ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року Справа № 916/3491/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого суддіКравчука
Г.А.,суддівГоголь Т.Г. (доповідач), Швеця
В.О.розглянувши у судовому засіданні
за участю представників сторін:
позивача, відповідача: не з'явились,
повідомлені належно,

касаційну скаргуКомунального
підприємства "Міський інформаційний
центр" на постановуОдеського
апеляційного господарського суду
від27.05.14у справі№916/3491/13 Господарського
суду Одеської областіза
позовомКомунального підприємства
"Міський інформаційний
центр"доПриватного підприємця
ОСОБА_4простягнення 9150,58 грн. та
зобов'язання повернути місце

Комунальне підприємство "Міський
інформаційний центр" звернулося до
Господарського суду Одеської області
із позовом (з урахуванням змін) про
стягнення з Приватного підприємця
ОСОБА_4 6242,82 грн. боргу, 289,01 грн. пені, 912,87
грн. неустойки за прострочення
повернення місця для розташування
спеціальної конструкції, 1705,88 грн.
неустойки за розміщення спеціальної
конструкції без отримання дозволу та
зобов'язання відповідача повернути
позивачеві за актом прийому-передачі
місце для розташування спеціальної
конструкції, що перебуває у
комунальній власності і знаходиться у
АДРЕСА_1, привівши його в належний стан.
Позивач посилався на неналежне
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором №1232 про
надання в користування місць, які
перебувають у комунальній власності,
для розташування спеціальних
конструкцій від 09.08.13.

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 26.02.14 (суддя Цісельський
О.В.) позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 426,49 грн. боргу, 14,10 грн. пені.
Зобов'язано відповідача повернути
позивачеві за актом прийому-передачі
місце, що знаходиться у комунальній
власності у АДРЕСА_1, привівши це місце
в первісний стан. У решті позову
відмовлено. Суд дійшов висновку про те,
що відповідач встановив спеціальну
рекламну конструкцію 09.08.13, а тому його
борг становить 426,49 грн. При цьому, суд
визнав необґрунтованим нарахування
відповідачеві 5816,33 грн. боргу та 272,61
грн. пені за період з 01.10.12 до 08.08.13 (тобто
за час, коли відповідач не користувався
спірним місцем). Суд, здійснивши
перерахунок розміру пені за
серпень-листопад 2013 року, визнав
підставним стягнення її у сумі 14,10 грн.
Відмовляючи у стягненні з відповідача
912,87 грн. неустойки за прострочення
повернення майна, суд виходив з того, що
позивачем не доведено факт
повідомлення відповідача про
необхідність повернення спірного
місця. Крім того, суд відмовив у
стягненні 1705,88 грн. неустойки за
розміщення спеціальної конструкції
без отримання дозволу, оскільки її
розмір не визначений договором.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 27.05.14 (судді:
Бойко Л.І., Величко Т.А., Таран С.В.)
перевірене рішення місцевого
господарського суду скасовано
частково. Позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 5816,33 грн. боргу, 254,40 грн. пені.
Зобов'язано відповідача повернути
позивачеві за актом прийому-передачі
місце, що знаходиться у комунальній
власності у АДРЕСА_1, привівши це місце
в первісний стан. В іншій частині
позову відмовлено. Апеляційний
господарський суд установив, що
відповідач встановив спеціальну
конструкцію для розміщення зовнішньої
реклами 01.10.12, до укладання спірного
договору, а відтак суд визнав
підставним стягнення з відповідача
боргу, починаючи з цієї дати та 240,30 грн.
пені, нарахованої на таку
заборгованість. Водночас суд погодився
з висновком місцевого господарського
суду щодо наявності підстав для
стягнення з відповідача пені за період
серпень-листопад 2013 року у сумі 14,10 грн.
Відмовляючи у стягненні 912,87 грн.
неустойки за прострочення повернення
майна за період з 17.11.13 до 09.12.13,
апеляційний господарський суд виходив
з того, що таке право у позивача не
виникло, оскільки договір у цьому
періоді ще діяв. Крім того, суд
погодився і з відмовою місцевого
господарського суду у стягненні з
відповідача 1705,88 грн. неустойки за
розміщення спеціальної конструкції
без отримання дозволу, оскільки її
розмір не визначений договором.

