ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2014 року Справа №
904/3049/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Крутовських В.І.

секретар судового засідання: Мацекос
І.М.

представники сторін:

від позивача: Виприк С.О. представник,
довіреність № 10/28-06 від 08.01.14;

від відповідача: Ланко Г.А. представник,
довіреність № 01-12-461 від 30.12.13;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Комунального підприємства
"Дніпроводоканал" на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 11.06.2014р. у справі №904/3049/14

за позовом Комунального підприємства
"Дніпроводоканал", м.Дніпропетровськ

до Казенного підприємства
"Південукргеологія", м.Дніпропетровськ

про стягнення 81788,11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 11.06.2014р.
у справі №904/3049/14 (суддя Дубінін І.Ю.)
відмовлено в задоволенні позовних
вимог Комунального підприємства
"Дніпроводоканал" Дніпропетровської
міської ради до Казенного підприємства
"Південукргеологія" про стягнення 81788,11
грн.

Рішення мотивовано тим, що наданими
позивачем доказами не доведено
існування у відповідача
заборгованості за отримані послуги на
утилізацію рідких побутових відходів,
а тому підстави для задоволення позову
- відсутні.

Позивач - Комунальне підприємство
"Дніпроводоканал" Дніпропетровської
міської ради, не погодившись з рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 11.06.2014р. у справі № 904/3049/14,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати означене рішення суду в
повному обсязі і прийняти нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, оскільки вважає, що
висновки господарського суду першої
інстанції не відповідають дійсним
обставинам, а рішення суду прийнято з
грубими порушеннями законодавства.

В обґрунтування своїх вимог у
апеляційній скарзі позивач стверджує,
що строк дії договору №21 від 08.05.2005р. не
закінчувався 01.02.2006р., позивач
продовжував надавати послуги згідно
вказаного договору і після 01.02.2006р.;
договором №21 від 08.05.2005р. не
передбачено чіткого обов'язку позивача
щодо направлення на адресу відповідача
рахунків чи обов'язкового інформування
про необхідність їх отримання; акти
виконаних робіт за договором №21 від
08.05.2005р. оформлені належним чином у
відповідності до діючого
законодавства, а про те що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 є неповноважними
представниками і не мали права
оформлювати акти зі сторони
відповідача, позивач не знав і не міг
знати. Вважає помилковим висновок суду
і відносно підписання актів виконаних
робіт зі сторони МКВП "Дніпроводоканал"
неуповноважною на це особою ОСОБА_5,
оскільки такий висновок був зроблений
судом з урахуванням заперечень
відповідача у відзиві на позов, проте
ніяких доказів на підтвердження даного
факту відповідач не надав.

