ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2014 р.
Справа №917/1193/14

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ранок", с.Харківці,
Лохвицький район, Полтавська
область,37207

про стягнення 26375,00грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: представник не
з'явився

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення
відповідно до ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача
заборгованості за Договором на
збирання сільськогосподарських
культур №ЛГП-8 від 03.09.2013р. у розмірі
26375,00грн., у т.ч. 12500,00грн. - сума основного
боргу та 13875,00грн. - проценти за
користування чужими коштами.

Позивач у судове засідання не з"явився.

Відповідач проти позовних вимог
заперечує, з підстав, викладених у
відзиві на позов (№258 від 19.08.2014р.)

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив

Між ФОП ОСОБА_1 («Виконавець») та ТОВ
"Ранок" ("Замовник") 03.09.2013р. було
укладено Договір №ЛГП-8 на збирання
сільськогосподарських культур
(«Договір»).

На підставі п. 1.1 Договору Виконавець
зобов"язується за завданням Замовника
виконати роботи по збиранню с/г і
технічних культур зернозбиральним
комбайном CLASS LEXION 480 на площах, наданих
Замовником, в порядку та на умовах,
передбачених даним Договором, обмолот
соняшника - 500,00га.

Відповідно до п.3.1.1. Замовник проводить
оплату за виконані Виконавцем роботи
по обмолоту соняшника по ціні
250,00грн/га.

Розрахунок за виконані роботи по
збиранню врожаю Замовник проводить
відповідно до актів передачі-приймання
виконаних робіт не пізніше 30 (тридцять)
днів після їх складання, шляхом
перерахування грошових коштів
Замовника на розрахунковий рахунок
Виконавця». Загальна вартість Договору
визначається актами
передачі-приймання виконаних робіт,
складеними та підписаними обома
сторонами. (п.3.1.2 та п.3.1.3 Договору).

Позивач просить суд стягнути з
відповідача суму боргу згідно Акта
приймання-передачі виконаних робіт № 6
від 01 жовтня 2013 року у розмірі - 12500,00
грн. та 13875,00грн. - 0,5% за користування
чужими грошовими коштами, що
нараховані відповідачу на підставі п.4.2
Договору, згідно якого " 3 дня, коли
послуги Замовником повинні бути
оплачені, Виконавець має право
затребувати від Замовника, а Замовник
повинен виплатити проценти за
користування чужими грошовими коштами
до дня повної оплати послуг (ст.536, п.З
ст.692 ЦК України). Проценти за
користування чужими грошовими коштами
виплачуються в розмірі 0,5 % від
невиплаченої вартості послуг по акту
приймання-передачі виконаних робіт за
кожний календарний день, відколи
послуги повинні бути оплачені
Замовником до дня повної оплати
послуг".

В обгрунтування позову позивач
посилається на те, що він виконав
роботи по обмолоту соняшника на площі
50,0 (п'ятдесят гектар) га, вартістю
12500,00грн., що підтверджується Актом
приймання-передачі виконаних робіт № 6
від 01 жовтня 2013 року, підписаним
повноваженими особами.

Отже, свої зобов'язання позивач виконав
в повному обсязі, виконані послуги
(роботи) передані відповідачу,
претензій щодо якості виконаних послуг
(робіт) від Замовника не одержано.

Відповідач свої зобов"язання за
Договором не виконав, грошові кошти у
сумі 12500,00 грн. за виконані за Договором
послуги (роботи) не перерахував.

При вирішенні спору, суд виходить з
наступного

Згідно ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, у
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості. Сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином та в
установлений строк, одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається.

Статтею 193 ГК України передбачено,
що суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору. Не допускається одностороння
відмова від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною першою ст. 530 ЦК України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк.

Таким чином, позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача суми основного
боргу у розмірі 12500,00грн. є
обгрунтованими, підтвердженими
матеріалами справи та задоволенню
підлягають.

В частині заявленої позивачем до
стягнення суми у розмірі 13875,00грн. - 0,5%
за користування чужими грошовими
коштами, що нарахована відповідачу на
підставі п.4.2 Договору за 222 дні
прострочки, суд відмовляє виходячи з
наступного.

