ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

04 вересня 2014 р. Справа № 902/1016/14

Господарський суд Вінницької області у
складі судді Банаська О.О., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
справу

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль",
м.Київ

до: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
смт.Вороновиця, Вінницький район
Вінницька область

про стягнення 83 813,16 грн заборгованості

За участю секретаря судового засідання
Миколюк М.Г.

За участю представників:

позивача: Цюнько Т.П., довіреність № 257/14
від 21.05.2014 р.

юнько Цвідповідача: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Публічним акціонерним товариством
"Райффайзен Банк Аваль" подано позов до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про
стягнення 83813,16 грн заборгованості за
кредитним договором № 011/0037/75230Р від
29.01.2013 р. станом на 24.04.2014 р., яка
складається зі 64 713,61 грн
заборгованості за кредитом, 6 868,51 грн
заборгованості за відсотками, 493,58 грн
пені по кредиту, 171,34 грн пені за
відсотками.

Ухвалою суду від 15.07.2014 р. за вказаним
позовом порушено провадження у справі
№ 902/1016/14 та призначено до розгляду на
31.07.2014 р.

В зв'язку з неявкою сторін та
неподанням витребуваних доказів
розгляд справи було відкладено до
04.09.2014 р.

В судове засідання 02.09.2014 р. відповідач
не з'явився, хоча про час та місце
судового засідання повідомлявся
належним чином - ухвалою суду від 31.07.2014
р., яка надсилалась рекомендованою
кореспонденцією за адресою вказаною в
позовній заяві - вул.Кармелюка, 27,
смт.Вороновиця, Вінницький район
Вінницька область, 23252.

Суд констатує, що до суду повернулись
конверти з ухвалами суду від 15.07.21014 р.
та від 31.07.2014 р. з відмітками відділення
поштового зв'язку "за закінченням
терміну зберігання".

Слід зазначити, що згідно спеціального
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців № 19004549
місцезнаходженням відповідача
значиться вул.Кармелюка, 27,
смт.Вороновиця, Вінницький район
Вінницька область, 23252, яка є ідентичною
тій по якій було направлено останньому
ухвалу у даній справі.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст.18
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних та фізичних
осіб-підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч. 1
ст. 64 ГПК України ухвала про порушення
провадження у справі надсилається
зазначеним особам за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

В п.3.9.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
року № 11 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вказано, що за
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

При неявці відповідача в судове
засідання суд враховує, що відповідно
до ч.2 ст.45 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" обов'язок щодо
внесення змін про фізичну
особу-підприємця, які містяться в
Єдиному державному реєстрі стосовно
місцезнаходження покладається на
останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
року № 01-8/1228 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році", п.11 інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 15.03.2007 року № 01-8/123 "Про
деякі питання практики застосування
норм Господарського процесуального
кодексу України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" в яких наголошується,
що до повноважень господарських судів
не віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до
пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
20.02.2013 року № 28 (з подальшими змінами) на
звороті у лівому нижньому куті
оригіналу процесуального документа,
який виготовляється судом та
залишається у справі, проставляється
відповідний штамп суду з відміткою про
відправлення документа, що містить
вихідний реєстраційний номер, загальну
кількість відправлених примірників
документа, дату відправлення, підпис
працівника, який її здійснив, та може
містити відмітку про отримання копії
процесуального документа
уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного
листа Вищого господарського суду
України від 13.08.2008 року № 01-8/482 "Про
деякі питання застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2008 року" дана
відмітка, за умови, що її оформлено
відповідно до наведених вимог названої
Інструкції, є підтвердженням належного
надсилання копій процесуального
документа сторонам та іншим учасникам
судового процесу.

На першому примірнику ухвал, які наявні
в справі, є штамп суду з відміткою про
відправку документа. Дана відмітка
оформлена відповідно до вимог
Інструкції з діловодства в
господарських судах України наведених
вище, а тому суд дійшов висновку, що
вони є підтвердженням належного
надсилання копії процесуального
документа сторонам.

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано клопотання,
заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо
перенесення розгляду справи, її
відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

При цьому суд враховує, що статтею 6
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини 1950 року, ратифікованою
Верховною Радою України (Закон України
від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі
гарантовано право на справедливий і
відкритий розгляд при визначенні її
громадських прав і обов'язків впродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, створеним
відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо
строків вирішення спору та той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, відповідно до приписів
ст.75 Господарського процесуального
кодексу України.

