ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2014 р.Справа № 922/2279/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук
О.М.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Норд-Вест Транс", м.
Новоселиця до ТОВ
"Автотранс-Балаклія", м. Балаклія про
стягнення 10000,00 грн. за участю :

позивача - не з'явився

відповідача - Яковлева Н.П. (дов. б/н від
02.06.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "Норд-Вест Транс",
звернувся до господарського суду
Харківської області із позовною заявою
до ТОВ "Автотранс-Балаклія", в якій
просить суд стягнути з відповідача
заборгованість за
договором-дорученням № 24-07 про
транспортно-експедиційне
обслуговування та перевезення
автомобільним транспортом, укладеним
між сторонами 24.07.2013 року. Згідно з
позовною заявою заявлена до стягнення
сума заборгованості становить 10000,00
грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
керується ст. 11, 202, 205, 256, 626, 638, 639 ЦК
України, ст. 181 ГК України та
посилається на неналежне виконанням
відповідачем взятих на себе
зобов'язань в частині оплати наданих
послуг. Судові витрати позивач просить
суд покласти на відповідача.

10.06.2014 р. автоматизованою системою
документообігу господарського суду
Харківської області справу № 922/2279/14
було призначено для розгляду судді
Шатернікову М.І.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 13.06.2014 р. справу
№ 922/2279/14 було прийнято та призначено до
розгляд у судовому засіданні на 02 липня
2014 р. об 11:30.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 02.07.2014 р.
розгляд справи № 922/2279/14 було
відкладено на 15 липня 2014 р. о 10:15.

У судовому засіданні 15.07.2014 р. було
оголошено перерву до 12:00 30 липня 2014
року, з метою надання сторонами
додаткових доказів в обґрунтування
своїх вимог та заперечень.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 30.07.2014 р.
розгляд справи № 922/2279/14 було
відкладено на 06 серпня 2014 р. о 12:15.

Представник позивача у судове
засідання 06.08.2014 р. не з*явився,
витребувані ухвалою суду від 30.07.2014 р.
оригінали документів, копії яких
надані до суду в обґрунтування
позовних вимог, не надав. У наданому на
адресу суду 05.08.2014 р. за вх. 27131
клопотанні викладено прохання
розглянути справу на основі матеріалів
які є у справі за відсутності
представника позивача та задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечує, з підстав викладених у
відзиві на позов, зокрема зазначає, що в
бухгалтерському обліку ТОВ
"Автотранс-Балаклія" не рахується
жодної заборгованості перед позивачем,
в тому числі по договору-доручення №
24-07 від 24.07.2013 р., крім того, відповідачу
в порушення п. 4.2 спірного договору не
надано позивачем пакету документів,
підтверджуючого факт виконання
перевезення.

Господарський суд, розглянувши
клопотання позивача про розгляд справи
за наявними в ній документами, вважав
за необхідне його задовольнити та
розглянути справу без участі
представника позивача.

Враховуючи те, що норми ст. 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, що необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3
ст. 129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом, в межах наданих
ним повноважень, створені належні
умови для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів, та
вважає за можливе розглянути справу за
наявними у ній та додатково поданими на
вимогу суду матеріалами та документами
в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши надані документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

24.07.2013 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Автотранс-Балаклея"
(довіритель, відповідач) та Товариством
з обмеженою відповідальністю
"Норд-Вест Транс" (повірений, позивач)
був укладений Договір-доручення № 24-07
на транспортно-експедиторське
обслуговування та перевезення
вантажів автомобільним транспортом
(далі-Договір), відповідно до пункту 1.1
якого позивач на умовах доручення
відповідача, зобов'язався здійснити
транспортно-експедиторське
обслуговування та організацію
перевезення у міжміському та
міжнародному сполученні, а також
доставку довіреного йому експортного,
імпортного та транзитного вантажу
автомобільним вантажним транспортом в
пункт призначення, а відповідач
зобов'язався оплатити послуги позивача
коштами замовника в межах договору
доручення або інших цивільно-правових
договорів.

