ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2014 р.
Справа №917/1160/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Украгросервіс Т.О.В.",
вул.Щорса- 100, м.Сквира, Сквирський
район, Київська область, 09000

до Селянського (фермерського)
господарства "Ярмо", с.Булахи,
Козельщинський район, Полтавська
область, 39043

про стягнення 195 327,97грн.

Суддя Кльопов І.Г.

Представники сторін 28.08.20014р.:

від позивача: Можейко Є.Ф., дов. №07 від
17.01.14р.

від відповідача: Погорілий Д.В.,
дор.№17/02-13 від 15.02.13р.

Представники сторін 01.09.2014р. у судове
засідання не з"явилися

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна
заява про стягнення з відповідача
заборгованості за Договором
купівлі-продажу №21КНВК від 19.04.2013р. у
розмірі 195327,97грн., у т.ч. 80290грн. - сума
основного боргу, 6245,02грн. - пеня за
період з 02.10.2013р. по 01.05.2014р., 24087,00грн. -
штраф (30% вартості Договору за кожен
факт прострочення платежу) та 84705,95грн. -
проценти за користування чужими
грошовими коштами за період з 02.10.2013р.
по 01.05.2014р.

28.08.2014р. у судовому засіданні
предстаник позивача надав суду заяву, в
якій просить суд стягнути з
відповідача суму основного боргу у
розмірі 80290,00грн., штраф у розмірі
24087,00грн. (30% вартості Договору за кожен
факт прострочення платежу) та 90727,70грн. -
проценти за користування чужими
грошовими коштами за період з 02.10.2013р.
по 15.06.2014р.

Відповідно до постанови Пленуму ВГСУ
від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві. Згідно з частиною
третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує
позивач. Отже, у разі прийняття судом
зміни (в бік збільшення або зменшення)
кількісних показників, у яких
виражається позовна вимога, має місце
нова ціна позову, виходячи з якої й
вирішується спір.

З урахуванням поданих заяв про
зменшення та збільшення розміру
позовних вимог, судом розглядаються
вимоги про стягнення суми основного
боргу у розмірі 80290,00грн., штраф у
розмірі 24087,00грн. (30% вартості Договору
за кожен факт прострочення платежу) та
90727,70грн. - проценти за користування
чужими грошовими коштами за період з
02.10.2013р. по 15.06.2014р.

Відповідач відзив на позов не надав.

Рішення приймається в умовах перерви,
оголошеної у судовому засіданні
28.08.2014р. до 01.09.2014р. до 11-00год.

В судовому засіданні 01.09.2014р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошені вступна та резолютивна
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Між сторонами був укладений Договір
купівлі-продажу №21КНВК від 19.04.2013р.
(далі- Договір), за умовами якого
продавець (позивач) зобов"язується
поставити і передати покупцю
(відповідач) в строки, передбачені цим
догвором, насіння
сільськогосподарських культур (далі -
товар) в асортименті, кількості та за
цінами згідно відповідних Додатків
(Специфікацій) до цього Договору, а
покупець (відповідач) зобов"язується
прийняти товар і сплатити за нього
грошову суму в розмірі та порядку,
визначених у цьому Договорі.

Також сторонами погоджено наступне

Відповідно до п.2.9 Договору вартість
товару виплачується покупцем згідно
графіку - до 01 жовтня 2013 року - сто
відсотків вартості партії товару
отриманої покупцем. Повний розрахунок
за товар здійснюється до 01 жовтня 2013р.

Згідно п.3.1 поставка товару
відбувається в терміни, зазначені в
Додатках до цього Договору за умови
виконання п.2.5 Договору, а також за
умови відсутності у покупця
простроченої заборгованості.

Підставою для передачі товару покупцю
в пункті поставки є довіреність від
покупця, яка підписується
уповноваженою особою покупця,
скріплена печаткою покупця і містить у
собі обов"язкову інформацію про
асортимент та кількість товару (п.3.6
Договору).

Згідно видаткової накладної №514 від
23.04.2013р. та довіреності №237 від 23.04.2013р.
позивач передав, а відповідач отримав
товар - насіння соняшнику Мас 83Р у
кількості 50 пос.од. на суму 80290,00грн.

Позивач у позові посилається на те, що
відповідач товар не оплатив, що стало
підставою для звернення з позовом до
суду.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, у
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості. Сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином та в
установлений строк, одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається.

Статтею 193 ГК України передбачено, що
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору. Не допускається одностороння
відмова від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України
договір є обов"язковим до виконання
сторонами.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено, що відповідач не виконав
свої зобов"язання за Договором, а саме
не оплатив вартість товару, тому
позовні вимоги про стягнення 80290,00грн.
суми основного боргу обгрунтовані та
підлягають задоволенню.

Пунктом.6.2.3 Договору сторони
передбачили, що за прострочення
строків виконання грошового
зобов"язання покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі 0,05%, але не
більше подвійної облікової ставки НБУ
від простроченої суми грошового
зобов"язання за кожен день
прострочення, а у разі якщо
прострочення складає понад 30
календарних днів покупець додатково
сплачує постачальнику штраф у розмірі
30% від вартості Договору за кожен факт
порушення терміну платежу. Так
відповідачу нараховано штраф у розмірі
24087,00грн.

Крім того, п.6.2.5 Договору передбачено,
що згідно ч.3 ст.692, 694, 636 ЦК України,
сторони домовились, що у разі
прострочення сплати будь-якого платежу
покупець сплачує постачальнику
прценти за користування чужими
грошовими коштами від простроченої
суми за весь час прострочення, сума
яких розраховується таким чином: СП =
(СПП х 0,5 х Д) : 100, де СП - сума процентів,
що підлягає сплаті покупцем
постачальнику, СПП - сума простроченого
платежу, Д - кількість календарних днів
прострочення платежу.