Відповідач - Казенне підприємство
"Південукргеологія" у відзиві на
апеляційну скаргу просить суд залишити
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду без змін.
Відповідач вважає правильним висновок
господарського суду першої інстанції
про те, що всі договірні зобов'язання за
договором № 21 від 05.08.2005р. між позивачем
та відповідачем припинилися з 01.02.2006р.,
у той час як період виникнення
заборгованості, яка була заявлена
позивачем до стягнення розраховується
з квітня 2007 року по березень 2012 року,
тобто за межами дії договору. Вважає
вірним також і висновок господарського
суду першої інстанції щодо того, що
надані позивачем акти виконаних робіт
оформлені неналежним чином та не
підписані повноважними особами як зі
сторони позивача так і зі сторони
відповідача, а тому є незаконними та
такими, що не підлягають оплаті. Також
вважає, що господарським судом першої
інстанції правомірно було встановлено
обов'язок позивача щодо вручення
рахунків відповідачу, але у зв'язку з
тим, що позивач не надав суду таких
доказів, строк платежу не настав. При
цьому відповідач зазначає, що
підприємством самостійно не
здійснювалось жодних платежів від
свого імені за вивіз побутових
відходів на очисні споруди
Лівобережної станції аерації та не
продовжувалось жодних договірних
відносин з цього приводу, оскільки
безготівкові перерахування 27.10.2011р. у
сумі 4277,75 грн. та 29.05.2012р. у сумі 3413,92 грн.
були здійснені на прохання мешканців
будинків №1-7 по вул. Геологів у м.
Підгороднє за їх відповідним
зверненням у зв'язку з неможливістю
оплатити ними послуги по вивозу
побутових відходів на очисні споруди, а
сума сплаченого підприємством платежу
була зарахована в рахунок погашення
квартплати. Вказує також, що у зв'язку з
поданням позивачем позовної заяви лише
у травні 2014 року, відповідачем
надавалось господарському суду першої
інстанції клопотання про застосування
наслідків спливу позовної давності до
вимог позивача про стягнення суми 16373,36
грн. за період з квітня 2007 року по
серпень 2009 року та суми 42090,04 грн. за
період з червня 2009 року по травень 2011
року.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши повноту
встановлених місцевим господарським
судом обставин справи та правильність
їх юридичної оцінки, колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про те, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Письмовими документами, які наявні в
матеріалах справи, підтверджується, що
між Міським комунальним виробничим
підприємством "Дніпроводоканал"
(правонаступником якого є Комунальне
підприємство "Дніпроводоканал"
Дніпропетровської міської ради)
(надалі - водоканал) та Казенним
підприємством "Південукргеологія"
(надалі - абонент) було укладено договір
на утилізацію рідких побутових
відходів № 21 від 08.02.2005р., за умовами
якого водоканал зобов'язується
приймати від абонента на утилізацію
рідкі побутові відходи на очисні
споруди Лівобережної станції, а
абонент зобов'язується своєчасно
оплачувати надані водоканалом послуги.

Згідно з п. 2.1. договору водоканал
зобов'язаний прийняти від абонента на
утилізацію рідкі побутові відходи.

Абонент зобов'язаний власним
транспортом доставити рідкі побутові
відходи на утилізацію на очисні
споруди водоканалу; в установлений цим
договором термін сплатити послуги
надані водоканалом по утилізації
рідких побутових відходів (п. 2.2.
договору).

Відповідно до п. 3.1. договору, оплата
послуг, які водоканал надає абоненту,
здійснюється шляхом перерахування
абонентом грошових коштів на
розрахунковий рахунок водоканалу
протягом п'яти днів з моменту отримання
рахунку.

Пунктом 3.3. договору сторони
передбачили, що розрахунок проводиться
на підставі двосторонніх актів, із
зазначенням об'єму відходів, які були
прийняті на станції аерації, акти
підписуються уповноваженими особами
Водоканалу та Абонента до 27 числа
розрахункового місяця.

Даний договір вступає в силу з моменту
підписання сторонами і діє до 01.02.2006р.
(п.5.1. договору).

Відносини, що виникли між сторонами
спору у дані справі, які є суб'єктами
господарювання, є господарськими
зобов'язаннями, тому, згідно зі ст. 4,
173-175 і абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до цих відносин мають
застосовуватися відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей передбачених
Господарським кодексом України.

Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України надає поняття правочину,
відповідно до якого правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 ст. 174 Господарського кодексу
України визначає, що господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим до
виконання сторонами, а положення ч.ч. 1 і
7 ст. 193 Господарського кодексу України
та ст.ст. 525 та 526 Цивільного кодексу
України містять загальні приписи,
згідно з якими, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цих Кодексів, інших актів цивільного
законодавства тощо, а одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Із посиланням на неналежне виконання
умов вказаного договору №21 від 08.02.2005р.
позивач звернувся до відповідача із
претензією вих. № б/н від 11.02.2014р. про
сплату суми 81788,11 грн. заборгованості за
послуги на утилізацію рідких побутових
відходів, які були надані у період з
квітня 2007 року по березень 2012 року, а в
подальшому, оскільки ця претензія була
залишена відповідачем без задоволення,
позивач звернувся до господарського
суду із позовом до відповідача про
стягнення зазначеної суми грошових
коштів у судовому порядку.