Пунктом 2 Договору передбачено, що
сторони визнають юридичну силу
письмових повідомлень, документів,
переданих по факсимільного зв'язку.
Конкретні умови перевезення
обумовлюються разовими заявками, які є
невід'ємною частиною цього Договору.
Заявка оформлюється відповідачем та
попередньо узгоджується з позивачем по
факсу.

Відповідно до пункту 4 Договору,
вартість перевезення узгоджується
сторонами на кожне перевезення та
фіксується в заявці, яка є невід'ємною
частиною цього договору. Оплата за
перевезення здійснюється відповідачем
із коштів замовника шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок позивача на
протязі 10 банківських днів (якщо інше
не обумовлено у заявці) після отримання
від позивача повного пакету документів
(оригіналу рахунку, оригіналу СМR -
міжнародної товарно-транспортної
накладної, оригінала акта виконаних
робіт, оригінала договору), які
підтверджують факт виконання
перевезення (п. 4.2 Договору).

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що він
набуває чинності з моменту його
укладення і є дійсним до 31.12.2013 року або
до повного виконання сторонами своїх
обов'язків.

Згідно заявки № 347/13 від 24.07.2013 року на
перевезення вантажу автотранспортом,
Відповідач замовив послуги з
перевезення вантажу - обладнання для
виготовлення яблуневого концентрату,
за маршрутом Кочетовка (Росія) -
Поповци (Україна) вартістю 10 000 грн.
шляхом безготівкового розрахунку
протягом 10-14 днів по оригіналам
документів.

Звертаючись з позовом до суду, позивач
зазначає, що ним на виконання умов
Договору було організовано та
здійснено перевезення вантажу
відповідача, що підтверджується СМR, де
зазначені відмітки про відправника,
одержувача, час, місце доставки, які
відповідають умовам договору та
заявці, однак, надані позивачем послуги
перевезення відповідачем станом на
02.06.2014 р. не оплачені, адресована
відповідачу претензії, залишені
останнім без відповіді, що і стало
підставою звернення до суду з позовом
про стягнення з відповідача 10000,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Стаття 193 ГК України встановлює, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Нормами статті 530 Цивільного кодексу
України, встановлено що, якщо у
зобов'язанні встановлено строк (термін)
його виконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк.

Стаття 598 Цивільного кодексу України
встановлює, що зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 1 статті 929 Цивільного кодексу
України, за договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного
експедирування може бути встановлено
обов'язок експедитора організувати
перевезення вантажу транспортом і за
маршрутом, вибраним експедитором або
клієнтом, зобов'язання експедитора
укласти від свого імені або від імені
клієнта договір перевезення вантажу,
забезпечити відправку і одержання
вантажу, а також інші зобов'язання,
пов'язані з перевезенням. Договором
транспортного експедирування може
бути передбачено надання додаткових
послуг, необхідних для доставки
вантажу (перевірка кількості та стану
вантажу, його завантаження та
вивантаження, сплата мита, зборів і
витрат, покладених на клієнта,
зберігання вантажу до його одержання у
пункті призначення, одержання
необхідних для експорту та імпорту
документів, виконання митних
формальностей тощо).

Умови договору транспортного
експедирування визначаються за
домовленістю сторін, якщо інше на
встановлено законом, іншими
нормативно-правовими актами. (п. 3 ст. 929
ЦК України).

Згідно статті 931 Цивільного кодексу
України, розмір плати експедиторові
встановлюється договором
транспортного експедирування, якщо
інше не встановлено законом. Якщо
розмір плати не встановлений, клієнт
повинен виплатити експедитору розумну
плату.

Розглянувши позовні вимоги, дослідивши
матеріали справи, господарський суд
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

В ході вирішення спору позивачем не
виконані вимоги ч. 1 ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України та не доведена наявність
обставин, що можуть бути підставами для
задоволення позову.

