ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" вересня 2014 р.Справа № 916/2360/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді Брагіної Я.В.

секретаря судового засідання Галюк Т.В.

за участю представників:

від позивача: Гузь Г.В. згідно
довіреності від 14.05.2014р.;

від прокуратури: Риженко М.Ю. згідно
посвідчення №025403 від 07.04.14.; Набекало
М.М. згідно посвідчення №013222 від 26.11.12.;

від відповідача: Гавриленко І.О. згідно
довіреності від 12.09.13.; Кузнєцова Л.В.
згідно довіреності від 11.08.2014р. та Мороз
В.В. згідно довіреності від 21.07.14.

розглянув справу:

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Золота рибка" (м.
Одеса);

до відповідача: Державного
підприємства "Науково-дослідний
інститут "Шторм" (м. Одеса);

за участю Одеської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Південного регіону
України в інтересах держави в особі
Державного підприємства
"Науково-дослідний інститут "Шторм"

про визнання недійсним договору

17.06.14. Товариство з обмеженою
відповідальністю "Золота рибка"
звернулося до господарського суду
Одеської області з позовом до
Державного підприємства
"Науково-дослідний інститут "Шторм" про
визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 19.06.2014р. порушено
провадження у справі №916/2360/14 за
зазначеним позовом.

22.07.2014р. за вх. № 2-3015/14 до господарського
суду Одеської області від Одеської
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері Південного
регіону України була подана заява про
вступ прокурора у справу з метою
захисту інтересів держави в особі
Державного підприємства
"Науково-дослідний інститут "Шторм".

Ухвалою суду від 22.07.2014р. вищезазначену
прокуратуру допущено до участі у
справу.

Представник позивача у засіданні суду
підтримав позов з підстав викладених у
позовній заяві та у письмовому
поясненні, надісланому до суду 14.07.14.
Пояснив, що відповідач укладаючи
спірний договір немав необхідного
обсягу цивільної дієздатності та
договір суперечить чинному
законодавству. Статтями 269, 270
Податкового кодексу України
передбачено, що платниками податку є
власники землі та користувачі
земельної ділянки. Об'єктами
оподаткування є земельні ділянки, які
перебувають у власності і
користуванні. При укладенні сторонами
договору купівлі-продажу нерухомого
майна до позивача згідно ст.120
Земельного кодексу України перейшло
право користування земельною ділянкою
під нерухомим майном та для його
обслуговування. Крім того, зазначив, що
сплачує позивач земельний податок за
земельну ділянку, на якій знаходиться
нерухоме майно, а за земельну ділянку,
яка необхідна для обслуговування
нерухомого майна земельний податок не
сплачує.

Представники прокуратури у судовому
засіданні заперечували проти позову.
Пояснили, що укладений договір ніяким
чином не суперечить вимогам чинного
законодавства. Відповідач
користувався земельною ділянкою ще із
70-х років. Але документи на земельну
ділянку не оформив, що згідно рішення
Конституційного Суду України не
являється порушенням земельного
законодавства. Укладаючи договір
купівлі-продажу нерухомого майна між
сторонами, останні не вирішили питання
оформлення земельної ділянки. Спірний
договір на відшкодування земельного
податку укладався до оформлення
земельної ділянки позивачем, який
станом на час розгляду справи земельну
ділянку не оформив. Тому відповідач
сплачував земельний податок. Позивач
сплачував земельний податок тільки за
користування земельною ділянкою під
будівлями, а за земельну ділянку, яка
зазначена в спірному договорі позивач
земельний податок не сплачував.

Представники відповідача у судовому
засіданні підтримали пояснення
прокурора. Теж зазначали, що договір не
суперечить вимогам чинного
законодавства. Сторони вправі укладати
договір на свій розсуд, якщо немає в
закодавстві заборони. Відповідач
сплачує земельний податок, тому до
оформлення земельної ділянки
позивачем останній повинен
відшкодовувати сплачений земельний
податок відповідачу. Відповідач має
обсяг дієздатності на укладення
договорів. Позивач звернувся до суду з
позовом тільки після цього як було
прийнято рішення про стягнення з
позивача на користь відповідача борг
по відшкодуванню земельного податку на
підставі спірного договору.

Дослідивши мкатеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, прокурора, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2005 року між Державою в особі
Верховної Ради України, від імені якої
діє Державне підприємство
„Науково-дослідний інститут „Шторм"
(продавець, відповідач) та Товариством
з обмеженою відповідальністю „Золота
рибка" (покупець, позивач) укладено
договір купівлі-продажу нежитлових
будівель та споруд, розташованих за
адресою: м. Одеса, вул. В. Терешкової, 27,
площа забудови яких складає 740,9 кв.м.

