ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2014 р.
Справа № 911/3008/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
фірма «Агросвіт»;

до Білоцерківського Національного
Аграрного Університету в особі
Бобринецького технікуму ім. В.Порика;

про стягнення 164 517,61 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників сторін:

від позивача: Пономарьов Є.А.
(довіреність № 3 від 08.01.2014 року);

від відповідача: Ваврінчук С.Г.
(довіреність № 01-12/43 від 20.01.2014 року).

обставини справи:

До Господарського суду Київської
області подано позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
науково-виробнича фірма «Агросвіт»
(позивач) до Білоцерківського
Національного Аграрного Університету
в особі Бобринецького технікуму ім.
В.Порика (відповідач) про стягнення 164
517,61 грн.

Провадження у справі № 911/3008/14 порушено
ухвалою суду від 21.07.2014 року
та призначено розгляд справи на 11.08.2014
року.

В судовому засіданні 11.08.2014 року
позивач позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та наддав витребувані
судом докази.

Відповідач в судовому засіданні 11.08.2014
року надав пояснення на позов, в яких
викладені в позові обставини по суті не
заперечував та не спростував,
посилався на недостатність та затримку
бюджетного фінансування. Також,
відповідач просив відстрочити
виконання судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82
Господарського процесуального кодексу
України, рішення прийнято
господарським судом за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем, у
нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, після
закінчення розгляду справи у судовому
засіданні було оголошено вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши надані ними
докази, суд

ВСТАНОВИВ:

21.03.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю науково-виробнича
фірма «Агросвіт» (продавець) та
Бобринецьким сільськогосподарським
технікумом ім. В.Порика
Білоцерківського Національного
аграрного університету (покупець)
укладено Договір поставки товару для
виробництва сільськогосподарської
продукції № ТК 21-23/03-1 (далі - Договір
поставки), за умовами якого продавець
зобов'язувався здійснювати постачання
товарів безпосередньо пов'язаних з
технологічними процесами виробництва
сільськогосподарської продукції
покупцю (далі-товар), а покупець
зобов'язувався прийняти і оплатити
отриманий товар (п. 11 Договору
поставки).

Сторонами було погоджено в Договорі, що
загальна кількість товару, «еквівалент
ціни товару», «погоджений курс»,
асортимент, ціна, строки поставки,
оплати та умови оплати товару, що
постачається за даним договором
визначаються сторонами на кожну окрему
партію товару у Доповненнях до нього (п.
1.2 Договору поставки).

Базові умови поставки: продавець
постачає товар покупцю на умовах
«Франко-склад» (ЕХW), Кіровоградська
область, Олександрійський район, смт.
Приютівка, вул. Свердлова, 2/1 (п. 2.1
Договору поставки).

На виконання зобов'язань за Договором
поставки, позивачем в березні та
листопаді 2013 року було поставлено
відповідачу товар на загальну суму
165631,60 грн., що підтверджується
наявними в матеріалах справи
видатковими накладними та
довіреностями на отримання ТМЦ. Факт
поставки товару відповідачем не
заперечено та не спростовано.

Згідно з п. 4.1. Договору поставки та
Доповнень до Договору поставки
№ № 1/тк, 2тк від 21.03.2013 року та № 3/тк
від 13.2013року, товар мав бути оплачений
на суму 94303,20 грн. та 53350 грн. протягом 5
днів з моменту поставки, на суму 5393,52
грн. до 20.09.2013 року та на суму 12584,88 грн.
до 10.10.2013 року.

Однак, відповідач своєчасно та в
повному обсязі свої зобов'язання по
оплаті отриманого товару не виконав,
товар оплатив частково на суму 44653,20
грн. протягом квітня-травня 2013 року.
Решта товару на суму 120978,40 грн.
залишилась неоплаченою. Відповідні
обставини відповідачем не заперечені
та не спростовані.

Відповідач у відзиві на позов зазначив,
що він є неприбутковою бюджетною
установою та фінансується з державного
бюджету Міністерством аграрної
політики та продовольства України
згідно затверджених кошторисів в межах
місячних асигнувань.

По виставленим позивачем рахункам,
відповідач вчасно подавав платіжні
квитанції до Управління державної
казначейської служби України у
Бобринецькому районі Кіровоградської
області, однак, проплати здійснювались
казначейством з затримкою.

У зв'язку з чим, відповідач повідомив
суду та надав докази здійснення
Бобринецьким відділенням державного
казначейства часткових проплат
спірної заборгованості на суму 8558,40
грн., що підтверджується платіжними
дорученнями від 30.07.2014 року на суму 2 089,67
грн., від 01.08.2014 року на суму 4 915,00 грн.,
від 04.08.2014 року на суму 5973,73 грн. Таким
чином, на день розгляду спору
заборгованість відповідача становить
112 420 грн.

Враховуючи, що позов подано до суду
13.07.20914 року, проплати відповідачем
здійснені після звернення позивача до
суду.

