ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2014 р.
Справа № 922/1452/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Артемівські зорі»,
с.Артемівка Печенізького району
Харківської області

до відповідача: Публічного
акціонерного товариства «КРЕДОБАНК»,
м.Львів

про визнання недійсним договору
іпотеки від 06.03.2008 року, укладеного між
Відкритим акціонерним товариством
«Кредобанк» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Артемівські зорі»

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Шев’як О.В. -
представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Артемівські зорі», с.Артемівка
Печенізького району Харківської
області до Публічного акціонерного
товариства «КРЕДОБАНК», м.Львів про
визнання недійсним договору іпотеки
від 06.03.2008 року, укладеного між
Відкритим акціонерним товариством
«Кредобанк» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Артемівські зорі».

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 12.06.2014р.,
зважаючи на вказане у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців
місцезнаходження відповідача та у
відповідності до вимог ст.ст.15, 17 ГПК
України, справу №922/1452/14 передано за
територіальною підсудністю
господарському суду Львівської
області. Ухвалою суду від 27.06.2014р.
порушено провадження у справі та
призначено до розгляду в судовому
засіданні на 23.07.2014р. Ухвалою суду від
23.07.2014р. розгляд справи відкладено на
13.08.2014р. у зв'язку з неявкою сторін.
Ухвалою суду від 13.08.2014р. розгляд справи
відкладено на 26.08.2014р. із зазначених
вище підстав.

Представнику відповідача роз'яснено
права, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК
України.

Позивач явки повноважного
представника в судове засідання
26.08.2014р. повторно не забезпечив,
витребувані судом документи не подав,
вимоги ухвал суду від 27.06.2014р. та 13.08.2014р.
не виконав, поважності причин неявки
суду не повідомив, хоча про час та місце
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове
засідання 26.08.2014р. з'явився, долучив до
матеріалів справи витребувані судом
документи та подав письмовий відзив на
позовну заяву (вх.№36198/14 від 26.08.2014р.), на
основі наданих у ньому пояснень проти
позову заперечив. Ствердив зокрема, що
березні 2008 року між сторонами укладено
кредитний договір. Того ж дня
сторонами, на забезпечення виконання
зобов'язань за цим договором, укладено
нотаріально посвідчений договір
іпотеки. В листопаді 2011 року між
відповідачем та ТзОВ «ФК «Приватні
інвестиції» укладено договір
факторингу, за яким останній як новий
кредитор отримав право вимоги за
вищевказаними договорами, про що
позивач належним чином повідомлений у
грудні 2011 року. Відтак, вважаючи, що
переведення прав кредитора та
іпотекодержателя за договором
факторингу не може вважатись підставою
визнання договору іпотеки недійсним,
просив у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Інших пояснень, клопотань чи заяв від
сторін до початку судового засідання
не надходило.

Суд вважає за можливе розглянути
справу за наявними в ній матеріалами, в
яких достатньо доказів для прийняття
рішення по суті спору, у відповідності
до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом
створювались сторонам необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, у зв'язку із чим
передбачені у ст.77 ГПК України підстави
для відкладення розгляду справи не
вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та
оцінивши подані докази в їх сукупності,
заслухавши пояснення представника
відповідача, судом встановлено
наступне.

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Артемівські зорі»
(позичальник за договором, позивач по
справі) та Відкритим акціонерним
товариством «Кредобанк» (після зміни
найменування - Публічне акціонерне
товариство «Кредобанк»; банк за
договором, відповідач по справі)
укладено кредитний договір №18/03-2008 від
06.03.2008р., за яким банк зобов'язався
надати у власність позичальникові
грошові кошти (надалі -кредит) у розмірі
та на умовах, обумовлених ним, а
позичальник - повернути кредит і
сплатити проценти за користування ними
та комісії (п.1.1).

У відповідності до п.3.1 вказаного
договору, на забезпечення виконання
грошового зобов'язання сторонами
укладено договір іпотеки, посвідчений
державним нотаріусом Печенізької
державної нотаріальної контори
Кормільцем М.П. та зареєстрований за
№388, а також додатковий договір №1 від
11.03.2009р., посвідчений державним
нотаріусом Печенізької державної
нотаріальної контори Кормільцем М.П. та
зареєстрований за №236.