Комунальне підприємство "Міський
інформаційний центр" звернулось до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
скасувати постанову у справі в частині
відмови у стягненні з відповідача 34,61
грн. пені, 1705,88 грн. неустойки за
розміщення спеціальної конструкції
без отримання дозволу та 912,87 грн.
неустойки за прострочення повернення
майна і прийняти нове рішення в цій
частині, яким задовольнити ці вимоги.
Скаржник посилається на порушення
апеляційним господарським судом
приписів статей 525, 526, 610, 612, 627, 629
Цивільного кодексу України, статей 193,
230, 231 Господарського кодексу України.
Він не погоджується з розрахунком суми
пені, здійсненим апеляційним
господарським судом та вважає
правильним власний розрахунок.
Водночас скаржник посилається і на
наявність підстав для стягнення 912,87
грн. неустойки за прострочення
повернення майна, і 1705,88 грн. неустойки
за розміщення спеціальної конструкції
без отримання дозволу.

Від відповідача відзиву на касаційну
скаргу судом не отримано.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Гоголь Т.Г.,
переглянувши матеріали справи і доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства відзначає
наступне.

Апеляційним господарським судом в
процесі розгляду спору установлено та
підтверджено матеріалами справи, що
відповідно до довідки Відділу реклами
управління містобудування та
архітектури про встановлення
пріоритету від 08.08.13 Приватному
підприємцю ОСОБА_4 встановлено
пріоритет на розміщення спеціальної
конструкції строком на три місяці, а
09.08.13 між Комунальним підприємством
"Міський інформаційний центр" та
Приватним підприємцем ОСОБА_4 був
укладений договір про надання в
користування місць, які перебувають у
комунальній власності, для
розташування спеціальних конструкцій
№1232. За умовами цього договору позивач
надає відповідачеві в користування
місця, які перебувають у комунальній
власності, для розташування
спеціальних конструкцій згідно з
додатком №1. Під користуванням сторони
розуміють тимчасове платне
використання розповсюджувачем
зовнішньої реклами (користувачем)
місць, які перебувають у комунальній
власності з метою: встановлення на них
спеціальних конструкцій, які
знаходяться у користувача на законних
підставах, та їх використання у формах,
не заборонених чинним законодавством,
для розміщення зовнішньої реклами;
обслуговування спеціальних
конструкцій (підтримання в належному
стані, наклеювання рекламоносіїв тощо).
Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 договору
місця надаються для розташування
тільки тих спеціальних конструкцій,
які вказані у додатку №1 до цього
Договору. Місця передаються
користувачу за актом прийому-передачі
з 09.08.13 до 31.12.13. Строк дії договору
сторонами визначений до 31.12.13 (пункт 2.1
договору). Пунктами 4.1, 4.2, 4.5 договору
передбачено, що розмір плати за
користування усіма місцями, які надані
в користування, складає 567,00 грн. Якщо на
моменту укладення договору користувач
не має дозволу (дозволів) на розміщення
зовнішньої реклами, тоді з дня
укладання договору і до отримання
дозволу (дозволів) на розміщення
зовнішньої реклами на спеціальних
конструкціях, користувач щомісячно
вносить плату у розмірі 25% від розміру
плати за використання відповідних
місць (з ПДВ), встановленої додатком №1,
що складає 141,76 грн. Внесення плати за
користування місцями здійснюється
авансом до 25 числа місяця, що передує
місяцю, за який здійснюється оплата.
Пунктом 4.4 договору сторони обумовили,
що плата за фактичне користування
місцем до укладання цього Договору за
період з 01.10.12 до 08.08.13 здійснюється
упродовж 3 банківських днів з дня
укладання договору та складає 5567 грн.
Відповідальність сторін обумовлена у
розділі 6 спірного договору. Зокрема,
договором (пункт 6.1) передбачені
санкції за порушення строків виконання
робіт у вигляді сплати пені. Суд
апеляційної інстанції установив, що
спеціальна конструкція для розміщення
зовнішньої реклами була встановлена на
фасаді будинку на АДРЕСА_1 01.10.12, тобто
до укладання договору. Установив суд і
те, що відповідач плату за користування
місцем розміщення зовнішньої реклами у
повному обсязі не вносив, а тому його
борг за спірним договором становить
6242,82 грн. Як убачається з матеріалів
справи, предметом даного судового
розгляду є вимога Комунального
підприємства "Міський інформаційний
центр" про стягнення з Приватного
підприємця ОСОБА_4 6242,82 грн. боргу, 289,01
