ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2014 р.
Справа № 911/2609/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства
«Конярство України», м. Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Маяк Агроплюс»,
Київська область, м. Ірпінь, смт.
Ворзель

про визнання договору недійсним

секретар судового засідання Колісник
Ю.І.

за участю представників:

від позивача: Яцько Р.М. (довіреність №1
від 8 січня 2014 року);

від відповідача: Сердюк Н.О.
(довіреність б/н від 10 березня 2014 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Конярство
України» (далі - позивач) звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Маяк Агроплюс» (далі
- відповідач) про визнання договору
недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
укладений між позивачем та
відповідачем попередній договір
поставки №ЛМ340 від 30 травня 2013 року є
недійсним.

Провадження у справі порушено
відповідно до ухвали господарського
суду Київської області від 2 липня 2014
року та призначено справу до розгляду
на 15 липня 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 15 липня
2014 року розгляд справи на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України відкладено на 2 вересня 2014 року.

Представник відповідача в усних та
письмових поясненнях, викладених у
відзиві на позовну заяву, проти позову
заперечував.

2 вересня 2014 року відповідно до ч. 2 ст. 85
ГПК України у судовому засіданні
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між філією «Деркульський кінний завод
№63» Державного підприємства
«Конярство України» (за договором -
покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Маяк Агроплюс» (за
договором - постачальник) 30 травня 2013
року укладено договір поставки за
№ЛМ340.

Пунктом 1.1 договору встановлено, що
постачальник зобов'язується поставити
і передати у власність покупця насіння
та/або засоби захисту рослин та/або
мікродобрива (товар), а покупець
зобов'язується прийняти й оплатити
товар на умовах, визначених даним
договором.

Відповідно до пункту 5.1 договору
покупець здійснює оплату за товар в
українських гривнях шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок постачальника згідно
рахунку-фактури у порядку і строки, що
визначені у специфікації (ях), які є
невід'ємною частиною цього договору.

Згідно пункту 5.3. договору на момент
виставлення відповідного
рахунку-фактури сума вартості товару
визначається постачальником за курсом
продажу долара США (євро) до гривні
згідно даних Української
міжбанківської валютної біржі + 1,0% до
цього курсу.

Пунктом 5.3.2 встановлено, що в тому
випадку, коли курс продажу долара США
(євро) згідно даних УМВБ+1,0% до цього
курсу на дату оплати товару вищий, ніж
курс долара США (євро) на день
виставлення рахунку-фактури, для
визначення суми, яка підлягає до
сплати, сторони використовують
формулу: С2=С1*К2/К1, де: С2-сума платежу в
гривнях, що визначається на дату оплати
товару, С1-вартість товару в гривнях
відповідно до відповідного
рахунку-фактури, К1-курс продажу долара
США (євро) за даними УМВБ на дату
виставлення рахунку-фактури + 1,0% до
цього курсу, К2- курс продажу долара США
(євро) за даними УМВБ на дату оплати
товару + 1,0 % до цього курсу. Покупець
зобов'язаний сплатити постачальнику
проіндексовану суму відповідного
платежу згідно умов договору.

Як вбачається з оскаржуваного
договору, останній зі сторони позивача
підписано керівником філії - Гладковим
Сергієм В’ячеславовичем.

Судом встановлено, що на виконання умов
договору відповідач поставив, а
позивач прийняв товар на загальну суму
153547,56 грн., а саме, за видатковою
накладною №354 від 1 червня 2013 року на
суму 124147,56 грн. та за видатковою
накладною №395 від 12 червня 2013 року на
суму 29400,00 грн.

Як вже зазначалось, спірний договір
укладений Державним підприємством
«Конярство України» в особі його
відокремленого підрозділу - Філія
«Деркульський кінний завод №63» в особі
Гладкова Сергія В’ячеславовича,
діючого на підставі статуту.

Повноваження Гладкова Сергія
В’ячеславовича підтверджуються
наказом №8 від 11 лютого 2013 року про
створення філії «Деркульський кінний
завод №63» Державного підприємства
«Конярство України», згідно якого,
керівником філії «Деркульський кінний
завод №63» Державного підприємства
«Конярство України» призначено
Гладкова Сергія В’ячеславовича та
довіреністю №43 від 22 травня 2013 року,
згідно якої Гладкову Сергію
В’ячеславовичу надано право укладати
цивільно-правові угоди та договори (без
відчуження основних фондів), якщо
вартість єдино разової операції з
одним контрагентом не перевищує 100000,00
грн.

Втім, як вбачається з матеріалів
справи, вартість операцій за спірним
договором перевищила 100000,00 грн., та, як
вже зазначалось вище, становить 153547,56
грн.

Згідно ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу
України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

Частиною 3 ст. 237 Цивільного кодексу
України передбачено, що представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного
кодексу України орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень. У відносинах із третіми
особами обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження.

Доказів того, що відповідач знав чи не
міг не знати про обмеження в розумінні
ст. 92 ЦК України позивачем до суду не
надано.

У відповідності до вимог ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Положення статті 203 Цивільного кодексу
України визначають такі підстави
недійсності правочину: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Також, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу
України передбачені самостійні окремі
підстави недійсності господарського
зобов'язання; може бути визнано
недійсним повністю або в частині
господарське зобов'язання, що: 1) не
відповідає вимогам закону, 2) вчинено з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави або суспільства, 3)
укладено учасниками господарських
правовідносин з порушенням хоча б
одним з них спеціальної компетенції
(спеціальної правосуб'єктності).

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року за №11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» передбачено, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст. 180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору. Умови про предмет у
господарському договорі повинні
визначати найменування (номенклатуру,
асортимент) та кількість продукції
(робіт, послуг), а також вимоги до їх
якості. Ціна у господарському договорі
визначається в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законами, актами
Кабінету Міністрів України. Строком
дії господарського договору є час,
впродовж якого існують господарські
зобов'язання сторін, що виникли на
основі цього договору.

Судом встановлено, що спірний договір
від 30 травня 2013 року за №ЛМ340
відповідає вимогам ст. 180 ГК України та
не містить жодних умов, за яких може
бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Суд дійшов висновку, що позивач не
довів належними доказами обставини,
викладені в позові, тому позов
задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49
ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення складено - 5 вересня 2014
року

Суддя
Заєць Д.Г.