Як зазначалось вище, позивач
обґрунтовуючи свої вимоги, посилається
на невиконання відповідачем
зобов'язань з оплати наданих послуг за
Договором-дорученням № 24-07 на
транспортно-експедиторське
обслуговування та перевезення
вантажів автомобільним транспортом,
невід'ємно частиною якого є заявка №
347/13 від 24.07.2013 року на перевезення
вантажу автотранспортом.

У вищезазначеній заявці № 347/13 від
24.07.2013 року на перевезення вантажу
автотранспортом визначено умови
перевезення за маршрутом: Кчетовка
(Росія) - Поповци (Україна), зокрема
адресою завантаження визначено
Тамбовську область, Мічурінський
район, с. Кочетовка; адресою
відвантаження визначено Вінницьку
область, Барський район, с. Поповици,
вул. 8-го марта.

В той же час, позивачем надано, на
вимогу суду, в якості доказу виконання
зобов'язань за заявкою № 347/13 від 24.07.2013
року, міжнародну товарно-транспортну
накладну А № 000667 (СМR), в якій вказано
одержувача - ТОВ
"Росконцентрат-Україна" та місце
розвантаження вантажу: м. Вінниця, вул.
Келецька,54-а, тобто визначено іншу
адресу розвантаження товару ніж
вказану у заявці № 347/13 від 24.07.2013 року
на перевезення вантажу
автотранспортом.

Крім того, у графі "24" CMR А № 000667 "вантаж
одержано" міститься відмітка з якої
неможливо встановити, ким саме
одержано товар за CMR А № 000667, отже
позивачем не надано до суду належних
доказів виконання ним своїх
зобов'язань щодо доставки вантажу
належному одержувачу.

Як вказувалось вище, умовами спірного
Договору, а саме пунктом 4.2 встановлено,
що Оплата за перевезення здійснюється
відповідачем із коштів замовника
шляхом перерахування грошових коштів
на розрахунковий рахунок позивача на
протязі 10 банківських днів (якщо інше
не обумовлено у заявці) після отримання
від позивача повного пакету документів
(оригіналу рахунку, оригіналу СМR -
міжнародної товарно-транспортної
накладної, оригінала акта виконаних
робіт, оригінала договору), які
підтверджують факт виконання
перевезення. В заявці також узгоджено,
що оплата здійснюється по оригіналам
документів

Пунктом 3.6 Договору передбачено, що
позивач зобов'язаний надати
відповідачу оригінали документів,
зазначених у п. 4.2 договору, не пізніше
ніж через 10 календарних днів з моменту
здійснення кожного окремого
перевезення.

До позовної заяви позивачем додано
копію CMR А № 000667, натомість позивачем не
додано до матеріалів справи жодних
доказів направлення та отримання
відповідачем оригіналів документів
вказаних у п. 4.2 договору - доручення №
24-07 від 24.07.2013 р., а саме оригіналу
рахунку, оригіналу СМR - міжнародної
товарно-транспортної накладної,
оригіналу акта виконаних робіт,
оригіналу договору, що відповідно
виключає можливість виникнення у
відповідача обов'язку щодо оплати за
надані йому послуги, оскільки вказана
обставина фактично є порушенням умов
Договору, яка є необхідною та
погодженою сторонами для здійснення
оплати за надані послуги.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на те, що позивачем належними
доказами не доведено, що перевезення
вантажу, виконане позивачем згідно CMR А
№ 000667, замовлялося відповідачем, не
надано доказів направлення
відповідачу та отримання останнім
документів вказаних в п. 4.2. договору,
які є підставою для оплати послуг
перевезення, суд приходить до висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача 10000,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується п. 1 ч. 1 ст. 49 ГПК
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Таким чином, судовий
збір у даній справі покладається на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 509, 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК
України, ст.ст. 1, 4, 12, 33-34, 38, 43, 44, 49, 75, 82-85,
Господарського процесуального кодексу
України;

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 11.08.2014 р.

Суддя М.І. Шатерніков