Проте, зазначеним договором питання
землекористування не було
врегульоване між сторонами.

01.09.2011 року між Державним підприємством
„Науково-дослідний інститут „Шторм"
та Товариством з обмеженою
відповідальністю „Золота рибка" був
укладений договір про відшкодування
податку на землю №6.

Метою укладання договору №6 від 01.09.2011р.
є врегулювання питань щодо
відшкодування сплати земельного
податку за земельну ділянку, яка
необхідна для обслуговування
купленого позивачем у відповідача
нерухомого майна до оформлення
позивачем в Одеській міській раді у
встановленому законом порядку
документів на землекористування.

Пунктом 2. зазначеного договору
передбачено, що з метою забезпечення
заїзду на територію, яка знаходиться у
користуванні ДП „НДІ „Шторм", ТОВ
„Золота рибка" за свій власний рахунок
організовує монтаж автоматичних воріт
та передає безоплатно ДП „НДІ „Шторм".

За умовами п. 3 договору № 6 від 01.09.2011 р.
об'єктом укладеного договору є
компенсація податку на земельну
ділянку (цільове призначення: для
обслуговування будівель, споруд)
загальною площею 6253 кв.м, яка
відображена на узгодженій двома
сторонами схемі генерального плану
(додаток №1 до договору), яка
знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. В.
Терешкової, 27.

В п.6 договору зазначено, що останній
набуває чинності з моменту його
підписання та дії до моменту належного
оформлення ТОВ „Золота рибка" прав на
земельну ділянку, вказану в п. 1
договору.

Відповідно до п. 7 договору № 6 від 01.09.2011
р. ТОВ „Золота рибка" повинно
відшкодувати Держаному підприємству
„Науково-дослідний інститут „Шторм"
податок на земельну ділянку, який
розраховується відповідно до вимог
діючого законодавства та погоджується
сторонами, а саме згідно річної ставки
земельного податку за 1 кв. м. на
підставі наданих рахунків.

Дійсно, відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

А згідно ст.269,270 Податкового кодексу
України платниками земельного податку
є землекористувачі або власники землі.

Разом з тим, суд приходить до висновку
про відмову в задоволенні позову
враховуючи наступне.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Також
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цмивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (п. 1
ст.626, ст. 627, п.1 ст. 628 ЦК України).

Отже, суд, аналізуючи зазначені вище
положення цивільного законодавства
вважає, що зазначені вище норми надають
право сторонам правочину
регламентувати свої взаємовідносини
або встановити для себе правила
поведінки на власний розсуд тіль щоб
вони не суперечили загальним засадам
цивільного законодавства та якщо в
законі прямо встановлена заборона щодо
укладення такого правочину.

Таким чином, хоча укладення договору на
відшкодування земельного податку не
передбачено нормативним актом, але
заборони щодо укладення такого
правочину не існує і останній не
суперечить вимогам чинного
законодавства, відповідає загальним
засадам цивільного законодавства.
Матеріали справи свідчать, а саме:
наказ №1/К від 26.06.1967 року про
перетворення Науково-дослідного бюро
"Шторм" на Науково-дослідний інститут
"Шторм", наказ Міністерства промислової
політики України №396 від 09.08.2004 року
"Про зміну найменування та приведення у
відповідність до діючого
законодавства статуту
Науково-дослідного інститу "Шторм," що
Науково-дослідне бюро "Шторм" було
створено у 1967році на базі
експериментального і
конструкторського бюро Чорноморського
раднаргоспу, який був державним
підприємством і підпорядкований
Міністерству промислової політики
України, а у 1994році перетворений на
Науково-дослідний інститут "Шторм", і
пізніше останнє перейменовано на
Державне підприємство "Науко-дослідний
інститут "Шторм".

