрочення
платежу), покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
заборгованості за кожен календарний
день прострочки платежу (п. 8.2 договору).

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши розрахунок пені, доданий
позивачем до заяви про збільшення
розміру позовних вимог, господарський
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Позивачем при нарахуванні пені
неправильно визначено період
нарахування з кожної видатковою
накладною окремо, а саме останнім не
враховано умови п. 6.1 договору,
відповідно до якого розрахунки за
продукцію здійснюються на умовах
відстрочення платежу 14 (чотирнадцять)
банківських днів.

Також, позивачем під час нарахування
пені були використані невірні значення
подвійної облікові ставки НБУ, а саме
під час нарахування за період з 16.04.2014
по 28.04.2014 облікова ставка у розмірі 6, 5 %
та під час нарахування за період з
30.04.2014 по 30.05.2014 облікова ставка у
розмірі 9, 5 %. Тоді як відповідно до
постанови Правління Національного
Банку України від 14.04.2014 № 212 "Про
регулювання грошово-кредитного ринку"
з 15.04.2014 розмір облікової ставки
встановлено на рівні 9,5 % та відповідно
до постанови Правління Національного
Банку України від 15.07.2014 № 417 "Про
регулювання грошово-кредитного ринку"
з 17.07.2014 розмір облікової ставки
встановлено на рівні 12, 5 %.

Судом здійснено перерахунок пені, з
урахуванням вищезазначеного.

Відповідно до перерахованого судом
розрахунку пені вбачається, що до
стягнення підлягає пеня загальною
сумою 370, 15 грн., проте відповідно до п.
1.12. Постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14 від
від 17.12.2013 встановлено, що з огляду на
вимоги частини першої статті 47 і статті
43 Господарського процесуального
кодексу України (далі - ГПК)
господарський суд має з'ясовувати
обставини, пов'язані з правильністю
здійснення позивачем розрахунку, та
здійснити оцінку доказів, на яких цей
розрахунок ґрунтується. У разі якщо
відповідний розрахунок позивачем
здійснено неправильно, то
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин справи самостійно
визначає суми пені та інших нарахувань
у зв'язку з порушенням грошового
зобов'язання, не виходячи при цьому за
межі визначеного позивачем періоду
часу, протягом якого, на думку позивача,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, та зазначеного позивачем
максимального розміру відповідних
пені та інших нарахувань.

Враховуючи, що перерахована судом сума
пені перевищує суму, яка заявлена
позивачем до стягнення та з огляду на
те, що у суду відсутнє право виходити за
межі позовних вимог, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог про стягнення пені у розмірі,
який заявлено позивачем на загальну
суму 318, 05 грн.

Також, за порушення відповідачем
виконання грошового зобов'язання
позивачем нараховані три відсотки
річних в сумі 68, 63 грн. та інфляційні
втрати у розмірі 1825, 56 грн. за період
квітень-липень 2014 року.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошових
зобов'язань на вимогу кредитора,
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 відсотка річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з рахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є
збільшенням суми основного боргу у
зв'язку з девальвацією грошової
одиниці України, а 3% річних є платою за
користування чужими коштами в цей
період прострочки виконання
відповідачем його договірного
зобов'язання, і за своєю правовою
природою вони є самостійними від
неустойки способами захисту цивільних
прав і забезпечення виконання
цивільних зобов'язань, а не штрафною
санкцією.

При цьому, індекс інфляції (індекс
споживчих цін) це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, який
визначається виключно Держкомстатом і
його найменший період визначення
становить місяць, а тому прострочка
платежу за менший період не тягне за
собою нарахування і інфляційних втрат,
а розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що мала місце протягом повного
календарного місяця, помноженої на
індекс інфляції, визначений
Держкомстатом, за період прострочки.
Розрахунки індексу інфляції за
квартал, період з початку року і т. п.
проводяться "ланцюговим" методом, тобто
шляхом множення: місячних (квартальних
і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від
27.07.2007 № 265 "Про затвердження Методики
розрахунку базового індексу споживчих
цін").

Крім того, згідно п. 2 Інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012, сума
боргу з урахуванням індексу
інфляції повинна розраховуватися,
виходячи з індексу інфляції за колений
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, (дефляція) (постанова
Вищого господарського суду України від
05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду
України "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в
середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу. При цьому сума
боргу, яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця,
то інфляційні втрати розраховуються
з врахуванням даного місяця
(постанова Вищого господарського
суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України суд,
здійснивши перевірку нарахування
інфляційних втрат, задовольняє дану
вимогу частково у розмірі 386, 25
грн., з огляду на наступне.

Як вбачається з розрахунку
інфляційних втрат позивача, доданого
до заяви про збільшення розміру
позовних вимог, останнім при
визначенні інфляційних втрат
здійснене нарахування на суму більшу
ніж сума заборгованості відповідача
(8496, 37 грн., замість 7343, 17 грн.), а також,
позивачем безпідставно нараховані
інфляційні втрати за квітень місяць.
Матеріалами справи встановлено, що
зобов'язання з оплати товару,
поставленого позивачем у квітні
місяці, у відповідача виникло з кожної
видаткової накладної окремо починаючи
з 23.04.2014 (з урахуванням умов п. 6.1
договору). Тобто, враховуючи, що сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця, нарахування інфляційних втрат
починається з травня 2014 року.

03.09.2014 позивач звернувся до суду з
заявою, в якій просить залишити без
розгляду позовні вимоги в частині
стягнення трьох відсотків річних у
сумі 68, 63 грн.

Беручи до уваги вищезазначену заяву
позивача, господарський суд, на
підставі п. 5 ст. 81 Господарського
процесуального кодексу України,
залишає позовні вимоги в частині
стягнення трьох відсотків річних у
розмірі 68, 63 грн. без розгляду.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 ГПК України,
стягуються з відповідача на користь
позивача пропорційно задоволеним
вимогам, а саме у розмірі 1538, 68
грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону
України "Про судовий збір" сплачена
сума судового збору повертається за
ухвалою суду в разі залишення заяви або
скарги без розгляду (крім випадків,
якщо такі заяви або скарги залишені без
розгляду у зв'язку з повторним
неприбуттям позивача або за його
клопотанням).

Таким чином, беручи до уваги залишення
позову без розгляду в частині
стягнення трьох відсотків річних у
розмірі 68, 63 грн., повернення з
Державного бюджету України підлягає
сума сплаченого судового збору у
розмірі 13, 12 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОМС-Україна" (50079,
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, вул. Бірюзова, 9-а, ідентифікаційний
код 36010275) на користь Приватного
акціонерного товариства "Криворізький
місьмолокозавод № 1" (50025,
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, вул. Окружна, буд. 9,
ідентифікаційний код 00444932) основний
борг у розмірі 7343, 17 грн., пеню у сумі 318,
05 грн., інфляційні втрати у розмірі 386, 25
грн. та витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Позовні вимоги в частині стягнення
трьох відсотків річних у розмірі 68, 63
грн. залишити без розгляду.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України
"Про судовий збір", видати ухвалу про
повернення Приватному акціонерному
товариству "Криворізький
місьмолокозавод № 1" (50025,
Дніпропетровська область, м. Кривий
Ріг, вул. Окружна, буд. 9,
ідентифікаційний код 00444932) з
Державного бюджету України суму
сплаченого судового збору у розмірі
13, 12 грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 04.09.2014

Суддя В.І. Ярошенко