За відсутності відповідного
клопотання справа розглядається без
фіксації судового процесу технічними
засобами.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, з'ясувавши
фактичні обставини на яких ґрунтується
позов, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті судом
встановлено наступне.

29.01.2013 р. між Публічним акціонерним
товариством "Райффайзен Банк Аваль"
(Кредитор) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2
(Позичальник) укладено кредитний
договір № 011/0037/75230Р "Невідновлювальна
кредитна лінія для Рефінансування
діючої заборгованості та придбання
майна, яке перебуває в заставі/іпотеці
банку клієнтів Мікро бізнесу" (а.с.25-38,
т.1).

Згідно п.1.1 Договору Кредитор
зобов'язується надати Позичальнику
Кредит в формі невідновлювальної
кредитної лінії з лімітом 76 015,75 грн, а
Позичальник зобов'язується отримати
Кредит, використати його за цільовим
призначенням, повернути Кредитору суму
Кредиту, сплатити проценти за
користування Кредитом та комісії, а
також виконати інші обов'язки,
визначені цим Договором.

Кінцевий день погашення Кредиту
Позичальником - 25.01.2016 р. (останній день
строку користування Кредитом) (п.1.2
Договору).

Пунктом 2.1 Договору визначено, що плата
за користування Кредитом
розраховується на основі фіксованої
процентної ставки в розмірі 26 % річних.

Позичальник зобов'язаний виконати
зобов'язання за цим Договором (в т.ч.
здійснити погашення Кредиту, сплатити
проценти, комісії, пеню, штрафи та інші
платежі) в порядку, визначеному цим
Договором, не пізніше кінцевого
терміну погашення Кредиту (п.7.1
Договору).

Позичальник здійснює погашення
нарахованих процентів та частини
Кредиту щомісячними ануїтетними
(однаковими) платежами, розміри та
строки сплати яких визначаються
Графіком (Додаток 1 до цього Договору),
починаючи з місяця, наступного за
місяцем, в якому було здійснено видачу
кредитних коштів. Ануїтетний платіж
включає в себе погашення частини
основної суми Кредиту та процентів за
його користування (п.7.2 Договору).

Пунктами 12.1, 12.1.2 Договору визначено, що
у разі настання обставин Дефолту або
випадку дестабілізації ринку, Кредитор
має право на власний розсуд без
необхідності укладення додаткових
угод (договорів) вжити один або
декілька таких заходів, серед яких
вимагати дострокового
повного/часткового виконання
Позичальником зобов'язань за цим
Договором.

29.01.2013 р. сторонами також було підписано
додаток № 1 до Договору, яким
встановлено Графік погашення Кредиту
(а.с.39-40, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач на підставі заяви на видачу
кредитних коштів від 08.02.2013 р. № 13
згідно платіжного доручення
№ TR011/0037/75230Р від 08.02.2013 р. отримав
кредит в сумі 76 015,75 грн.

В засіданні суду встановлено, а
матеріалами справи підтверджено, що за
час користування кредитом відповідач
повернув позивачу 11 302,14 грн. кредиту в
період з 28.02.2013 р. по 18.09.2013 р., що
стверджується виписками з банку за
період з 11.12.2012 р. по 08.07.2014 р., а із
нарахованих за період з 08.02.2014 р. по
27.03.2014 р. 19 963,70 грн відсотків
Позичальником сплачено з 28.02.2013 р. по
31.10.2013 р. 13 095,19 грн..

На підтвердження вказаних обставин
позивач надав суду довідку про стан
заборгованості станом на 24.04.2014 р.,
витяги з історії руху по рахункам
Позичальника, заяви на переказ готівки,
виписки по рахункам Позичальника,
відомості надання та повернення
кредитних коштів (а.с.14-17, т.1).

Виходячи із Графіку погашення Кредиту
станом на 24.04.2014 р. Позичальник мав
сплатити Кредитору 22 868,26 грн Кредиту, в
той час як ним було сплачено лише 11 302,14
грн.

Таким чином заборгованість
Позичальника за Кредитом станом на
24.04.2014 р. становить 64 713,61 грн (76 015,75 - 11
302,14), з яких 11 566,12 грн простроченого, а
за відсотками 6 868,51 грн (19 963,70 - 13 095,19).