Про те, що на земельній ділянці, яка
розташована за адресою: м. Одеса, вул.
Терешкової, 27, знаходиться нерухоме
майно відповідача свідчить свідоцтво
про право власності на нежитлові
будівлі 29.10.2001 року. Спірною земельною
ділянкою користувався відповідач на
час укладення договору купівлі-продажу
майна, укладеного між сторонами як
правонаступник попередніх
землекористувачів, яким було наданоно
земельну ділянку в користування, про що
не заперечувалося представниками
сторін, а також свідчать матеріали
справи, зокрема: архівна виписки від
22.09.94., архівна копія від 27.07.94., рішення
виконавчого комітету Одеської міської
ради №788 від 30.11.64., №551 від 20.07.67., №353
від 07.08.73.; рішення Одеської міської
ради від 11.03.13., яким був затверджений
проект відведення земельної ділянки
відповідачу та надано останньому
земельну діляну загальною площею 3,4584га
для обслуговування комплексу
адміністративно-виробничих будівель
та споруд, хоча відповідач не закінчив
оформлення документів на зазначену
земельну ділянку, тобто не отримав
згідно ст.125,126 ЗК України документи і
тому відповідач зобов'язаний був
сплачувати земельний податок. До того
ж, спірну земельну ділянку у
відповідача не вилучено і на час
розгляду справи.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України у справі №1-17/2005 від 22.09.2005
року за конституційним поданням 51
народного депутата України щодо
відповідності Конституції України
положень ст.92, п.6 розділу Х "Перехідні
положення" Земельного кодексу України
було визнано таким, що не відповідають
Конституції України, тобто згідно п.6
зазначеного рішення, громадяни та
юридичні особи не можуть втрачати
раніше наданого їм права користування
земельною ділянкою.

Як свідчить інформація ДПІ у
Малиновському районі м. Одеси, Державне
підприємство „Науково-дослідний
інститут „Шторм" сплачує земельний
податок з січня 2005 року по теперішній
час за земельну ділянку, що розташована
за адресою: м. Одеса, вул. В. Терешкової,
27, в тому числі і за земельну ділянку в
розмірі 6253 кв.м. на відшкодування якого
(земельного податку) було укладено між
сторонами спірний договір.

Позивач не оформив земельну ділянку ні
станом на час укладення спірного
договору, ні станом на час розгляду
справи в суді, а також не сплачує
земельний податок за земельну ділянку
в розмірі 6253кв. м., про що теж не
заперечував представник позивача у
засіданні суду.

До того ж, відповідно до ст. 638
Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Ст. 180 Господарського кодексу України
визначені істотні умови договору,
якими, зокрема є предмет, ціна та строк
дії договору.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

При підписанні спірного договору № 06
на відшкодування податку на землю
свідчить про те, що при його укладенні
між сторонами була досягнута згода по
всіх істотних його умовах.

Отже, суд приходить до висновку, що
спірний договір не суперечить вимогам
чинного законодавства і відповідач мав
обсяг цивільної дієздатності на
підписання спірного договору.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивач не довів тих обставин, на які
посилався у позові, а саме, щодо
відсутності обсягу дієздатності та
порушення вимог законодавства при
укладенні спірного договору.

Суд не приймає доводи позивача, щодо
відсутності меж земельної ділянки,
оскільки його доводи спростовуються
самим же спірним договором, у якому
сторони погодили відшкодування
земельного податку за земельну ділянку
загальною площею 6 253 кв.м. До того ж,
предметом спору у справі є визнання
недійсним договору на відшкодування
земельного податку, а не договір
оренди, до якого згідно чинного
законодавства повинен додаватись
протокол узгодження меж земельної
ділянки.

Також суд не приймає доводи позивача,
щодо порушення відповідачем при
укладенні договору ст.ст. 269, 270
Податкового кодексу, оскільки
предметом спору не являється сплата
земельного податку, а предметом спору є
визнання договору недійсним щодо
відшкодування сплаченого земельного
земельного податку.

Не приймає суд доводи позивача щодо
відсутності обсягу цивільної
дієздатності у відповідача на
підписання договору, оскільки
відповідач зареєстрований як юридична
особа в установленому законом порядку,
договір підписаний уповноваженими
особами, підписи яких посвідчені
печатками. Цивільною дієздатністю є
здатність особи своїми діями набувати
для себе цивільних прав і самостійно
здійснювати, а також своїми діями
створювати для себе цивільні права і
обов'язки, самостійно їх виконувати та
нести відповідальність у разі їх
невиконання. Юридичною особою є
організація, створена і зареєстрована
у встановленому законі порядку.
Юридична особа наділяється цивільною
правоздатністю і дієздатністю, може
бути позивачем та відповідачем у суді
(ст.80 ЦК України). Згідно ст.92 ЦК України,
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору суд
покладає на позивача на підставі ст. 44,
49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги, рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 08
вересня 2014року

Суддя
Я.В. Брагіна