Відповідно до п.1.1 договору іпотеки, він
забезпечує виконання зобов'язань
іпотекодавця (ТзОВ «Артемівські зорі»)
та вимог іпотекодержателя (ПАТ
«Кредобанк») за кредитним договором
№18/03-2008 від 06.03.2008р., який укладено між
іпотекодавцем та іпотеко держателем, а
також усіх додаткових договорів до
нього, які можуть бути укладені в
майбутньому (далі - кредитний договір),
стосовно повернення отриманої суми
кредиту, несплачених відсотків,
комісій, неустойок і штрафів в повному
обсязі («основне зобов'язання»).

Предметом іпотеки, згідно з п.1.3
договору, є нерухоме майно, а саме:
будинок тваринника, літ. «А» загальною
площею 431,5 кв.м.; авто гараж, у т.ч.
будинок диспетчера, літ. «А» загальною
площею 11,1 кв.м., авто гараж, літ. «Б»
загальною площею 796,9 кв.м., приміщення
заправки, літ. «В» загальною площею
7,7кв.м., пульт управління, літ. «Г», літ.
«Д»; бокс оцинкований, літ. «А»,
загальною площею571,0 кв.м.; які
розташовані за адресою: Харківська
область, Печенізький район,
с.Артемівка, 1км + 200м автодороги
Артемівка - Борщова - Ганнівка (далі -
предмет іпотеки), який належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі: - свідоцтва про право
власності від 19.08.2003р., виданого
Артемівською селищною радою
Печенізького району Харківської
області, реєстраційний напис
зареєстровано БТІ за реєстровим
номером №18 від 27.08.2003р.; - свідоцтва про
право власності від 19.08.2003р., виданого
Артемівською селищною радою
Печенізького району Харківської
області, реєстраційний напис
зареєстровано БТІ за реєстровим
номером №17 від 27.08.2003р.; - свідоцтва про
право власності від 19.08.2003р., виданого
Артемівською селищною радою
Печенізького району Харківської
області, реєстраційний напис
зареєстровано БТІ за реєстровим
номером №16 від 27.08.2003р.; що
підтверджується також Витягами №17643637,
№17643840, №17643405 з реєстру прав власності
на нерухоме майно, видані КП
«Печенізьке бюро технічної
інвентаризації» 06.02.2008р.

29.11.2011р. між Публічним акціонерним
товариством «Кредобанк» (банк за
договором) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Приватні інвестиції» (новий кредитор
за договором) укладено договір
факторингу шляхом купівлі права
грошової вимоги, на умовах якого банк
продав та відступив новому кредитору
права вимоги, а новий кредитор - купив
та прийняв від банку зазначені права
вимоги, визначені у додатку №1 (п.3.1).

На виконання п.3.5 договору ПАТ
«Кредобанк» надіслано ТзОВ
«Артемівські зорі» повідомлення №662
(№23-14090/11 від 14.12.2011р.) про укладення
зазначеного договору факторингу,
згідно з яким відбулося відступлення
права вимоги всіх грошових зобов'язань
до позичальника та поручителів за
кредитним договором №18/03-2008 від 06.03.2008р.
та прав за такими договорами, що
забезпечують виконання зобов'язання
(тобто договорами поруки, іпотеки та
застави) за цим кредитним договором.
Окрім того, вказано реквізити нового
кредитора та зазначено, що будь-які
зобов'язання за кредитним договором та
договором поруки, іпотеки та застави
мають виконуватись на користь нового
кредитора.

Враховуючи вищенаведене ,ТзОВ
«Артемівські зорі» звернулось до суду
із позовною заявою про визнання
договору іпотеки, укладеного між
сторонами 06.03.2008р., недійсним, зважаючи
на те, що правові відносини позивача та
відповідача за кредитним договором
№18/03-2008 припинились з моменту
укладення відповідачем договору
факторингу з ТзОВ «ФК «Приватні
інвестиції».

