ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2014 р.
Справа № 914/2511/14

За позовом: Львівського міського
комунального підприємства
"Львівтеплоенерго", м. Львів

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

про стягнення заборгованості за
договором № 4242/ А від 01.02.2008р.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Кміть М.Б.

Представники:

Від позивача: Негря Г.Ю. - представник за
довіреністю від 02.10.2013р.;

Від відповідача: не з`явився.

На розгляд господарського
суду Львівської області Львівським
міським комунальним підприємством
"Львівтеплоенерго" подано позов до
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за договором
№ 4242/А від 01.02.2008р.

Ухвалою суду від 16.07.2014р. порушено
провадження у справі та призначено
судовий розгляд справи на 04.08.2014р.

З підстав зазначених в ухвалі суду від
04.08.2014р. розгляд справи відкладено на
09.09.2014р.

В судовому засіданні 09.09.2014р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав з підстав зазначених в
позовній заяві, просить позовні вимоги
задоволити повністю та стягнути з
відповідача заборгованість в сумі 1885,92
грн. основного боргу, 115,75 - інфляційні
втрати та 139,75 грн. - пеня, що в сумі
становить 2 141,42 грн. за договором №4242/А
про постачання теплової енергії в
гарячій воді. Зазначив, що в позовній
заяві допущено арифметичну помилку.

Відповідач в черговий раз у
судове засідання 09.09.2014р. явку
повноважного представника не
забезпечив, причин неявки та
невиконання вимог ухвал суду не
повідомив, хоча належним чином був
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи.

11.08.2014р. від відповідача надійшов Акт
звірки взаєморозрахунків, який
підписаний сторонами у справі, і з
якого вбачається, що станом на 31.11.2014р.
заборгованість відповідача перед
позивачем становить 2 142,74 грн.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм
правом подання відзиву на позовну
заяву та надання доказів в порядку
статті 33 Господарського
процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а пункт 4
частини 3 статті 129 Конституції України
визначає одним з принципів судочинства
- свободу в наданні сторонами суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості, суд вважає, що
господарським судом створені належні
умови для надання сторонами доказів в
обґрунтування своєї правової позиції.

У зв'язку з тим, що відповідач не
використав наданого законом права на
участь у судовому засіданні, подання
відзиву на позов та доказів, а
матеріали справи в достатній мірі
характеризують взаємовідносини сторін
і неявка відповідача не перешкоджає
вирішенню спору, суд вважає за можливе
розглянути справу в порядку статті 75
Господарського процесуального кодексу
України - за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні 09.09.2014р.
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, повно, всебічно і об'єктивно
з'ясувавши обставини в їх сукупності,
дослідивши наявні в матеріалах докази
судом встановлено таке.

Між позивачем та відповідачем укладено
договір про постачання теплової
енергії у гарячій воді №4242/А від
01.02.2008р. (надалі - Договір).

За цим договором Енергоппостачальна
організація (ЛМКП «Львівтеплоенерго»,
позивач у справі) бере на себе
зобов'язання постачати споживачу
(відповідач у справі) теплову енергію в
гарячій воді в потрібних йому обсягах,
а споживач зобов'язується отримувати
та оплачувати одержану теплову енергію
за встановленими тарифами (цінами) в
терміни, передбачені цим договором (п. 1
Договору).

Відповідно до п.2.1. Договору, теплова
енергія постачається споживачу в
обсягах згідно з додатком №1 до цього
договору у вигляді гарячої води.

Так, зокрема, п. 3.2.2. Договору
передбачено, що споживач
зобов'язувався виконувати умови та
порядок оплати спожитої теплової
енергії в обсягах і в терміни, які
передбачені договором.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що
розрахунковим періодом є календарний
місяць.

Відповідно до пункту 6.3. Договору
споживач до 15-го числа місяця,
наступного за розрахунковим періодом,
сплачує Енергопостачальній
організації вартість фактично
спожитої теплової енергії та щомісячну
величину плати за приєднане теплове
навантаження.