Предмет укладеного сторонами договору
№21 від 08.02.2005р. дає підстави вважати
його договором про надання послуг,
визначення якого надається в ч. 1 ст. 901
Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України встановлено обов'язок
замовника, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, оплатити
надану йому послугу в розмірі, у строки
та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг
встановлюється за домовленістю сторін,
якщо інше не встановлено законом або
іншими нормативно-правовими актами (ст.
905 Цивільного кодексу України).

Загальне поняття строку закріплене у ч.
1 ст. 251 Цивільного кодексу України, в
якій зазначено, що строком є певний
період у часі зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Згідно ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу
України, строком дії господарського
договору є час, впродовж якого існують
господарські зобов'язання сторін, що
виникли на основі цього договору.
Закінчення строку дії господарського
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення, що
мало місце під час дії договору.

Аналогічні норми закріплені і в ч. 1 ст.
631 Цивільного кодексу України, яка
встановлює, що строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

При цьому, за змістом ч.4 ст. 631
Цивільного кодексу України, після
закінчення строку договору сторони
відповідають за порушення договору,
яке мало місце під час дії договору.

Як встановив місцевий господарський
суд, жодних листів щодо продовження дії
вказаного договору сторонами не
надано, тому виходячи з цього всі
зобов'язання між позивачем та
відповідачем припинилися з 01.02.2006 р.

Однак колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду погоджується із
доводами апеляційної скарги позивача,
що висновок суду щодо строку дії
вказаного договору - є помилковим.
Водночас така помилка господарського
суду першої інстанції, на думку колегії
суддів апеляційного господарського
суду, не впливає на інший вірний
висновок місцевого господарського
суду, про те що, виходячи з даних
розрахунку суми боргу Комунального
підприємства "Південукргеологія" за
надані послуги з прийому стічних вод з
автотранспорту, доданого позивачем до
позовної заяви, період заборгованості,
що був зазначений з квітня 2007 року по
березень 2012 року знаходиться за межами
дії договору №21 від 08.02.2005р., з огляду на
наступне.

Так матеріали даної судової справи (том
1 а.с. 72-73) містять лист КП
"Південукргеологія" за №01-050 від 16.02.2006р.
із пропозицією, яка адресована
начальнику відділу збуту
міськводоканалу, про продовження дії
договору №21 від 08.02.2005р. на 2006 рік, та
відповідну Додаткову угоду до договору
№21 від 08.05.2005р., що була підписана обома
сторонами, згідно з якими сторони
дійшли згоди пролонгувати договір №21
від 08.02.2005р. по утилізації рідких
побутових відходів з очисними
спорудами міськводоканалу на 2006 рік.

Таким чином, строк дії договору № 21 від
08.02.2005р. був продовжений сторонами та
діяв до 31.12.2006р. включно. Доказів
наступного продовження дії договору та
наявності волі відповідача - КП
"Південукргеологія" на продовження дії
договору на новий строк і на тих самих
умовах сторонами не надано.

Отже, починаючи з 01.01.2007р. означений
договір є припиненим і у сторін вже не
виникали нові господарські
зобов'язання на основі вказаного
договору.

На підтвердження продовження
виконання сторонами своїх зобов'язань
за договором №21 від 08.02.2005р. позивач зі
свого боку надав копії актів виконаних
робіт на утилізацію рідких побутових
відходів від 17.06.2011р., 27.10.2011р. та
декілька актів взагалі без дати їх
складання за період з 01.10.2011р. по
31.12.2011р., з 01.01.2012р. по 31.03.2012р. та з 01.04.2012р.
по 30.04.2012р. (том 1 а. с. 14-18), та копії
виставлених на оплату послуг рахунків:
№1 від 31.08.2009р., №2 від 17.06.2011р. №3 від
27.10.2011р., №4 від 31.12.2011р., №5 від 31.03.2012р.,
№6 від 30.04.2012р. та №7 без дати (том 1
а.с.49-52) та вказував на часткову оплату
цих послуг відповідачем, яка була
здійснена у добровільному порядку
27.10.2011р. на суму 4277,75 грн. та 29.05.2012р. на
суму 3413,92 грн.

