ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

11 вересня 2014 р. Справа № 902/1238/14

за позовом:Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"

до:Комунального підприємства
"Вінницяоблтеплоенерго"

про стягнення 49170,61 грн. заборгованості

Господарський суд Вінницької області у
складі

Головуючого судді Говор Н.Д.

Cекретар судового засідання Мовчан Г.М.

Представники

позивача : Станішевський І. С.
(довіреність № 14-125 від 13.05.14р.)

відповідача : Кіхтенко О. М.
(довіреність № 01/01/14 від 02.01.14р.)

ВСТАНОВИВ :

До Господарського суду Вінницької
області подана позовна заява про
стягнення з Комунального підприємства
"Вінницяоблтеплоенерго" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонрена компанія
"Нафтогаз України" 38242,06 грн.
інфляційних втрат, 10928,55 грн. 3% річних.

Відповідач у відзиві на позов № 10/54/01
від 01.09.2014р. та його повноважний
представник в судовому засіданні проти
позову заперечили з тих підстав, що
заборгованість за договором № 14/2415/11
від 30.09.2011р. виникла як різниця в
тарифах на теплову енергію, внаслідок
невідповідності фактичної вартості
теплової енергії тарифам, що
затверджуються відповідним органом
місцевого самоврядування і на сплату
яких державою перераховуються
субвенції і яка не була своєчасно
погашена бюджетними коштами як різниця
в тарифах, що призвело до неможливості
своєчасних розрахунків за отриманий
газ.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно, всебічно і об'єктивно
дослідивши в сукупності надані в
справу докази, надавши їм юридичну
оцінку суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду
Вінницької області від 10.06.2014р. по
справі № 902/464/14 позов задоволено
частково, вирішено стягнути з
Комунального підприємства
"Вінницяоблтеплоенерго" на користь
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" пеню у розмірі 48 752,41
грн., штраф у розмірі 48 348,99 грн., 3% річних
у розмірі 39 804,50 грн. за загальний період
з 17.10.2012р. по 17.12.2013р., витрати по сплаті
судового збору в сумі 4 680,14грн.
Відмовлено в задоволенні позову в
частині стягнення основного боргу в
сумі 1 266 785,77грн., в частині стягнення
пені в сумі 48 752,41 грн. та штрафу в сумі
48 348,99 грн.

Дане рішення набрало законної сили
17.06.2014р.

Відповідач платіжним дорученням № 58
від 31.03.2014р. погасив суму основного
боргу.

Згідно приписів ч. 2 ст. 35 ГПК України
факти встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" із подальшими
змінами та доповненнями, передбачено,
що не потребують доказування
преюдиціальні факти, тобто встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори) у процесі розгляду іншої справи,
в якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус (наприклад,
позивач у даній справі був
відповідачем в іншій, а відповідач у
даній справі - позивачем в іншій).

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного
кодексу України (далі ЦК України)
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175
Господарського кодексу України (далі
ГК України) передбачено, що майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 193 ГК України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно статті 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином (статті 599 ЦК
України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України - боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора, зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконане боржником, не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України.

Враховуючи викладене, слід зазначити,
що заявлені позивачем вимоги щодо
стягнення з відповідача грошових
коштів (інфляційних втрат та трьох
відсотків річних) в порядку ст. 625
Цивільного кодексу України в даній
справі є цілком правомірними.

Крім того, наведена вище правова
позиція відображена в постанові
Верховного суду України від 20.01.2011 року
у справі № 10/25.

Відповідно до листа Верховного суду
України "Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. №
62-97 індекс інфляції розраховується не
на кожну дату місяця, а в середньому на
місяць і здійснюється шляхом множення
суми заборгованості на момент її
виникнення на сукупний індекс інфляції
за період прострочення платежу. При
цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по
15 день відповідного місяця,
індексується з врахуванням цього
місяця, а якщо сума боргу сплачується з
16 по 31 день місяця, розрахунок
починається з наступного місяця.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений названою Державною службою,
за період прострочення починаючи з
місяця, наступного за місяцем, у якому
мав бути здійснений платіж, і за
будь-який місяць (місяці), у якому (яких)
мала місце інфляція. При цьому в
розрахунок мають включатися й періоди
часу, в які індекс інфляції становив
менше одиниці (тобто мала місце
дефляція).

Таким чином розрахунок інфляційних
втрат слід здійснювати з 01.01.2014р. по
31.03.2014, а 3% річних з 18.12.2013р. по 31.03.2014р.

Позовні вимоги щодо стягнення
інфляційних втрат та 3% річних
стверджуються рішенням суду у справі №
902/464/14 від 10.06.2014р., розрахунком, іншими
матеріалами справи, а тому підлягають
задоволенню в частині стягнення
інфляційних втрат в сумі 38242,06 грн. за
період з 01.01.2014р. по 31.03.2014р., та частково
в частині стягнення 3% річних в сумі
10828,42 грн. за період з 18.12.2013р. по 31.03.2014р.
відповідно до розрахунку здійсненого
судом на підставі ст. 625 ЦК України.

З урахуванням викладеного, оцінивши
подані представниками сторін докази та
матеріали справи у їх сукупності, суд
дійшов висновку, що позов підлягає
частковому задоволенню відповідно до
чинного законодавства в сумі 49070,48 грн.,
з яких:

інфляційні втрати - 38242,06 грн.;

3 % річних - 10828,42 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір підлягає покладенню на
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115
Господарського процесуального кодексу
України

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково в сумі
49070,48 грн.

2. Стягнути з Комунального підприємства
"Вінницяоблтеплоенерго" (вул. Вишнева,
24, м. Вінниця, 21037, ідентифікаційний код
33649363) на користь Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонрена компанія "Нафтогаз України"
(вул. Б. Хмельницього, 6, м. Київ, 01001,
ідентифікаційний код 20077720) 38242,06 грн.
інфляційних втрат, 10828,42 грн. 3% річних,
1823,28 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

4. В задоволенні позовних вимог в
частині стягнення 3% річних в сумі 100,13
грн. відмовити.

5. Копію рішення направити сторонам
рекомендованим листом.

Повне рішення складено 16 вересня 2014 р.

Суддя Говор Н.Д.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Б. Хмельницього, 6, м.
Київ, 01001)

3 - відповідачу (вул. Вишнева, 24, м.
Вінниця, 21037)