Частиною третьою статті 692 ЦК України
передбачено, що у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Частиною 3 статті 692 ЦК України фактично
конкретизовано передбачений статтею 536
цього кодексу обов'язок боржника
сплачувати встановлений договором або
законом розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
та передбаченестаттею 625 цього Кодексу
право продавця вимагати від покупця
сплати 3 % річних за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. У розумінні зазначених
статей проценти є не відповідальністю,
а платою за весь час користування
грошовими коштами, що не були своєчасно
сплачені боржником.

Разом із цим згідно з положеннями
статті 549 ЦК України грошовою сумою,
яку боржник повинен передати кредитору
у разі порушення зобов'язання, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, є пеня.

Відповідна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
24.12.2013 року № 8/5025/1402/12. Згідно ст. 111-28 ГПК
України Рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Аналогічні приписи
містяться у ст. 111-28 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів".

Сторони також передбачили у п.4.1
Договору, що за порушення термінів
розрахунків замовник сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за кожний день прострочки від
неоплаченої суми. Тобто, фактично
договором передбачено можливість
подвійного стягнення з відповідача
пені за несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання, що не
узгоджується з приписами статті 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, хоча у даному
позові і не висуваються вимоги про
стягнення пені з посиланням на п. 4.1.
Договору. Проте вказане не перешкоджає
позивачу в подальшому звернутися до
суду з окремим позовом про стягнення
пені на підставі вказаного положення
договору.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
за правовою природою відповідно до ст.
549 Цивільного кодексу
Українипередбачені п. 4.2. Договору
"проценти за користування чужими
грошовими коштами" фактично підпадають
під визначення пені.

Господарський суд, з'ясувавши у
розгляді справи, що сторона або інший
учасник судового процесу в
обґрунтування своїх вимог або
заперечень послалися не на ті норми, що
фактично регулюють спірні
правовідносини, самостійно здійснює
правильну правову кваліфікацію
останніх та застосовує у прийнятті
рішення саме такі норми матеріального
і процесуального права, предметом
регулювання яких є відповідні
правовідносини (див. абз. 7 п. 3.12.
постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011
року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в редакції п. 8.3.2-2.
постанови пленуму ВГСУ від 10.07.2014 року
№ 6 "Про внесення змін і доповнень до
деяких постанов пленуму Вищого
господарського суду України"). Проте
суд не вправі самостійно змінювати
предмет або підставу позову, оскільки
це є виключною прерогативою позивача
та здійснюється ним у порядку,
встановленому ст.22 ГПК України, або
виходити за межі позовних вимог без
відповідної заяви позивача про це.

Таким чином, у суду відсутні підстави
для стягнення заявленої суми
процентів, так само суд не вправі
стягнути заявлену суму як пеню, що не
перешкоджає в подальшому позивачу
звернутися до суду з відповідним
позовом про стягнення пені на підставі
п.4.1 договору.

П. 6.1- 6.3 Постанови Пленуму ВГСУ від
17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" встановлено, що
проценти річних, про які йдеться у
частині другій статті 625 ЦК України,
необхідно відрізняти від процентів за
користування чужими коштами,
передбачених статтею 536 названого
Кодексу. Стягнення процентів річних є
заходом відповідальності за порушення
грошового зобов'язання і одночасно, як
зазначалося, способом захисту
майнового права та інтересу кредитора,
тобто зобов'язанням сплатити кошти,
тоді як проценти, зазначені у статті
536 ЦК України, - це плата за користування
чужими коштами, в тому числі
безпідставно одержаними, збереженими
грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством
(наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК
України).

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 34 ГПК України
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі матеріалів справи суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати, понесені позивачем,
відповідно до ст.49 ГПК України
підлягають відшкодуванню за рахунок
відповідача пропорційно розміру
задовлених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ранок",
с.Харківці, Лохвицький район,
Полтавська область, 37207, , р/р 2196 в ПАТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ
БАНК", МФО 300614 на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, код
ЄДРПОУ НОМЕР_1, р/р НОМЕР_2 в Філії "ПРУ
АТ "Банк "Фінанси та кредит", МФО 331832 -
12500,00грн. - суму основного боргу та 1827,00
грн. 865,87грн. судові витрати.

Видати наказ після набрання цим
рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову -
відмовити.

Повне рішення складено 22.08.2014р.

Суддя
Кльопов І.Г.