Однак, що стосується цих актів
виконаних робіт, то, як вірно встановив
місцевий господарський суд, усі ці акти
хоча і містять посилання на договір,
проте їх було складено за роботи,
нібито виконані позивачем, після
припинення всіх договірних зобов'язань
між сторонами по спірному договору.

Також колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується і з
висновком місцевого господарського
суду, що надані позивачем акти
виконаних робіт та рахунки на оплату
послуг не є належними доказами в
розумінні ст.ст. 33-34 Господарського
процесуального кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що акти
не відповідають вимогам до первинних
документів, встановленим ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999р. № 996-XIV (із змінами і
доповненнями).

Так, відповідно до ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" та пункту 1.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року N 88, підставою для
відображення у бухгалтерському обліку
та фінансовій звітності господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Відповідно до пункту 2 ст. 9 зазначеного
Закону та пункту 2.4 вказаного Положення
первинні документи для надання їм
юридичної сили і доказовості повинні
мати такі обов'язкові реквізити: назву
документу (форми); дату і місце
складання; назву підприємства,
установи, від імені якої складений
документ; зміст, обсяг, одиницю виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі); посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як правильно встановлено
господарським судом першої інстанції,
у актах виконаних робіт (том 1 а.с.16-18)
було зазначено, що зі сторони
відповідача вони підписані
заступником генерального директора КП
"Південукргеологія" ОСОБА_3 та майстром
цього ж підприємства ОСОБА_4, але ці
особи не були уповноважені на
здійснення такої господарської
операції, оскільки згідно Статуту
підприємства право першого підпису
надано генеральному директору, а
згідно до наказів генерального
директора КП "Південукргеологія" Фощій
М.В. "Про розподіл обов'язків по
керівництву роботою відділів, служб та
підрозділів КП "Південукргеологія" №63
від 21.04.2008р. та №102 від 12.10.2011р. право
підпису актів виконаних робіт по
угодах мають директор з виробництва
Сліпенький В.С. та директор з економіки
Антонова Т.В.

Крім того, підписи працівників КП
"Південукргеологія" ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
зазначених актах виконаних робіт були
скріпленні печаткою ЖЕД №2 КП
"Південукргеологія", а не печаткою
підприємства, яка згідно вказаних вище
наказів №63 від 21.04.2008р. та №102 від
12.10.2011р. накладається лише на підписи
керівних працівників, які мають право
першого підпису.

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
вважає безпідставними посилання
позивача на протиправне
неповідомлення його зі сторони
відповідача про те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4
не мають права підпису господарських
документів, оскільки зміст спірного
договору не містить посилань на
уповноваження підписання первинних
документів зі сторони КП
"Південукргеологія" зазначеними
особами або будь-якими іншими, а
значить дає підстави вважати, що право
підпису складених на виконання
договору первинних документів
належить генеральному директору Фощій
М.В., який укладав договір.

Що стосується Підгороднянської
житлово-експлуатаційної дільниці, яка
обслуговувала житлові будинки №№1-7 по
вул. Геологів у м. Підгороднє, то як
свідчать матеріали справи, до 01.09.2012р.
вона була структурним підрозділом
прямого підпорядкування КП
"Південукргеологія", а з 01.09.2012р.
відповідно до наказу генерального
директора КП "Південукргеологія" Фощій
М.В. від 31.08.2012р. №71 її було ліквідовано.
Правонаступником всіх прав та
обов'язків Підгороднянської
житлово-експлуатаційної дільниці на
цей час є безпосередньо КП
"Південукргеологія".