Суд не приймає посилання відповідача
на несвоєчасність та недостатність
бюджетного фінансування, оскільки це
не звільняє господарюючого суб'єкта
від виконання договірних зобов'язань.

Крім того, як визначено ст. 617
Цивільного кодексу України, особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язання виникають
з підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного
кодексу України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу
України передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України
передбачено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Таким чином, м матеріалами справи
підтверджується факт поставки товару
та його неоплати відповідачем на суму
112 420 грн.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

У зв'язку з простроченням відповідачем
виконання грошового зобов'язання з
оплати товару, позивач на підставі ч. 2
ст. 625 Цивільного кодексу України та п.
11.4. Договору просить стягнути з
відповідача 30% річних в сумі 43539,21 грн.
за період з 27.03.2012 року по 17.06.2014 року.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Сторони погодили в п. 11.4 Договору
поставки стягнення річних в розмірі 30%
від простроченої суми.

Відповідачем у відзиві наголошено на
неточностях наданого позивачем
розрахунку 30% річних та надано
відповідний контррозрахунок.

Співставивши розрахунки позивача та
відповідача та перевіривши їх на
відповідність матеріалам справи, судом
встановлено, що в розрахунку позивача
правильно нараховано 30% річних від
фактичних сум боргу з врахуванням
часткових проплат та погоджених
сторонами строків розрахунків.
Зокрема, згідно Доповнень до Договору
поставки, сума платежу в розмірі 5393,52
грн. мала бути сплачена до 20.09.2013 року, а
сума 12584,88 грн. до 10.10.2013 року, що
відображено в розрахунку позивача і не
враховано в розрахунку відповідача.
Крім того, розрахунок відповідача має
арифметичні неточності у вирахуванні
відсотку за один день прострочення, що
вплинуло на загальний результат
розрахунку.

Проплати відповідача, здійснені після
подання позову, не впливають на
розрахунок позову.

Таким чином, враховуючи, що нарахування
позивачем 30% річних відповідає
фактичним обставинам справи, вимогам ч.
2 ст. 625 Цивільного кодексу України та п.
11.4. Договору, розрахунок позову є
арифметично правильним, вимога
позивача про стягнення з відповідача
43539,21 грн. 30% річних правомірна і
підлягає задоволенню.

Щодо вимоги відповідача про
відстрочення виконання рішення суду до
01.11.2014 року, суд зазначає, що згідно з
п.7.1.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.10.2012р. №9 «Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України»
підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. Проте,
вирішуючи питання про відстрочку чи
розстрочку виконання рішення, зміну
способу і порядку виконання рішення,
господарський суд повинен враховувати
матеріальні інтереси сторін, їх
фінансовий стан, ступінь вини
відповідача у виникненні спору,
наявність інфляційних процесів у
економіці держави та інші обставини
справи, зокрема стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення тощо.

Однак, відповідачем не наведено
обставин, які ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. Крім
того, відповідна вимога на думку суду, є
передчасною, оскільки неможливість
виконання судового рішення не
встановлена в ході його виконання
згідно Закону України «Про виконавче
провадження».

Враховуючи наведене та заперечення
позивача проти відстрочки виконання
рішення, суд не вбачає підстав для
надання відстрочки виконання рішення.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми
чинного законодавства України, повно
та всебічно розглянувши матеріали
справи господарський суд дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
задоволенню в частині стягнення з
відповідача 112 420 грн. боргу
та 43539,21 грн. 30% річних.

Оскільки відповідач сплатив суму
боргу після подачі позовної заяви, на
день розгляду справи відсутній
предмет спору в частині стягнення
основного боргу в сумі 8558,40 грн., тому
відповідно до п. 11 ст. 80 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд припиняє
провадження у справі у відповідній
частині.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
оскільки спір виник внаслідок
неправильних дій відповідача, який
сплатив суму основного боргу після
звернення позивача до суду,
відшкодування судових витрат
покладається на відповідача в повному
обсязі.

Керуючись ст. ст. 33, 49, п. 11 ст. 80, ст.ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд Київської
області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Білоцерківського
національного аграрного університету
в особі Бобринецького
сільськогосподарського технікуму ім.
В. Порика Білоцерківського
Національного Арарного Університету
(09100, Київська область, м. Біла Церква,
пл. Соборна, буд. 8/1, код 0049371) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю науково-виробничої
фірми «Агросвіт» (28020, Кіровоградська
область, Олександрійський р-н., смт.
Приютівка, вул. Свердлова, 2/1, код 23233729)
120978,40 (сто двадцять тисяч дев'ятсот
сімдесят вісім) грн. основного боргу,
43539,21 (сорок три тисячі п'ятсот тридцять
дев'ять) грн. 30% річних та 3290,35 (три
тисячі двісті дев'яносто) грн. витрат по
сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим
рішенням законної сили.

3. В частині стягнення 8558,40 грн.
основного боргу провадження у справі
припинити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 15.08.2014 р.

Суддя
Карпечкін Т.П.