Посилаючись на п.6.2.5 Договору, ст.692, 694,
636 ЦК України позивачем заявлено до
стягнення 90727,70грн. процентів за
корристування чужими грошовими
коштами за 226 днів прострочки.

Згідно даного пункту Договору та
розрахунку, що наданий позивачем,
вбачається, що проценти за
корристування чужими грошовими
нараховані за кожен день прострочення
платежу..

Суд відмовляє у задоволенні позову в
цій частині виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 692 ЦК України
встановлено, що у разі прострочення
оплати товару продавець має право
вимагати оплати товару та сплати
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Ця норма є спеціальною і поширює свою
дію лише на правовідносини, пов'язані з
купівлею-продажем товару, або на
правовідносини, до яких згідно із
чинним законодавством застосовуються
положення про купівлю-продажу.

Частиною третьою статті 692 ЦК України
фактично конкретизовано передбачений
статтею 536 цього Кодексу обов'язок
боржника сплачувати встановлений
договором або законом розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами та передбачене статтею 625 ЦК
України право продавця вимагати від
покупця сплати 3 % річних за весь час
прострочення, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У розумінні зазначених норм проценти є
не відповідальністю, а платою за весь
час користування грошовими коштами, що
не були своєчасно сплачені боржником.
При цьому договором може бути
встановлено лише інший розмір
процентів річних, а не інший спосіб їх
обчислення.

Разом із цим згідно з положеннями
статті 549 ЦК України грошовою сумою, яку
боржник повинен передати кредитору у
разі порушення зобов'язання, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, є пеня.

Відповідна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 1
липня 2014 року N 11/5026/1925/2012 та постанові
Верховного Суду України від 24.12.2013 року
№ 8/5025/1402/12.

Згідно ст. 111-28 ГПК України Рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Аналогічні приписи
містяться у ст. 111-28 Закону України "Про
судоустрій і статус суддів".

Отже, нараховані проценти за
користування чужими грошовими коштами,
які за умовами договору (пункт 6.2.5)
нараховуються за кожен день
прострочення виконання зобов'язання,
за своєю правовою природою, враховуючи
спосіб їх обчислення за кожен день
прострочення, підпадають під
визначення пені (частина третя статті
549 ЦК України), яка вже передбачена
пунктом 6.2.3 договору в розмірі 0,05%, але
не більше подвійної облікової ставки
Національного банку України від
несплаченої покупцем суми за кожен
день прострочення.

Тобто, фактично Договором передбачено
можливість подвійного стягнення з
відповідача пені за несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання, що не
узгоджується з приписами статті 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, хоча позивачем
і не висуваються вимоги про
стягнення пені з посиланням на п. 6.2.3
Договору

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
за правовою природою відповідно до ст.
549 Цивільного кодексу України
передбачені п. 6.2.5 Договору "проценти за
користування чужими грошовими коштами"
фактично підпадають під визначення
пені.

Господарський суд, з'ясувавши у
розгляді справи, що сторона або інший
учасник судового процесу в
обґрунтування своїх вимог або
заперечень послалися не на ті норми, що
фактично регулюють спірні
правовідносини, самостійно здійснює
правильну правову кваліфікацію
останніх та застосовує у прийнятті
рішення саме такі норми матеріального
і процесуального права, предметом
регулювання яких є відповідні
правовідносини (див. абз. 7 п. 3.12.
постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011
року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" в редакції п. 8.3.2-2.
постанови пленуму ВГСУ від 10.07.2014 року
№ 6 "Про внесення змін і доповнень до
деяких постанов пленуму Вищого
господарського суду України"). Проте
суд не вправі самостійно змінювати
предмет або підставу позову, оскільки
це є виключною прерогативою позивача
та здійснюється ним у порядку,
встановленому ст.22 ГПК України, або
виходити за межі позовних вимог без
відповідної заяви позивача про це.

Таким чином, у суду відсутні підстави
для стягнення заявленої суми
процентів, так само суд не вправі
стягнути заявлену суму як пеню.

Згідно ст.33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об"єктивному
розгляді у судовому процесі всіх
обставин справи у їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для суду заздалегідь
встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до вимог ст.82 ГПК України,
рішення приймається судом за
результатами оцінки доказів, поданих
сторонами та іншими учасниками
процесу, а також доказів, витребуваних
судом, у нарадчій кімнаті.

На підставі матеріалів справи суд
дійшов до висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню.
Судові витрати, понесені позивачем,
відповідно до ст.49 ГПК України
підлягають відшкодуванню за рахунок
відповідача пропорційно розміру
задовлених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги
задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського
(фермерського) господарства "Ярмо",
(с.Булахи, Козельщинський район,
Полтавська область, 39043, , п/р 2319 в ПАТ "Індекс-Банк"
м.Кременчук, МФО 3000614) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Украгросервіс Т.О.В."
( вул.Щорса- 100, м.Сквира, Сквирський
район, Київська область, 09000, ) заборгованість за Договором
купівлі-продажу №21КНВК від 19.04.2013р. у
розмірі 104377,00грн., у т.ч. 80290грн. - сума
основного боргу та 24087,00грн. - штраф, а
також 2089,92грн. грн. судового збору.

Видати наказ після
набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову -
відмовити.

Повне рішення складено 02.09.2014р.

Суддя
І. Г. Кльопов