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з
підстав виникнення зобов'язань, є
зокрема договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст.514 ЦК України, до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 ГК України, банк
має право укласти договір факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги), за яким він передає
або зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження другої сторони
за плату, а друга сторона відступає або
зобов'язується відступити банку своє
право грошової вимоги до третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.1077 Цивільного
кодексу України договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога) (ч.2 ст.1078
Цивільного кодексу України).

Як передбачено ч.ч.1, 3 ст.1082 Цивільного
кодексу України, боржник зобов'язаний
здійснити платіж факторові за умови, що
він одержав від клієнта або фактора
письмове повідомлення про
відступлення права грошової вимоги
факторові і в цьому повідомленні
визначена грошова вимога, яка підлягає
виконанню, а також названий фактор,
якому має бути здійснений платіж.
Виконання боржником грошової вимоги
факторові відповідно до цієї статті
звільняє боржника від його обов'язку
перед клієнтом.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України,
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Законом України «Про іпотеку» у ст.1
визначено, що іпотека є видом
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом (абз.2 ч.1); основним
зобов'язанням є зобов'язання боржника
за договорами позики, кредиту,
купівлі-продажу, лізингу, а також
зобов'язання, яке виникає з інших
підстав, виконання якого забезпечене
іпотекою (абз.4 ч.1).

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.3 Закону України
«Про іпотеку», іпотекою може бути
забезпечене виконання дійсного
зобов'язання або задоволення вимоги,
яка може виникнути в майбутньому на
підставі договору, що набрав чинності.
Іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору.

Згідно з ст.599 ЦК України, зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Так, ст.17 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека припиняється у
разі припинення основного зобов'язання
або закінчення строку дії іпотечного
договору; реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо
предметом іпотечного договору є
земельна ділянка і розташована на ній
будівля (споруда), в разі знищення
(втрати) будівлі (споруди) іпотека
земельної ділянки не припиняється; з
інших підстав, передбачених цим
Законом.

Як визначено п.6.1 договору іпотеки,
договір діє до повного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором та додаткових договорів до
нього. Підстави припинення чинності
договору іпотеки визначено також п.6.2
договору та ч.5 ст.3 Закону України «Про
іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема із письмового повідомлення
банку, зобов'язання по поверненню
кредиту (основне зобов'язання)
позичальником не виконане, та зважаючи
на укладення договору факторингу
підлягає виконанню на користь нового
кредитора. Зважаючи на правову природу
договору факторингу, позивач помилково
приходить до висновку про припинення
основного зобов'язання, оскільки
правовідносини з кредитного договору
тривають, оскільки заміна кредитора у
зобов'язанні не припиняє їхньої дії.
Належних та допустимих доказів на
підтвердження припинення основного
зобов'язання шляхом його належного
виконання, або на підтвердження
настання умов, передбачених п.6.2
договору та ч.5 ст.3 Закону України «Про
іпотеку», до матеріалів справи не
долучено.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
твердження позивача про припинення
основного зобов'язання у зв'язку із
укладенням договору факторингу між
Публічним акціонерним товариством
«Кредобанк» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Приватні інвестиції» не
обґрунтованими.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України «Про приватизацію
державного майна», частини другої
статті 20 Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)»,
частини другої статті 15 Закону України
«Про оренду землі», статті 12 Закону
України «Про іпотеку», частини другої
статті 29 Закону України «Про
страхування», статті 78 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
статті 7-1 Закону України «Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності» тощо.

Відповідно до приписів ч.1 ст.215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства
(ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч.2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.3);
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч.5); правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей (ч.6).

Згідно з ч.3 ст.215 ЦКУкраїни, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Пленумом Вищого господарського суду
України у п.2.10 Постанови №11 від 29.05.2013р.
роз'яснено, що у силу припису статті 204
ЦК України, правомірність правочину
презюмується. Отже, обов'язок доведення
наявності обставин, з якими закон
пов'язує визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Зважаючи на те, що наявність
передбачених законом підстав для
визнання оспорюваного договору
недійсним не доведена суду у
встановленому порядку належними та
допустимими доказами, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позовних
вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, у
спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Відтак, витрати по
сплаті судового збору слід покласти на
позивача в повному обсязі.

З огляду на викладене та керуючись
ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Строк і порядок оскарження рішення
суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 01.09.2014р.

Суддя
Щигельська О.І.