Факт включення відповідачу системи
теплоспоживання в опалювальному
сезоні 2013/2014 рр. підтверджується актом
від 09.12.2013р.

Відповідачу виставлялись рахунки про
оплату вартості спожитої теплової
енергії з врахування фактичної
спожитої теплової енергії та за
приєднане теплове навантаження за
період з травень 2013р. по травень 2014р.
Внаслідок несплати відповідачем
вартості теплової енергії за період з
травень 2013р. по травень 2014р. виникла
заборгованість у сумі 1 885,92 грн. за
постачання теплової енергії основного
боргу.

На виконання вимог ухвали суду від
16.07.2014р. позивачем було надіслано
відповідачу Акт звірки
взаєморозрахунків. Докази надіслання в
матеріалах справи.

До матеріалів справи відповідачем
надіслано акт звірки
взаєморозрахунків, підписаний
сторонами, з якого вбачається, що
станом на 31.07.2014р. заборгованість за
Договором за період з 01.05.2013р. по 30.05.2014р.
становить 2 142,74 грн. (1 885,92 грн. за
постачання теплової енергії, 139,75 грн. -
пеня, 115,75 грн. - інфляційні втрати та 1,32
грн. - 3% річних).

Існування заборгованості перед
позивачем за Договором відповідач не
заперечує.

Розділом 7 Договору передбачена
відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору.

За неналежне виконання умов Договору
позивач просить стягнути пеню в сумі
139,75 грн. та інфляційні втрати в сумі 115,75
грн. (розрахунок в матеріалах справи).

Доказів часткової чи повної оплати
заборгованості станом на день розгляду
справи сторонами до суду не надано.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

В силу положень статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання на підставі договору про
постачання теплової енергії в гарячій
воді в силу пункту 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 5.1. Договору облік
споживання теплової енергії
проводиться за приладами обліку їх
наявності, а при їх відсутності -
розрахунковим способом.

Відповідно до частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, оскільки відповідач не
виконав обов'язку з оплати у строки,
визначені пунктом 6.3. Договору, вимоги
позивача про стягнення 1 885,92 грн.
основного боргу, в цій частині є
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно статті 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями в
цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ч.6 статті 232
Господарського кодексу України
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Так, пунктом 7.2.3. Договору за
несвоєчасне виконання розрахунків за
теплову енергію споживач сплачує
Теплопостачальній організації пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діяла в період, за який
стягується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення.

Суд здійснивши перерахунок пені (з
врахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України, що
якщо останній день строку припадає на
вихідний, святковий або інший
неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день та
п.6.3.Договору, та те що станом на 18.02.2014р.
заборгованість на кінець січня
становила 539,80 грн.), дійшов висновку, що
стягненню підлягає пеня в сумі 80,66 грн.
в частині стягнення пені в сумі 59,09 грн.
слід відмовити.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд, здійснюючи перерахунок
інфляційних втрат, встановив що
стягненню підлягає 115,75 грн.
інфляційних втрат, в межах заявлених
позовних вимогах.

Згідно з статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог частково.

Судові витрати, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покласти на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 193, 230, 232 Господарського кодексу
України, ст.ст. 11, 254, 526, 530, 549, 625, 629
Цивільного кодексу України, та ст.ст. 22,
33, 34, 38, 49, 69, 75, 82, 83, 84, 85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1;
реєстраційний номер фізичної особи -
підприємця НОМЕР_1) на користь
Львівського міського комунального
підприємства «Львівтеплоенерго» (79040,
м. Львів, вул. Д.Апостола, 1;
ідентифікаційний код 05506460) 1 885,92 грн.
основного боргу, 115,75 грн. інфляційні
втрати, 80,66 грн. - пені та 1776,59 грн.
витрати по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Накази видати відповідно до
статті 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення складено
12.09.2014 року.

Суддя
Коссак С.М.