В зв'язку з простроченням
Позичальником сплати по поверненню
кредиту, сплати процентів за
користування кредитом, Банком 23.05.2014 р.
надіслано відповідачу вимогу про
дострокове виконання грошових
зобов'язань за кредитним договором
(а.с.41, т.1).

Непроведення розрахунків по
Кредитному договору № 011/0037/75230Р від
29.01.2013 р. Позичальником спонукала
позивача звернутись з відповідним
позовом до суду.

Беручи до уваги встановлені обставини,
суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідносини, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Таке
ж положення містить і ст.173
Господарського кодексу України, в якій
зазначено, що господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Виходячи із встановлених обставин
спору суд дійшов висновку, що між
позивачем та відповідачем укладено
кредитний договір правовідносини по
якому врегульовано в главі 71 ЦК України
"Позика. Кредит. Банківський вклад".

Зокрема в ст.1054 ЦК України вказано, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

В ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549 - 552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Виходячи з встановлених обставин
справи та наведених вище законодавчих
приписів, суд вважає вимоги позивача
про стягнення з відповідача 64 713,61 грн
заборгованості за кредитом та 6 868,51 грн
заборгованості за відсотками,
правомірними та обґрунтованими з
огляду на що задовольняє їх в повному
обсязі.

Також судом розглянуто вимоги позивача
про стягнення з відповідача
493,58 грн пені за кредитом за період з
26.04.2013 р. по 24.04.2014 р. та 171,34 грн пені за
відсотками за період з 28.10.2013 р. по 24.04.2014
р. в результаті чого, суд дійшов
наступних висновків.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено,
що порушення зобов'язань є підставою
для застосування господарських
санкцій, передбачених ГК України,
іншими законами або договором.

Частиною 2 ст.217 ГК України передбачено
такі види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції, оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України
штрафними санкціями є господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, крім іншого,
неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання. При
цьому штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання, а пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що
у разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 17.3 Договору сторони
передбачили, що за кожен календарний
день прострочення виконання будь-яких
грошових зобов'язань за цим Договором
Позичальник сплачує Кредитору пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла в
період, за який сплачується пеня, від
суми простроченого платежу. Розрахунок
пені здійснюється починаючи з
наступного календарного дня після
дати, коли відповідне грошове
зобов'язання мало бути виконаним, і по
день виконання Позичальником
простроченого зобов'язання включно.

Перевіркою розрахунку пені за
прострочення сплати кредиту та сплати
відсотків судом не виявлено помилок в
зв'язку з чим вказані вимоги підлягають
задоволенню в заявлених розмірах.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд встановлює наявність чи
відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення, а
також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43
Господарського процесуального кодексу
України докази подаються сторонами та
іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення для господарського суду не
є обов'язковим. Обов'язок доказування
та подання доказів розподіляється між
сторонами, виходячи з того, хто
посилається на юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги і
заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та
вимогам ухвали суду відповідач не
подав до суду будь-яких належних та
допустимих доказів в спростування
позовних вимог позивача щодо стягнення
заборгованості по кредиту, відсоткам
та пені.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про повне задоволення позовних вимог з
врахуванням вищевикладених мотивів.

Витрати на судовий збір підлягають
віднесенню на відповідача відповідно
до ст.49 ГПК України.

04.09.2014 р. в судовому засіданні оголошено
вступну та резолютивну частину
рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44,
48, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаціний код -
НОМЕР_1) на користь Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль", вул.Лєскова, 9, м.Київ, 01011
(ідентифікаційний код - 14305909) - 64 713 грн 61
коп. - заборгованості по сплаті кредиту,
6 868 грн 51 коп. - заборгованості по
сплаті відсотків за користування
кредитними коштами, 493 грн 58 коп. - пені
за прострочення сплати кредиту, 171 грн 34
коп. - пені за прострочення сплати
відсотків, 1 827 грн 00 коп. - відшкодування
витрат пов'язаних зі сплатою судового
збору.

4. Видати накази в день набрання
рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати відповідачу
рекомендованим листом з поштовим
повідомленням про вручення
кореспонденції.

Повне рішення складено 09 квітня 2014 р.

Суддя Банасько
О.О.

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу - АДРЕСА_1.