Погоджується суд апеляційної
інстанції також із висновком місцевого
господарського суду, щодо не надання
позивачем документального
підтвердження про те, що позивачем було
своєчасно у відповідності до умов
договору №21 від 08.02.2005р. передано, а
відповідачем отримано рахунки на
оплату зазначених послуг, оскільки за
своїми реквізитами (рахунки мають
нумерацію з №1 по № 7) та змістом
відомостей (відповідають
безпосередньо актам виконаних робіт)
додані до матеріалів справи копії
рахунків позивача вказують на те, що їх
було виготовлено та пред'явлено
відповідачу не у ході виконання
договору №21 від 08.02.2005р., а лише у 2014
році після порушення даної справи у
суді.

Надана відповідачем до матеріалів
судової справи копія платіжного
доручення №241641 від 29.05.2012р. містить
призначення платежу щодо суми 3413,92 грн.
як «утилізація ЖБО за квітень 2012р. рах.
№93 від 18.05.12.р. ПДВ - 568,99 грн.», тобто без
посилань на будь-який договір.

Надані позивачем докази (посадові
інструкції начальника очисних споруд
ЛСА та положення ЛСА) на підтвердження
повноважень начальника Лівобережної
станції аерації ОСОБА_5 на підписання
господарських документів та
скріплення їх печаткою ЛСА,
підтверджують доводи апелянта щодо
помилковості висновку місцевого
господарського суду про підписання
зазначених актів виконаних робіт
неуповноваженою особою зі сторони МКВП
"Дніпроводоканал", проте, на думку
колегії суддів апеляційного
господарського суду, також не
спростовують факту підписання
зазначених актів неуповноваженими
особами зі сторони відповідача.

Таким чином, зазначені акти виконаних
робіт не є належними доказами щодо
вчинення правочину, спрямованого на
встановлення між сторонами даного
спору певного господарського
зобов'язання, а оплата частини послуг,
що були надані позивачем мешканцям
вказаних будинків є наслідком
виконання відповідачем іншої угоди між
відповідачем та особами - споживачами,
які безпосередньо користувались
послугами позивача.

Згідно ч.1. ст. 14 Цивільного кодексу
України, цивільні обов'язки
виконуються у межах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Особа не може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї
(ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України).

На підставі викладеного колегія суддів
Дніпропетровського апеляційного
господарського доходить висновку,
оскаржуване рішення місцевого
господарського суду ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному
розгляді всіх обставин справи, які
мають суттєве значення для вирішення
спору, відповідає нормам матеріального
та процесуального права, застосувавши
які суд першої інстанції правомірно у
повному обсязі відмовив у задоволенні
позовних вимог позивача про стягнення
з відповідача суми 81788,11 грн. вартості
послуг, які надавались позивачем за
період з квітня 2007 року по квітень 2012
року за межами строку дії договору №21
від 08.02.2005р. і доказів невиконання або
неналежного виконання відповідачем
умов цього договору у період його дії
позивачем не надано.

За таких обставин відсутні й підстави
для застосування за заявою відповідача
до спірних правовідносин позовної
давності.

Щодо доводів апеляційної скарги
позивача, які знайшли своє часткове
підтвердження під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції, то вони не
можуть слугувати підставою для зміни
або скасування цього рішення, в
розумінні положень ст. 104
Господарського процесуального кодексу
України, тому апеляційна скарга
позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати за подання апеляційної скарги
покладаються на заявника апеляційної
скарги, тобто Комунальне підприємство
"Дніпроводоканал" Дніпропетровської
міської ради.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Дніпроводоканал"
Дніпропетровської міської ради -
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 11.06.2014р.
у справі №904/3049/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено -
05.09.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
Н.Л. Величко

Суддя
В.І. Крутовських