грн. пені, 912,87 грн. неустойки за
прострочення повернення місця для
розташування спеціальної конструкції
зовнішньої реклами, 1705,88 грн. неустойки
за розміщення спеціальної конструкції
без отримання дозволу та зобов'язання
відповідача повернути позивачеві за
актом прийому-передачі місце для
розташування спеціальної конструкції.
Скасовуючи частково рішення у справі,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про наявність підстав для
стягнення з відповідача 5816,33 грн. боргу
і 254,40 грн. пені. Водночас суд зобов'язав
відповідача повернути позивачеві за
актом прийому-передачі місце, що
знаходиться у комунальній власності у
АДРЕСА_1. У стягненні з відповідача 34,61
грн. пені, 912,87 грн. неустойки за
прострочення повернення місця та 1705,88
грн. неустойки за розміщення
спеціальної конструкції без отримання
дозволу суд апеляційної інстанції
відмовив у зв'язку з необґрунтованістю
цих вимог. Як убачається зі змісту
касаційної скарги, скаржник не
погоджується з судовими актами у
справі щодо відмови у стягненні з
відповідача 34,61 грн. пені, 912,87 грн.
неустойки за прострочення повернення
місця та 1705,88 грн. неустойки за
розміщення спеціальної конструкції
без отримання дозволу. В іншій частині
судові акти у справі не оскаржені.
Відтак, рішення і постанова у справі
переглядаються в оскарженій частині.
Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). За приписами
частини 1 статті 612 названого Кодексу
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Порушення зобов'язання є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором. Разом з тим, за порушення у
сфері господарювання учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
Господарським кодексом України, іншими
законами та договором (частина друга
статті 193, частина перша статті 216 та
частина перша статті 218 Господарського
кодексу України). Одним із видів
господарських санкцій згідно з
частиною другою статті 217
Господарського кодексу України є
штрафні санкції, до яких віднесено
штраф та пеню (частина перша статті 230
Господарського кодексу України).
Статтею 231 названого Кодексу
унормовано, що у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).
Пенею, за приписами статі 549 Цивільного
кодексу України, є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання. Як установив
суд апеляційної інстанції в процесі
розгляду спору, з підтвердженням
матеріалами справи, відповідач
неналежним чином виконував свої
договірні зобов'язання, плату за
користування місцями розміщення
спеціальних конструкцій вчасно не
вносив. Апеляційний господарський суд,
перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені, установив, що
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає пеня у розмірі 254,40
грн. Водночас установив апеляційний
господарський суд і те, що строк дії
спірного договору сторонами
визначений до 31.12.13, а відтак
нарахування і стягнення з відповідача
912,87 грн. неустойки за прострочення
повернення місця розміщення
спеціальних конструкцій за період з
17.11.13 до 09.12.13, тобто в межах дії спірного
договору, є необґрунтованим. Крім того,
суд апеляційної інстанції установив,
що сторони у спірному договорі не
визначили розмір неустойки за
розміщення спеціальної конструкції
без отримання дозволу, а отже суд
підставно відмовив у задоволенні
позову і в цій частині. Відповідно до
вимог статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
касаційна інстанція, виходить з
обставин, встановлених у даній справі
апеляційним господарським судом.
Згідно з приписами частини 2 статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази, додатково перевіряти їх. Доводи
касаційної скарги визнаються
неспроможними і не спростовують
установленого судом апеляційної
інстанції та до того ж ґрунтуються на
переоцінці доказів у справі, яка за
приписами статті 1117 Господарського
процесуального кодексу України
знаходиться поза межами суду
касаційної інстанції.

В іншій частині судові акти позивачем
не оскаржені, а тому колегією суддів не
переглядалися.

За таких обставин, підстав для
скасування постанови суду апеляційної
інстанції та задоволення касаційної
скарги не вбачається.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 27.05.14 у справі
№916/3491/13 залишити без змін.

Касаційну скаргу Комунального
підприємства "Міський інформаційний
центр" - без задоволення.

Головуючий суддя
Г.Кравчук

Судді
Т.Гоголь

В.Швець